Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання факту допущення технічної помилки під час заповнення Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що її чоловік [PERSON] був власником згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку від 16 лютого 1998 року земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] загальною площею 0.104 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, фактично ця земельна ділянка знаходиться за адресою: по [ADDRESS]. З 16 березня 1974 року вона перебувала з померлим у шлюбі до дня його смерті - [INFO]. На ім'я померлого був зареєстрований їх спільний житловий будинок за [ADDRESS], про що було 3 серпня 1977 року видано свідоцтво про право власності Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області. На підставі рішення виконавчого комітету Костянтинівської селищної радою Арбузинського району від 10 березня 1977 року № 30 [PERSON] отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0.104 га, призначену для обслуговування житлового будинку та розташовану по [ADDRESS]. Однак у Державному акті була допущена помилка і зазначено адресу розташування земельної ділянки під [ADDRESS] замість [ADDRESS]. За життя померлий склав заповіт подружжя 22.12.2007 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] все належне подружжю на праві спільної сумісної власності рухоме та нерухоме майно заповідано доньці [PERSON], а також цього ж дня заповіт, за яким земельну ділянку загальною площею 0.104 га, призначену для обслуговування житлового будинку та розташовану по [ADDRESS] було теж заповідано доньці [PERSON] Посилаючись на те, що її та померлому належало по ? частці побудованого житлового будинку, для обслуговування якого виділена земельна ділянка у власність, то у такій самій частці виникає право власності на земельну ділянку, позивач прохала визнати факт допущення технічної помилки під час заповнення Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.104 га, призначеної для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] замість [ADDRESS]; визнати земельну ділянку площею 0.104 га, розташовану на території [ADDRESS] і призначену для обслуговування житлового будинку (присадибну ділянку) об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0.104 га, призначену для обслуговування житлового будинку і розташовану на території [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги. Представник Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та про відмову у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги визнали частково щодо визнання спірної земельної ділянки об'єктом спільної власності подружжя, пояснили суду, що компетенцією земельного відділу, а не суду є дії щодо виправлення помилки у державному акті на право власності на земельну ділянку померлого [PERSON], заперечували проти визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, так як є заповіт подружжя позивача і померлого [PERSON], за яким заборонено відчужувати позивачу майно до її смерті. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: відділ держземагенства в Арбузинському районі Миколаївської області та приватний нотаріус Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16 березня 1974 року до своєї смерті, тобто до [INFO], про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу муж сторонами серії [NUMBER], видане Н-Василівським сільЗАГСом Єланецького району Миколаївської області 16 березня 1974 року. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] повторно уклала шлюб 8.08.2014 року з [PERSON] та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю, який був чинний на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Таким чином, житловий будинок [ADDRESS], на який померлому [PERSON] було видано 3 серпня 1977 року видано свідоцтво про право власності Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області є об'єктом спільної власності подружжя. За змістом частини першої статі 81 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених ст. 116 ЗК України. Тобто, громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. 30 березня 1997 року за рішенням виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON] було надано в приватну власність земельну ділянку площею 0.1041 га для обслуговування житлового будинку, розташовану на території [ADDRESS]. 16 лютого 1998 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю. Оскільки одним з подружжя у період шлюбу придбано будинок, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на ? частину будинку. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на ? частину будинку, у такій самій частці виникає й право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, що також зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі N 6-66ц11, прийнятої по справі щодо подібних правовідносин, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних правовідносин. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що земельна ділянка площею 0.1041 га, яку 30 березня 1997 року за рішенням виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON] було надано в приватну власність для обслуговування житлового будинку, розташовану на території [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Судом встановлено, що при виготовленні Державного акта на право приватної власності на вказану земельну ділянку було допущено помилку та зазначено невірно її місцерозташування - [ADDRESS] замість [ADDRESS]. Однак вимоги позивача щодо встановлення факту допущення технічної помилки під час заповнення Державного акту на право власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають, поскільки встановлення такого факту не передбачено ст. 234 ЦПК України як такого, що має юридичне значення. 22 грудня 2007 року [PERSON] склав два заповіти, посвідчені приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON]: - заповіт подружжя разом з [PERSON], відповідно до якого все належне подружжю на праві спільної сумісної власності рухоме та нерухоме майно заповідано доньці [PERSON], - заповіт, за яким належні йому на праві особистої приватної власності земельні ділянки, в т.ч. і земельну ділянку загальною площею 0.104 га, призначену для обслуговування житлового будинку та розташовану по [ADDRESS] було теж заповідано доньці [PERSON] Згідно ст.1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складання спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Зі змісту ст.1243 ЦК України вбачається, що після смерті одного з подружжя відносини спадкування не виникають. На все майно, яке зазначено в заповіті подружжя, у разі смерті одного з подружжя, нотаріус накладає заборону відчуження. Тому вдова (вдовець) не стають власниками частки у праві спільної сумісної власності померлого з подружжя. Вони не мають права розпоряджатися не лише часткою померлого з подружжя, але після його смерті й своєю часткою у такому майні. За такого, суд не вбачає підстав для визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial