Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У вересні 2015 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначили, що [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.08.1989 року, виданого Сквирською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1621, була власником жилого будинку з господарськими будівлями по вул. Щорса, 48, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області. На час смерті [PERSON], за будинком обліковувалася земельна ділянка площею 0,25 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га. Відповідно до рішення сесії [PERSON] сільської ради від 10.06.1993 року, [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд і виділено земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва по вул. Щорса, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області. [PERSON] разом із членами своєї родини в с. Малі Єрчики по вул. Щорса, 48, Сквирського району, Київської області побудувала новий житловий будинок. З 2013 року [PERSON] перестав допускати до спірного будинку [PERSON], [PERSON] і повідомив, що він є власником будинку та земельних ділянок. У 2014 році позивачі дізналися, що у бюро технічної інвентаризації зареєстровано два житлових будинки, а саме: житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району ,Київської області за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.2005 року, виданого згідно рішення виконкому [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області від 11.11.2005 року, та житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом [PERSON] від 25.08.1989 року за №1621. Окрім того позивачі дізналися, що 24.11.2004 року [PERSON] сільська рада Сквирського району Київської області винесла рішення про надання [PERSON] безоплатно в приватну власність земельної ділянки розміром 0,40 га по вул. Щорса, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель, на якій вже був розташований побудований будинок, та 11.11.2005 року виконком [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області визнав право власності на житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області з господарськими будівлями за [PERSON] і 22.12.2006 року, згідно рішення сесії [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області, передано у приватну власність земельну ділянку біля будинку [PERSON] З урахуванням наведеного, просять визнати незаконними: рішення 13 сесії 21 скликання [PERSON] сільської ради від 10.06.1993 року в частині виділення [PERSON] для будівництва житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 0,25 га по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області; рішення 17 сесії 4 скликання [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області від 24.11.2004 року в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,40 га, з якої для будівництва житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 0,25 га по вул. Щорса, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області; рішення виконкому [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області від 11.11.2005 року про визнання права власності на житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області з господарськими будівлями за [PERSON]; рішення сесії [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області від 22.12.2006 року в частині передачі в приватну власність земельної ділянки по вул. Щорса, 48, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області [PERSON] площею 0,40 га, з якої для будівництва житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 0,25 га та 0,20 га для ведення особистого селянського господарства; скасувати право власності [PERSON] на житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області, який був побудований до 1941 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на новозбудований будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області, видане [PERSON]; визнати за позивачами, в рівних частинах, право власності на новозбудований будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області. У судовому засіданні позивачі, представник позивача [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримали з підстав та обставин, наведених вище. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить в позові відмовити, застосувавши строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області в судовому засіданні позов визнала, вказала, що оскаржувані рішення прийняті сільською радою з порушенням вимог діючого законодавства. Також зазначила, що рішення про вилучення спірних земельних ділянок по вул. Щорса, 48, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області у [PERSON] та [PERSON] сільською радою не приймалися. Суд, заслухавши сторін, їхніх представників, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.08.1989 року, виданого Сквирською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1621, була власником жилого будинку з господарськими будівлями по вул. Щорса, 48, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області, розташованого на земельній ділянці колгоспного двору (а.с.49-53, 146-157). Відповідно до рішення сесії [PERSON] сільської ради від 10.06.1993 року, [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд і виділено земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва по вул. Щорса, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області (а.с.54). 24.11.2004 року [PERSON] сільська рада Сквирського району Київської області винесла рішення про надання [PERSON] безоплатно в приватну власність земельної ділянки розміром 0,40 га по вул. Щорса, с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель, на якій вже був розташований побудований будинок (а.с.55). 11.11.2005 року виконком [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області визнав право власності на житловий будинок №48 по вул. Щорса в с. Малі Єрчики, Сквирського району, Київської області з господарськими будівлями за [PERSON] та 22.12.2006 року, згідно рішення сесії [PERSON] сільської ради Сквирського району Київської області, передано у приватну власність земельну ділянку біля будинку [PERSON] (а.с.119-121, 128-133, 139-142, 158-172). Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Стаття 15 ЦК України\~визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст.346 ЦК України \~право власності припиняється у разі знищення майна. Так, право власності на майно припиняється в разі його знищення (ч.1 ст.349 ЦК України). Згідно ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст.386 ЦК України\~держава забезпечує рівний захист прав усіх субєк'тів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право. Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. «г» ч. 3\~ст. 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів вирішують земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Згідно ст.140-142 Земельного кодексу України підставами припинення права власності та права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова власника від права на земельну ділянку та від права користування земельною ділянкою і здійснюється за його заявою до відповідного органу, власника земельної ділянки і на підставі яких приймається відповідне рішення. За змістом ч.2 ст. 159 Земельного кодексу України земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд справи переноситься. Повторне відкладення розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Як вбачається з доказів, наданих позивачами в обґрунтування позовних вимог та досліджених судом, при розгляді [PERSON] сільською радою Сквирського району Київської області питань регулювання земельних відносин, органом місцевого самоврядування не дотримано порядку розгляду земельних спорів, а тому рішення органу місцевого самоврядування, якими порушуються права позивачів є незаконними. Згідно ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За змістом ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.3\~ст.61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим судом установлено, що обставини винесення оскаржуваних рішень та забудови спірної земельної ділянки позивачам були відомі. Більше того, [PERSON] безпосередньо брала участь у будівництві (а.с.78-80). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON]

Outcome: dismissed