Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначив, що під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі у нього із відповідачкою нерідко виникали конфліктні ситуації, так як мала місце несумісність характерів, відсутнім було взаєморозуміння. Досить тривалий час відповідачка негативно ставилась до того, що він приділяв увагу своїй мамі . Зокрема, підтримував її морально та по можливості матеріально. Вказує, що він не міг в конкретній ситуації відмовити своїй мамі в підтримці, адже вона рано втративши чоловіка, його батька, серйозно хворіла. А тому, оскільки мама проживала достатньо далеко від Нетішина, то поїздки до неї були затратними не тільки матеріально, він змушений був витрачати для поїздок і свої відпустки. Під час його поїздок до мами, відповідачці приходилось самостійно опікуватись їхніми двома неповнолітніми дітьми, вести домашнє господарство В подальшому, як наслідок наведеного відносини між ними стали погіршуватись. Тривалий час сподівався , що відповідачка з розумінням поставився до ситуації в якій він опинився та зрозуміє, що він не зможе відмовитись від надання підтримки мамі. Однак його сподівання не виправдались. Більше того, відповідачка не тільки не змінила свого ставлення до нього, вона стала зловживати його довірою. А саме під час однієї із моїх поїздок до мами вона за їхні спільні кошти отримала дачну ділянку із садовим будиночком, в іншому періоді особисто розпорядилась коштами вирученими від продажу будинковолодіння в с.Головлі Славутського району. Стверджує, що в 2012 року сторони фактично припинили подружні сімейні стосунки. Після припинення подружніх сімейних стосунків змушені були залишитись проживати в квартирі співвласниками якої були в рівних частках з їхніми дітьми. Проте за час, що пройшов з моменту припинення подружніх сімейних стосунків жоден із них не приймав мір для відновлення подружніх сімейних стосунків, а тому вважає, що сім`я фактично розпалась, Також вказує, що він неодноразово пропонував відповідачці розірвати шлюб в органах ДРАЦС, однак відповідачка жодного разу не прийшла, тому змушений звернутись із позовом про розірвання шлюбу до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] зазначила, що вона згодна на розірвання шлюбу з позивачем. Ухвалою суду від 10.03.2020 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.3, ч.4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 05.02.1983 року, сторони по справі зареєстрували шлюб 05.02.1983 року у Луцькому міському відділі ЗАГС Волинської області, актовий запис №105 (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. В силу вимог ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, оскільки встановлено факт припинення між ними сімейних стосунків, відсутність взаємоповаги та взаєморозуміння, тому їхній шлюб є формальністю, який зберігати недоцільно. Таким чином, суд вважає, що сім`я сторін розпалася остаточно, відновити її вже неможливо і тому шлюб необхідно розірвати. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеним, та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачуз державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 420,40 гривень (840,80/100*50=420,40). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 420,40 грн. сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved