Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, зазначивши, що 23 квітня 1993 року уклала шлюб з відповідачем, у шлюбі народився син [PERSON], [INFO], який є повнолітнім і мешкає окремо, та син [PERSON], [INFO], який мешкає разом із батьками і знаходиться лише на її утриманні. Відповідач проживає разом з нею і дитиною, але у добровільному порядку достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Тому позивачка звернулася до суду і просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної платні (доходів) щомісячно, і до його повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 2-3) Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд позов задовольнити повністю із стягненням з відповідача судових витрат. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено і не заперечується сторонами, що з 23 квітня 1993 року [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, в якому [INFO] народився син [PERSON], сторони є батьками малолітньої дитини. Сторони постійно проживали разом із сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-11). Позивачка [PERSON] в період із серпня 2015 року по грудень 2015 року проживала окремо від відповідача та сина [PERSON] у своїх родичів. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 38). Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у тому числі й у судовому порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України (далі - СК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. За змістом частини 1 і 2 статті 181 СК України способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, та роз'ясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач офіційно не працює, з 2004 року є інвалідом 3 групи, отримує пенсію щомісячно, його дохід за період з 01.06.2015 року по 30.11.2015 року становить 6 294,00 грн, інші стягнення на аліменти у відповідача відсутні, відповідач постійно проживає з сином [PERSON] та утримує сина, піклується за виховання сина, про його здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готує до самостійного життя (а.с. 11, 38-39, 42, 43). Крім цього, згідно витягу з протоколу № 1 комісії з питань захисту прав дитини Ізюмської міської ради Харківської області від 14.01.2016 року за заявою [PERSON] і [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] було встановлено, що кожен з батьків бажає піклуватися та виховувати свою дитину, проживати спільно з сином. Але дитина виявила бажання проживати разом із батьком. Вирішили визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO], за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41). Допитані свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду факти, на які посилається позивачка щодо її ставлення до малолітнього сина, характеризують [PERSON] як гарну матір, яка піклувалася сином, підтвердили, що між батьками дитини виникали скандали, тому позивачка із серпня 2015 року по грудень 2015 року проживала окремо від дитини і відповідача. Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України суд визнає, що відповідачем [PERSON] добровільно надається матеріальна допомога своїй малолітній дитині, він піклуватися за виховання сина, про його здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готує до самостійного життя. При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ст.ст. 180-181 СК України, для стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], позивачка [PERSON] до суду не представила. За таких обставин, враховуючи наведене вище, що відповідач повністю утримує свого малолітнього сина, та з урахуванням інтересів дитини, суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір суд компенсує за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed