Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири. Зазначила, що у спірній квартирі зареєстрований брат дарувальника [PERSON], однак останній не проживає у ній. Посилаючись на те, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, не оплачує комунальні послуги та не бере участь в її утриманні, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з тих же підстав, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення являє собою трикімнатну квартиру, жилою площею 41,60 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 12). Дана квартира належить позивачці на підставі договору дарування квартири від 04 листопада 2014 року ( а.с. 10-11). У спірній квартирі зареєстровано дві особи, що підтверджується довідкою форми № 3 виданою ЖБК «Електрон-2» від 29.08.2016 року № 40 (а.с. 12). Позивачка пояснювала, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] підтверджується актами від 10 січня 2016 року, 29 серпня 2016 року, 31 жовтня 2016 року ( а.с. 30-32). Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ч. 1 ст. 405 ЦК України зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України визначено, що право користування чужим майном припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення такого права. Виїхавши з квартири на інше постійне місце проживання, відповідач втратив підставу для встановлення йому права на користування житлом як це передбачено ст. 406 ЦК України, а відтак позивач підставно ініціює питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога позивачки про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку, оскільки дане питання не віднесене до компетенції суду та може бути предметом судового розгляду лише в разі відмови відповідних органів зняти [PERSON] з реєстрації на підставі даного рішення відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання». На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися власністю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. На підставі наведеного,

Outcome: partial