Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Економ Комфорт» про визнання недійсними укладених договорів та стягнення коштів в сумі 9950 грн. 04 коп. Посилався на те, що 07 квітня 2016 року між ним та відповідачем укладено договори №05457/16 та №05457, згідно з якими виконавець, ТзОВ «Економ Комфорт», зобов'язується вчинити від імені позивача певні дії, спрямовані на отримання позики в розмірі 50 000 грн., в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити необхідні юридичні дії; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до них. Згідно додатку № 1 №05457/16 до договору замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми. Відповідно до умов договорів на рахунок відповідача перераховано розподільчий платіж в сумі 4950 грн., а також протягом 9 місяців 2016 року сплачував щомісячні платежі в розмірі 555,56 грн. кожен, усього на загальну суму 9950 грн. 04 коп., однак обіцяної позики не отримав, відповідач від виконання умов договорів ухиляється. Вважає, що укладені 07 квітня 2016 року договори є недійсними, оскільки у відповідача відсутня ліцензія на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідач веде нечесну підприємницьку практику, що підтверджено рішенням Адміністративної колегії Житомирського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22.09.2014 та послідуючими рішеннями судів, які залишили вказане вище рішення від 22.09.2014 силі, а також іншою судовою практикою, за якою визнано подібні договори, укладені між фізичними особами та відповідачем недійсними. З цих підстав просив укладені між ним та відповідачем 07 квітня 2016 року договори №05457/16 і №05457 недійсними та стягнути з відповідача на його користь 9950 грн. 04 коп. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні. Суд заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та встановив наступне. 07 квітня 2016 року року між [PERSON] та ТзОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договір № 05457, за яким замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов'язання здійснювати такі дії: копіювання та сканування матеріалів і документації, перевірку достовірності інформації, складання з урахуванням побажань замовника, договору щодо участі у програмі «Комфорт», надання інформаційних, консультаційних, довідкових послуг з питань участі у програмі та з питань законодавства (а.с. 8). Аналізуючи зміст вказаного договору, суд приходить до висновку що предметом цього договору є надання відповідачем консультативних, інформаційних послуг, копіювання документів, а тому доводи позивача про те, що за своєю суттю зазначений договір є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується змістом п.1.1. розділу І договору. У п.2.1 розділу 2 цього договору сторони домовились про оплату за надані послуги, передбачених п.1.1 даного Договору, у розмірі 4950 грн., що узгоджується з положеннями ст. 627 ЦК України, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Актом приймання-передачі виконаних робіт від 07 квітня 2016 року підтверджується про надання в повному обсязі послуг, передбачених п.1.1 договору №05457 (а.с. 33). Погодившись з умовами щодо оплати наданих послуг саме у такому розмірі, позивач виконав домовленість сторін щодо оплати, передбаченої у розділі І п.1.1 договору № 05457, що підтверджується квитанцією від 07.04.2016 року (а.с. 9). Оскільки обставин, на які позивач посилався як на підставу для визнання недійсними договорів, у тому числі договору № 05457 від 07.04.2016 року не встановлено, вимоги про визнання цього договору недійсним та стягнення сплачених коштів у сумі 9950 грн. 04 коп. є безпідставними. Також з матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2016 року між [PERSON] та ТзОВ «Економ Комфорт» було укладено договір № 05457/16, за умовами якого ТзОВ «Економ Комфорт» зобов'язалося за плату вчинити від імені [PERSON] та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на отримання позики у розмірі 50 000 гривень, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; здійснювати документообіг та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до нього (а.с. 3). У п.1.3 договору замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми. У розділі 2 вказаного вище договору визначено права і обов'язки сторін. Зокрема, [PERSON], іменований «Замовником», зобов'язався щомісячно сплачувати Основний платіж, який включає в себе Чистий платіж, за рахунок якого формується фонд програми надання позик та Виконавчі витрати, які є платою за послуги, пов'язані з організацією діяльності Виконавця (п.2.1.1 договору). Згідно з п. 2.1.2 договору, Замовник зобов'язаний протягом 5 днів з часу отримання Свідоцтва на право отримання позики сплатити запропоновані платежі та Розподільчий платіж у розмірі, передбаченому у Додатку № 1. Лише після отримання свідоцтва на право отримання позики до обов'язків Замовника віднесено підписання додатку № 3, укладення договору позики, а після укладення договору позики - укладення забезпечувальних правочинів (п.2.1.4, 2.1.5). Тобто, у цих пунктах чітко визначено, що укладений договір не є договором позики, а що такий договір буде укладений після виконання певних умов Замовником. У свою чергу, додаток № 1 до Договору, який підписаний обома сторонами, містить відомості про розмір Чистих щомісячних платежів - які складають 555,56 грн., розмір Основного платежу ( це Чистий платіж плюс Виконавчі витрати), який у зв'язку з нульовими виконавчими витратами дорівнює Чистому платежу 555,56 грн.), розмір Розподільчого платежу, який становить 4 950 грн., загальну кількість платежів (а.с. 4). Також у договорі передбачені права Замовника передавати права і обов'язки третім особам, отримання необхідної інформації стосовно виконання даного договору, достроково сплачувати платежі, обов'язки Виконавця, відповідальність сторін, прикінцеві положення. Даний договір містить посилання на Додаток № 2, який являє собою Умови програми «Комфорт» (далі-Умови). Ці Умови підписані сторонами - позивачем і відповідачем і містять крім іншого, визначення термінів. Зокрема, Виконавчі витрати - це щомісячна плата за послуги виконавця (дорівнює нулю). Фонд програми - сума сплачених Чистих платежів замовників, які знаходяться на банківському рахунку Виконавця, з якого формується подальше надання позики, однак право власності до Виконавця на них не переходить та ці кошти не використовуються для організації господарської діяльності Виконавця. Розподільчий платіж (його розмір становить 4950 грн. згідно з додатком № 1) - це платіж, який сплачується Замовником на користь Виконавця протягом 5 днів з часу отримання свідоцтва на право отримання позики. На час розгляду справи цей платіж не сплачувався. Також Умови програми «Комфорт» включають в себе детальну інформацію порядку та процедури видачі свідоцтва на право отримання позики, надання самої позики, відповідальність у вигляді штрафних санкцій у випадку невиконання зобов'язань за самим договором позики, а також визначають порядок розірвання договору, який передбачає повернення усіх сплачених чистих платежів. Тобто, у разі розірвання договору замовник має право отримати усі внесені кошти, окрім розподільчого платежу, який за своєю природою є оплатою за проведену виконавцем роботу (а.с. 5-7). Ці Умови не містять положень, які передбачають сплату процентів за надану позику - тобто отримання доходу внаслідок оформлення договору позики. Договір № 05457/16 не передбачає ні створення груп учасників, ні адміністрування груп, а також присвоєння персонального коду у групі, тому вказівка позивача в позовній заяві що вчинення таких дій було передбачено договором не відповідає умовам договору. Після укладення договору № 05457/16 позивач [PERSON] щомісячно, з квітня 2016 по грудень 2016 року, сплачував основний платіж у розмірі 555, 56 грн., сплативши всього 9950 грн. 04 коп., однак, не досяг своєї мети, оскільки позика йому надана так і не була. Вважає, що невиконання вимог договору свідчить про нечесну підприємницьку діяльність та введення його, як споживача фінансових послуг, в оману. Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пунктом 3 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Однак, із змісту оспорених договорів та системного аналізу усіх їх положень вбачається, що вони викладені у чіткий, зрозумілій формі, без використання двозначних способів інформації, містять усю детальну інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору, підписані позивачем, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що оспорювані правочини вчинені з використанням нечесної підприємницької практики та обману. У справі, яка розглядається, предметом спірних договорів є надання організаційних, правових, консультаційних послуг щодо участі у програмі «Комфорт», яка передбачає можливість одержання коштів у позику, а не адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, договори не передбачають створення груп учасників та придбання за рахунок залучених коштів товарів чи послуг з метою їх подальшого перерозподілу. Відповідно до п.1.2 Ліцензійних умов - договір про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі (далі - договір про адміністрування) - укладений в письмовій формі договір, за яким одна сторона (ліцензіат) за винагороду зобов'язується забезпечити придбання певного товару другій стороні (учаснику групи) за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи, а друга сторона зобов'язується сплатити поточну ціну цього товару шляхом внесення періодичних платежів та винагороду ліцензіату. Цей же пункт Ліцензійних умов дає визначення, що товар - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей (крім грошових коштів, валютних цінностей, цінних паперів, майнових прав та обов'язків), яка(і) має(ють) чітко визначені технічні (споживчі) характеристики (показники); Із змісту договору 05457/16 вбачається, що він не містить умов придбання будь-якого товару, сплати замовником винагороди за надану позику або ж здійснення оплати за зберігання грошових коштів на рахунках виконавця, а Розподільчий платіж є оплатою за виконану роботу виконавцем і сплачується лише після виконання такої роботи. Тобто, прибуток відповідач отримує не за надання фінансових послуг, відтак у своїх запереченнях позивач безпідставно посилається на положення п.5 ч. 1ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На підставі наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними як таких, що вчинені без спеціальної ліцензії. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, підлягають стягненню з [PERSON] на користь держави 1920 гривень судового збору (по 640 грн. за кожну заявлену позовну вимогу), оскільки при подачі позову останній був звільнений від сплати судового збору в силу положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed