Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У березні 2020 року Київська місцева прокуратура № 2 (під час розгляду справи відбулась заміна правонаступником на Дарницька окружна прокуратура міста Києва ) звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - КМР, Позивач) до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , Відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , Відповідач 2) в якій з урахуванням уточнень позовних вимог просила суд: скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 15.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за № 28735169 про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення площею 56,00 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2016, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 56, 00 кв. м по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 246; скасувати державну реєстрацію права власності[PERSON] оформлену записом, вчиненим 15.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за № 28737391 про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення площею 56,00 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000. зобов`язати [PERSON] повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,018 га по [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42018101020000077 від 24.04.2018 встановлено, що на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 у справі №2-357/07, яким начебто задоволено позов [PERSON] , визнано за останнім право власності на нежитлове приміщення (літ. Б), площею 56 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 15.03.2016 прийнято рішення № 28735169 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13690801 про право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно, присвоєно номер об`єкту нерухомого майна 874969180000. У подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 15.03.2016 укладено договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, який 15.03.2016 посвідчено тим же приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №246, прийнято рішення № 28737391 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13692540 про право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно. Водночас, відповідно до листа Гребінківського районного суду Полтавської області №01-15/175/2018 від 17.12.2018 встановлено, що цивільна справа №2-357/07 судом не розглядалась, рішення від 14.11.2007 за вказаною справою не приймалось, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення в цивільній справі № 2-357/07 за позовом [PERSON] не обліковується. Згідно акту обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА від 16.07.2019 №19-0500-02 встановлено, що на земельній ділянці орієнтовною площею 0,018 га по [ADDRESS] (код ділянки 90:002:0089) розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик. Згідно з даними міського земельного кадастру дана земельна ділянка обліковується, як землі не надані у власність чи користування, рішень про передачу зазначеної земельної ділянки в користування (власність) Київська міська рада не приймала. В міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на вказану земельну ділянку відсутня. Згідно з інформацією, наданою Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві і дані щодо об`єкта будівництва по [ADDRESS] відсутні. З огляду на вказане, об`єкт нерухомості збудовано на земельній ділянці, що не була належним чином відведена [PERSON] для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, а тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 376 ЦК України право власності у [PERSON] або інших осіб на зазначений об`єкт не виникло, у зв`язку з чим і не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема, передачі третім особам. Враховуючи, що [PERSON] правомірно не набув право власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю площею 56 кв.м по [ADDRESS] оскільки судові рішення з даного приводу Гребінківським судом Полтавської області не виносились, останній не мав законних підстав на продаж нежитлового приміщення [PERSON] . Таким чином договір купівлі-продажу нежилого приміщення будівлі від 15.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним правочином, спрямованим на незаконнезаволодіння земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді м. Києва та порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі КМР, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Києва, а отже підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 25.05.2020 до суду надійшла заява прокурора про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду. 29.05.2020 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що позивачем не доведено порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів або невизнання їх відповідачами, а обраний ним спосіб захисту не забезпечує його реального захисту. Так, Відповідач 1вказав, що не здійснював самочинного будівництва, а тому покладення на нього обов`язку звільнення земельної ділянки шляхом знесення належних йому на праві власності нежитлової будівлі суперечитиме приписам законодавства. Також вказав, що прокурор не довів порушення прав позивача, оскільки в позові не вказано, яким чином предмет правочину перешкоджає реалізації КМР прав на земельну ділянку внаслідок визнання недійсним договору, стороною якого КМР не є. 16.06.2020 підготовче засідання відкладено в зв`язку з неявкою представника відповідачів за його клопотанням від 15.06.2020. 10.08.2020 надійшло клопотання представника відповідачів про відкладання підготовчого засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.08.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті в судове засідання. 17.08.2020 до суду надійшла заява адвоката Кіфи І.О., як представника [PERSON] , про застосування строків позовної давності. 21.10.2020 до суду надійшли пояснення адвоката Кіфа І.О., як представника [PERSON] (в порядку ст. 43 ЦПК України), з додатками, в яких просила суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що Відповідач 1 згідно договору оренди від 21.03.2001 орендує в ТОВ «Сібком» нерухоме майно (павільйон), площею 60 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що Відповідачем 1 з 2007 року вчиняються дії, спрямовані на відведення у встановленому законом порядку спірної земельної ділянки. Департаментом земельних ресурсів листом № 3051/0/012/27-19 від 14.03.2019 відмовлено [PERSON] у зв`язку з невідповідністю заявленої ініціативи містобудівній документації за функціональним призначенням, оскільки за Генеральним планом м. Києва спірна земельна ділянка відноситься до території вулиць та доріг. Також вказано, що відразу після приведення у відповідність функціонального призначення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , після погодження та затвердження рішенням КМР в установленому законодавством порядку, [PERSON] буде отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З 2008 року по теперішній час Відповідачем 1 щомісяця подаються податкові декларації зі сплати податку на землю та сплачуються всі податкові платежі на спірну земельну ділянку. Також зазначено, що позивач не навів обґрунтування щодо існування реального негативного впливу на його конкретні права чи інтереси в зв`язку з вчиненими реєстраційними діями. Крім того, вказав на необхідність залучення до участі в справі нотаріуса, що здійснив реєстраційні дії. У судовому засіданні 10.12.2020 протокольною ухвалою суду заява адвоката Кіфа І.О., як представника [PERSON] , про застосування строків позовної давності долучена до матеріалів справи, додатки повернуто, оскільки остання не містить обґрунтувань поважності причин пропуску подачі документів у строки, встановлені ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2020 про відкриття провадження у справі, представника відповідачів зобов`язано надіслати вказану заяву учасникам справи. Також, протокольною ухвалою суду від 10.12.2020 пояснення адвоката Кіфа І.О., як представника [PERSON] , долучені до матеріалів справи, додатки повернуто, оскільки останні не містять обґрунтувань поважності причин пропуску подачі документів у строки, встановлені ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2020 про відкриття провадження у справі. Судом прийняті до розгляду пояснення прокурора від 08.12.2020, подані в порядку ст. 182 ЦПК України. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідачів, долучено до матеріалів справи, надану адвокатом Кіфа І.О., копію ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 09.10.2020 у справі № 753/14345/20. 16.02.2021 до суду повторно надійшли пояснення адвоката Кіфа І.О., як представника відповідачів (в порядку ст. 43 ЦПК України) та заява адвоката Кіфа І.О., як представника Відповідача 1, про застосування строків позовної давності, з додатками та доказами направлення її учасникам справи. У судовому засіданні 03.03.2021 протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи заяву про застосування строків позовної давності з додатками, долучено до матеріалів справи пояснення представника відповідачів, додатки повернуто, у зв`язку з не доведенням поважності причин пропуску строку на подачу доказів. 06.04.2021 до суду надійшов лист Дарницької окружної прокуратури міста Києва про заміну Київської місцевої прокуратури № 2 на Дарницьку окружну прокуратуру міста Києва, оскільки остання є правонаступником Київської місцевої прокуратури № 2, яка за територіальним принципом виконує ті самі функції та повноваження. 23.06.2021 в судовому засіданні до матеріалів справи приєднані письмові пояснення представника Київської міської ради, в яких остання підтримує заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень та просить задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні прокурор заявлені уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Заперечував проти застосування строків позовної давності посилаючись на те, що до даних правовідносин вони не застосовуються. Представник Київської міської ради позов підтримав, посилаючись на викладені в письмових поясненнях обставини. Представник відповідачів адвокат Кіфа І.О. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі, підтримала заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що про використання [PERSON] земельної ділянки без відповідних дозвільних документів КМР було відомо, ще з 2007 року, оскільки з 2001 по 2004 роки [PERSON] звертався до КМР та інших органів з клопотаннями про відведення спірної земельної ділянки, а з 2007 року по даний час [PERSON] вживаються заходи щодо відведення спірної земельної ділянки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. З наданих інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177957418 та доданих до позовної заяви документів, судом встановлено, що першим власником нерухомого майна - нежитлове приміщення (літ. Б), площею 56 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - спірне майно, об`єкт нерухомості), був [PERSON] , за яким право власності зареєстровано на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 у справі №2-357/07. Відомості про право власності [PERSON] на спірне майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майновнесені 15.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. (рішення № 28735169, номер запису № 13690801), об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 874969180000. Підставою прийняття рішення та внесенні відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало рішення Гребінківського районного суду Полтавської області №2-357/07 від 14.11.2007. У подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 15.03.2016 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 246. Згідно п. 1-2 даного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] нежитлове приміщення (літера Б.), загальною площею 56,00 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 у справі №2-357/07, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 15.03.2016 прийнято рішення № 28737391 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13692540 про право власності [PERSON] на спірне майно. Разом з тим, згідно листа Гребінківський районний суд Полтавської області № 01-15/175/2018 від 17.12.2018, наданого Київській місцевій прокуратурі №2 в межах кримінального провадженні № 42018101020000077 від 24.04.2018 встановлено, що відповідно до статистичних карток та алфавітних покажчиків цивільна справа №2-357/07 Гребінківським районним судом Полтавської області не розглядалась, рішення від 14.11.2007 за вказаною справою не приймалось. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення в цивільній справі № 2-357/07 за позовом [PERSON] не обліковується. Крім того, як вбачається з ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 09.10.2020 у справі № 753/14345/20, яка набрала законної сили 19.10.2020 [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із закінченням строків давності звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 у справі 2-357/07. Згідно даної ухвали встановлено, що 15.03.2016 [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] , діючи умисно, усвідомлюючи, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 (справа № 2-357/07) є завідомо підроблене, оскільки [PERSON] до Гребінківського районного суду Полтавської області з позовом не звертався, використали зазначене рішення шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкту за адресою: [ADDRESS] , та в подальшому договір засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. у судовому засіданні 09.10.2020 захисник [PERSON] , підозрювані [PERSON] та [PERSON] просили задовольнити клопотання прокурора про звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, зазначивши, що вони розуміють те, що вказана обставина є нереабілітуючою. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Тобто, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Крім того, згідно листів № 05716-13329 від 18.07.2019, № 0570202/3-15217 від 14.08.2019, № 0570202/3-17293 від 13.09.2019 та акту обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.07.2019 №19-0500-02 встановлено, що на земельній ділянці орієнтовною площею 0,018 га по [ADDRESS] (код ділянки 90:002:0089) розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик. Відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка (код ділянки 90:002:0089) площею 0,0182 га по [ADDRESS] обліковується, як землі не надані у власність чи користування . Згідно даних міського земельного кадастру інформація щодо звернення [PERSON] з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою стосовно відведення спірної земельної ділянки у користування у Департаменті відсутня. За поданням Департаменту земельних ресурсів рішень про передачу зазначеної земельної ділянки в користування (власність) Київська міська рада не приймала. В міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на вказану земельну ділянку відсутня. На клопотання [PERSON] від 19.12.2018 № К-36960 на підставі листа-повідомлення про використання права мовчазної згоди від 19.02.2019 № 057/Г-227 Департаментом підготовлено та видано в роботу ТОВ «ІЗПВ Укрземконсалт» завдання на проектування від 08.02.2019 № ЗВП-7567 для підготовки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. На підставі завдання на проектування у міському земельному кадастрі зареєстровано кадастрову справу Д-9428 щодо відведення [PERSON] в оренду на 10 років спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування кафе та магазину роздрібної торгівлі, який з 28.02.2019 перебуває в землевпорядній організації ТОВ «ІЗПВ Укрземконсалт». Розроблена та погоджена у встановленому законодавством порядку документація із землеустрою для розгляду та підготовки відповідного проекту рішення КМР до Департаменту не надходила. Слід відмітити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Разом з тим, суд критично ставиться до тверджень Відповідача 1 щодо вжиття з 2007 року по даний час заходів на відведення йому земельної ділянки з огляду на наступне. Відповідач 1 стверджує, у наданих до суду поясненнях та заяві про застосування строків позовної давності що [PERSON] з 2001 року звертається до відповідних органів для відведення йому спірної земельної ділянки. Також, Відповідач 1 надав до суду копію клопотання (заяви) від 07.12.2007до КМР про надання спірної земельної ділянки у користування. Надано і копію нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 17.01.2008, згідно якої останній дає свою згоду на надання спірної земельної ділянки у користування [PERSON] , претензій щодо оформлення земельної ділянки не має та своє право на отримання вказаної земельної ділянки у користування реалізувати не бажає. У відзиві на позов Відповідач 1 стверджує, що він являється власником об`єкта нерухомості на спірній земельній ділянці, при цьому не посилаючись на правові підстави набуття права власності та будь-які документи. Натомість у поясненнях представника Відповідача 1, які надійшли до суду 19.10.2020, зазначено, що [PERSON] є орендарем об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці відповідно до договору оренди павільйону, укладеного 21.03.2001 між [PERSON] та ТОВ «Сібком». При цьому до суду не надано жодного доказу чи інформації про правові підстави володіння [PERSON] СМ., ТОВ «Сібком», [PERSON] та [PERSON] об`єктом нерухомості, а також спірної земельної ділянки. Крім того, у поясненнях представника Відповідача 1, які надійшли до суду 16.02.2021, зазначено, що в межах кримінального провадження № 42020101020000117 від 29.07.2020, матеріали якого виділені з кримінального провадження № 4201810102000077, [PERSON] та [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності. Як вже зазначалося, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.10.2020 у справі № 753/14345/20 [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із закінченням строків давності звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 у справі 2-357/07. Судом також встановлено, що листом №10/26-4/1107/07 від 11.07.2019 Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва повідомив, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні дані щодо об`єкта будівництва по [ADDRESS] . Згідно ст. 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3). Враховуючи викладене, об`єкт нерухомості, збудований на спірній земельній ділянці, яка не була належним чином відведена [PERSON] чи іншим особам для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості, а тому в силу частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності у [PERSON] або інших осіб не виникало. За таких обставин, у [PERSON] не виникло право власності на нежитлове приміщення площею 56,00 кв.м, по [ADDRESS] , а відтак, таке неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам. Таким чином таке право власності, за його відсутності, не могло бути передано [PERSON] за правочином [PERSON] . Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з частин 2, 3 статті 215 цього Кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статті 377 вказаного Кодексу до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Разом з тим, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Пунктом 5 статті 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 212 цього Кодексу, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. З огляду на встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає обставинам спору та законодавству, що регулює дані правовідносини. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 10.5.2018 у справі № 910/15993/16. Верховний Суд при розгляді справ про скасування державної реєстрації прийшов до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Вказана правова позиція Верховного Суду зазначена у постановах від 26.02.2020 у справі №635/2208/16-ц; від 05.02.2020 у справі № 759/20387/18; від 19.02.2020 у справі № 758/2524/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи її спадкоємці. З урахуванням вказаної правової позиції Верховного суду суд вбачає підстави для скасування державної реєстрації права власності. Також суд критично ставиться до тверджень відповідачів щодо невірно обраного способу захисту порушених прав та інтересів КМР, виходячи з наступного. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прокурором правильно обрано спосіб захисту інтересів держави в особі КМР, який забезпечить реальний захист та поновлення порушених прав територіальної громади м. Києва, спрямованих на відновлення законності, повернення у власність територіальної громади комунального майна - земельної ділянки, яка незаконно вибула з її власності на підставі неіснуючого (підробленого) рішення суду. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16 та Верховний Суд у постановах від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17 та від 18.12.2019 у справі № 755/9182/17-ц. З приводу підстав представництва Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва інтересів держави в особі позивача шляхом звернення до суду з вказаним позовом, суд зазначає наступне. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, п. 2 ч. 2ст., ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених Законом. Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Так, згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. На виконання вимог ч. 4 ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві зазначено, що органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Київська міська рада, проте позивач не здійснює захист інтересів держави. Разом з тим, не зважаючи на неодноразові листи Київської місцевої прокуратури № 2, зокрема № 52/998вих-19 від 07.08.2019, № 52/1116вих-19 від 23.08.2019, № 52/1424вих-19 від 21.11.2019, до Київської міської ради, якими останню повідомлено про встановлений факт порушення прав територіальної громади міста Києва, заходів на відновлення порушеного права не вжито, про що свідчать листи Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 0570202/3-15217 від 14.08.2019, № 0570202/3-17293 від 13.09.2019, № 05703-25025 від 28.12.2019. Враховуючи викладене, прокурор стверджує, що Київська міська рада повинна була виявити порушення інтересів держави та звернутись до суду щодо захисту порушеного права, однак, маючи таку можливість, не лише не вжила заходів реагування, а й після повідомлення місцевою прокуратурою про виявлені порушення, надалі не вбачала підстав для захисту інтересів територіальної громади м. Києва. Крім того, на виконання вимог ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві обґрунтовано порушення інтересів держави, яке полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Києва на землю, захист такого права шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі продажу та поверенення земельної ділянки . На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською місцевою прокуратурою № 2 повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом в інтересах держави. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Велика Палата Верховного Суду у п. п. 77, 78 у постанові по справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28.11.2018 у справі № 362/1038/17, від 23.01.2019 у справі № 817/108/16, від 30.10.2019 у справі № 761/22556/18, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 № 912/2385/18. Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором у позовній заяві та в ході судового розгляду доведено підстави для здійснення ним представництва інтересів держави, обґрунтовано, у чому полягає порушення цих інтересів та необхідність їх захисту, а також зазначено орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Щодо заяви сторони відповідача про пропуск строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З приводу позовних вимог про повернення спірної земельної ділянки суд зазначає. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного. Отже, власник, у разі доведеності факту самовільного зайняття його земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Крім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та Водного Кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц). Ураховуючи, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Києва самовільно зайнята Відповідачем 1, ефективним способом захисту інтересів столичної громади є заявлено позовна вимога про повернення такої земельної ділянки, що є вимогою про усунення порушення права власності держави, з яким власник, або уповноважений ним орган, має право звернутися впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Таким чином, строк позовної давності за позовною вимогою про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Києва не застосовується. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постановах від 10.02.2021 у справі № 449/723/17, від 17.02.2021 у справі № 523/6532/14-ц, від 24.02.2021 у справі № 390/1669/17, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Що стосується позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд зазначає наступне. З врахуванням встановлених обставин та вищевикладених норм права, суд вважає, що перебіг позовної давності слід рахувати саме з 17.12.2018 - дати листа № 01-15/175/2018 Гребінківського районного суду Полтавської області, яким і було встановлено факт того, що право власності на об`єкт нерухомості (нежитлове приміщення (літера Б) площею 56 кв.м по [ADDRESS] ) визнано за [PERSON] на підставі неіснуючого (підробленого) рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14.11.2007 № 2-357/07. Слід наголосити, що Дарницькій окружній прокуратурі міста Києва про факт того, що Гребінківський районний суд Полтавської області не виносив рішення від 14.11.2007 № 2-357/07, стало відомо в грудні 2018 року з листа Гребінківського суду Полтавської області № 01-15/175/2018, а Київській міській раді з серпня 2019 року, а отже строк позовної давності не пропущений. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором сплачено судовий збір у розмірі 8 408,00 грн. згідно платіжних доручень № 348 від 26.03.2020 на суму 2 997, 92 грн. та № 349 від 26.03.2020 на суму 5 410, 08 грн. Відповідно до вимог пункту 1) частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Зважаючи на результат розгляду справи, суд покладає на відповідачів в рівних частках сплачений Київською міською прокуратурою судовий збір.

Outcome: approved