Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй-Опт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Строй-Опт», 15.04.2019 була звільнена, однак їй не була виплачена у повному обсязі заробітна плати. Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 5244,45 грн., яку позивач на підставі ст. 116 КЗпП України просить стягнути з відповідача у судовому порядку. Ухвалою судді від 16.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження за позовом [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позов відповідачем подано не було. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення Трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що встановлено ч.1 ст. 47 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] , працювала інженером-кошторисником товариства з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ» з 01.11.2017 року згідно наказу N9 200-к від 24.10.2017 р., що підтверджується записом в трудовій книжці. 29 грудня 2019 року товариство змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю «СТРОЙ-ОПТ». Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРОЙ-ОПТ» є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «НАШ ДІМ ЗАПОРІЖЖЯ» по всім правам та обов`язкам. Наказом № 116-к від 15.04.2019 р. [PERSON] була звільнена на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «НАШ ДІМ - ЗАПОРІЖЖЯ». В порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України в день звільнення відповідач не виплатив [PERSON] заробітну плату за березень та за період з 01 по 15 квітня 2019 року. Виплата за березень 2019 р. відбулася частково: 27.06.2019 р. в розмірі 1200,00 грн. та 29.08.2019 р. в розмірі 2000,00 грн. залишковий борг Відповідача за березень становить 2676.50 грн.). за період з 01 по 15 квітня 2019 р. Відповідач не виплатив заробітну плату - в розмірі 2567,95 грн. Всього сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, складає 5244,45 грн., що підтверджується довідкою про дохід за вказаний період від 22.07.2019 р. №118, розрахунковими листками за березень та квітень 2019 року, наданими Відповідачем, листом ГУ Держпраці у Запорізькій обл. (вих. №08/02.8- 05/9155 від 13.11.2019 р.) та випискою поповнень з банківських карток з особистого кабінету Приват24 за період з 01.01.2019 р. по 20.11.2019 р. Зазначені обставини не спростовані відповідачем, відзив на позов подано не було. Встановивши, що відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати у належному розмірі, спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у день звільнення, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких позивач звернулася до суду, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі пред`явлених вимог 5244,45 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні ЄвропейськогоСуду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved