Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначають, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 року позивачу [PERSON], її батьку [PERSON] та сину [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS]. В 1994 році [PERSON] помер. Право власності на його частку квартири в порядку спадкування перейшло до [PERSON] Відповідач [PERSON] часто заходив в гості та залишався на ніч. У листопаді 2014 року при отриманні довідки про склад сім'ї позивач дізналася, що в березні 2002 року [PERSON] був зареєстрований в квартирі. Проте вона не надавала дозволу на реєстрацію відповідача в квартирі, оскільки в період з 18.03.2002 року по 21.10.2004 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі. Інший власник [PERSON] на той час був неповнолітнім та також не міг надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача в квартирі. Його опікун [PERSON] померла в 2013 році. За цих підстав позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили визнати недійсною реєстрацію відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та виселити його із зазначеної квартири. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що в спірній квартирі він проживає з 1997 року по тимчасових реєстраціях, а з 29 березня 2002 року був зареєстрований постійно. Позивач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] дійсно є співвласниками спірної квартири, але проживали в [INFO] з їх матір'ю [PERSON], яка доглядала за неповнолітнім [PERSON] Перед арештом у березні 2002 року [PERSON] надала дозвіл на його реєстрацію в квартирі. Зазначеним питанням займалася їх мати [PERSON], яка була опікуном неповнолітнього [PERSON] З березня 2002 року він постійно проживає в квартирі, сплачує комунальні послуги. З 2005 року позивачі також стали проживати в цій квартирі. Квартира складається з двох кімнат. В одній кімнаті проживає він, а в іншій більшій кімнаті проживає [PERSON] із сином та співмешканцем. Останнім часом позивачі перешкоджають йому користуватися квартирою, встановили замки на санвузол. Просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області явку свого представника в судове засідання не забезпечило, надало письмові пояснення, в який вказує, що воно не є належним відповідачем. Відповідач [PERSON] підприємство «Житлово-експлуатаційного підприємства № 26» Дніпропетровської міської ради явку свого представника в судове засідання також не забезпечило, про час і місце розгляду повідомлялося за своїм зареєстрованим місцезнаходженням. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS]. 3 червня 1994 року [PERSON] помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 травня 2016 року спадкоємцем майна померлого у вигляді 1/3 частки вищевказаної квартирі є його дочка [PERSON], яка у зв'язку із укладенням шлюбу 24 лютого 1995 року змінила прізвище зі [PERSON] на [PERSON]. Отже, на даний час власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та її син [PERSON] Також судом встановлено, що 29 березня 2002 року у зазначеній квартирі був зареєстрований та постійно проживає з цього часу відповідач [PERSON] - рідний брат [PERSON] Згідно зі статтею 150 ЖК України та частиною 1 статті 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею\~для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним\~\~у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням\~нарівні з власником\~квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди\~\~про порядок користування\~цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Частиною 1 статті 405 ЦК України також визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з частиною 2 статті 64 ЖК України до членів наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Заявляючи вимоги про визнання реєстрації відповідача [PERSON] в квартирі недійсною та його виселення з квартири, позивачі посилаються на те, що реєстрація відповідача в квартирі була здійснена без їх згоди як власників житла. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Але позивачі жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надали. Згідно з листом Індустріального районного відділу у місті Дніпропетровську Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби від 22 квітня 2016 року № 1213/1906 надати інформацію щодо підстав реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] неможливо, оскільки термін зберігання заяв громадян про реєстрацію або зняття з реєстраційного обліку складає три роки. Крім того, згідно з листом Дніпропетровської установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 4 надати інформацію щодо звернень [PERSON], яка в період 2002-2003 років утримувалася в Дніпропетровському слідчому ізоляторі, також неможливо, оскільки термін зберігання журналів, в яких фіксуються звернення ув'язнених та засуджених до адміністрації установи, складає п'ять років. Разом із тим, суд враховує, що позивачі, проживаючи з 2005 року в спірній квартирі, питання про виселення відповідача з належної їм на праві власності квартири не ставили, законність реєстрації відповідача в цій квартирі не оспорювали і лише в березні 2016 року звернулися до суду з дійсним позовом. Суд вважає, що постійне проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі з 29.03.2002 року, що підтвердили допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] і [PERSON], наявність у відповідача окремої кімнати та періодична сплата ним комунальних послуг за проживання в квартирі, що представником позивача в судовому засіданні не заперечувалося, спростовує доводи позивачів про те, що їм не було до листопада 2014 року відомо про реєстрацію відповідача та свідчить про виявлення позивачами згоди на проживання відповідача в належній їм квартирі. Доводи позивачів про те, що вони вважали, що [PERSON] залишається в них в гостях, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачі як власники житла повинні були цікавитися підставою постійного користування відповідачем спірною квартирою з 2002 року по теперішній час. Таким чином, підстави вважати, що при вселенні відповідача до спірної квартири не був дотриманий встановлений законом порядок вселення, зокрема, відсутня згода власників житла, в суду відсутні. Також суд звертає увагу, що відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Між тим, нормами цивільного та житлового законодавства не передбачений такий спосіб захисту права як визнання реєстрації місця проживання в квартирі (будинку) недійсною. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім'ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім'ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім'ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім'ї тощо. Отже, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України та виселення особи з житлового приміщення, право користування яким вона втратила. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У своїй позовній заяві позивачі заявили вимоги про визнання реєстрації відповідача в квартирі недійсною та виселення відповідача з квартири. Позовні вимоги про припинення права відповідача на користування спірною квартирою позивачами не заявлялося. Згідно з вимогами статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити. У звязку з відмовою в позові понесені судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачам не відшкодовуються.

Outcome: dismissed