Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У березні 2021р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі АТ) «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, в якому просить визнати кредитний договір № 501044910 від 17.07.2018р. недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Позивачка зазначає, що 17.07.2018р. уклала з АТ «Альфа-Банк» договір № 501044910, отримавши кредитні кошти в сумі 53 420,00 грн.; сумлінно виконувала обов`язки з погашення кредиту; банком нарахована заборгованість в сумі 62 020,86 грн. Договір суперечить вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». При підписання договору не було повідомлено про тип відсоткової ставки; суму, на яку може бути видано кредит; строк, на який може бути одержано кредит; варіанти повернення кредиту; режим сплати кредиту. У заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути у договорі; форма, зміст договору не відповідає ст.ст.638,1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачка вважає, що вказані умови договору є несправедливими, оскільки включено несправедливі умови, що тягне істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача, що прямо порушують вимоги положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є нечіткими. Позивачка вказує, що банком всупереч положенням Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано необхідної інформації щодо умов договору про надання кредиту № 501044910 від 17.07.2018р.; при укладенні договору банк скористався її юридичною необізнаністю для здійснення правильного вибору при підписання оспорюваного договору; не було надано відомостей, необхідних клієнту при укладанні кредитного договору, не зазначено їх у змісті договору. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 18.03.2021 р. відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.18,19). Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 26.10.2021 р. за клопотанням позивачки відмовлено у витребуванні доказів Позивачкою подано заяву про розгляд справу без її участі (а.с.7). Відповідно положень ст.ст.274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін підставі наданих доказів. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.22), не скористався своїм правом на подання письмового відзиву. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 17.07.2018р. між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір у формі (прийняття) Акцент пропозиції на укладання угоду про надання кредиту № 501044910 з додатком до угоди (далі Угода) (а.с.10,11). Угода містить надані позивачкою персональні її дані. Всупереч твердженням позивачки, Угода містить тип кредиту - споживчий, «Кредит готівкою»; тип процентної ставки «фіксована», процентна ставка - 16,99% річних; строк кредиту - 36 місяців. У додатку № 1, який є невід`ємною частиною Угоди, визначаються наступні деталі: складова загальна вартість кредиту (111,825.02 грн); графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування; суми комісійної винагороди та інші платежі; вказано реальну річну процентну ставку - 83,8%. Додаток підписано позивачкою (а.с.10). Позивачкою надано паспорт споживчого кредиту, в якому відображено усі дані кредиту, які містяться у додатку до Угоди. В Угоді зазначається, що позичальник перед укладанням Угоди у письмовій формі надав власну згоду банку на передачу до Кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі та у порядку, передбачених чинним законодавством України, також ознайомлений із всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту, з нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними актами НБУ(а.с.8) За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами по справі оспорюваних договорів, було встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Позивачка вважає дії АТ «Альфа-Банк» нечесною підприємницькою практикою, посилаючись на положення ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». У статтях 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, недійсні. Разом з тим, [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження обставин щодо нечесної підприємницької діяльності банка. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує на те, що при укладенні договору банк скористався юридичною необізнаністю позивачки і ввів в оману при отриманні кредиту. За змістом ст. 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. [PERSON] не надано доказів, що банк під час укладання кредитного договору приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію. Як зазначено вище, [PERSON] , як позичальник, ознайомлена зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту. У додатку до Угоди, підписаною [PERSON] , чітко зазначено розмір кредиту, суму, термін користування кредитом, тип відсоткової ставки, супутні витрати, комісії, метод нарахування відсотків, реальна річна процентна ставка, сукупна вартість, деталізований графік погашення боргу кредиту (а.с.10). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах їх повернення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитний договір є різновидом оспорюваного договору, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів. У даному випадку до укладеного між сторонами договору. Отже, позивачка отримувала від АТ «Альфа-банк» публічну пропозицію на укладання договору про надання кредиту, що в сукупності із акцентом свідчило про укладений у належній формі між сторонами кредитного договору у формі Угоди про надання кредиту № 501044910 від 17.07.2018р. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed