Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем зазначено, що ухвалою Марганецького міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.03.2016 визнані незаконними та протиправними, дії та бездіяльність, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві Ярошенко В.М. та Данилової О.М. Приблизно 26.07.2018 на офіційному та загальнодоступному сайті боржників, позивач дізнався про те, що знаходиться в розшуку як особа, яка ухиляється від сплати аліментів. В цей же день позивач дізнався про те, що старшим державним виконавцем Вересом В.В. 13.04.2018 в рамках виконавчого провадження № 45088538 від 14.10.2014 винесені три постанови. Виконавець Задорожня Т.А., в провадженні у якої знаходилась справа позивача, не змогла його повідомити причини невиконання рішення суду, наявність нескасованих постанов про обмеження та накладення арешту на майно, а також неповернення виконавчого листа заявнику [PERSON] . Позивач вказує, що зазнав душевних страждань, які виражені в тому, що його ритм життя змінився, так як протягом тривалого часу рішення суду не виконується. Позивач вважає, що бездіяльність державних виконавців відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного правління юстиції в м. Києві Ярошенко В.М., Данилової О.М., Вереса В.В., Задорожньої Т.В. завдала йому моральної шкоди. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь [PERSON] , 150000,00 грн, за завдану моральну шкоду державними виконавцями відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2019 відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 08.09.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника не направив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників не направили. Врахувавши думку позивача, відповідачів ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві та Управління державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Марганецького міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.03.2016 скарга [PERSON] на дії або бездіяльність державного виконавця та скасування постанов державного виконавця Ярошенко В.М. ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, зацікавлені особи [PERSON] , ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві - задоволено. Ухвалено визнати незаконними та протиправними дії та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби голосіївського районного управління юстиції в м. Києві Ярошенко В.М. та Данілової О.М., що полягають у: - не направленні на адресу боржника постанови про відкриття виконавчого провадження; - не направленні на адресу боржника вимоги та реквізитів рахунку державної виконавчої служби для сплати аліментів у виконавчому провадженні № 45088538; - не наданні розрахунку заборгованості чи відсутності заборгованості зі сплати аліментів, накладенні арешту на майно боржника, не нарахуванню у розрахунок сплачених аліментів у виконавчому провадженні № 45088538 на виконання виконавчого листа АЕ 32/2002. Здійснити розрахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 45088538 на виконання виконавчого листа АЕ 32/2002, виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] аліментів з врахуванням сплачених аліментів та письмово повідомити [PERSON] про здійснений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 45088538 від 14.10.2014, винесену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Ярошенко В.М. про стягнення на підставі виконавчого листа АЕ 32/2002, виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 16.01.2014, з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , 2001 року народження до повноліття, на користь матері [PERSON] в розмірі ј частини заробітку, але не менше Ѕ частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи стягнення з 18.02.2002. Скасовано постанову державного виконавця Ярошенко В.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.11.2014 у виконавчому провадженні № 45088538, в якій постановлено накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] , [INFO] та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику. Скасовано постанову державного виконавця Данілової О.Л. про арешт коштів боржника від 06.11.2014 у виконавчому провадженні № 45088538, в якій постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунку № [NUMBER] в АТ «УкрСиббанк» МФО 351005, які належать [PERSON] , [INFO] . Скасовано постанову державного виконавця Ярошенко В.М. про арешт коштів боржника від 21.01.2015 у виконавчому провадженні № 45088538, в якій постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунку № [NUMBER] в АТ «УкрСиббанк» МФО 351005, які належать боржнику [PERSON] , [INFO] . Зобов`язано відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві зняти арешт з будь-якого майна, яке належить боржнику - [PERSON] , [INFO] . Зобов`язано відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з коштів, які містяться на розрахунковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] в АТ «УкрСиббанк» МФО 351005. 13.04.2018 старшим державним виконавцем Вересом В.В. винесені постанови: про встановлення тимчасового обмеження [PERSON] , [INFO] у праві керування транспортним засобом; про встановлення тимчасового обмеження [PERSON] , [INFO] у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон боржника - громадянина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 28.02.2019 встановлено, що старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Вересом В.В., на підставі постанови виданої 06.11.2014 в рамках виконавчого провадження № 45088538, накладено арешт 28.03.2018 на нерухоме майно [PERSON] . Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час вчинення виконавчих дій, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Частиною 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час вчинення виконавчих дій, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»). Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту. Рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади. Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 зі з мінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 та від 27.02.2009 № 5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність також шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. За вимогами чинного законодавства України, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. За правилами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач просить стягнути моральну шкоду завдану йому неправомірними діями та бездіяльністю державних виконавців відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Ярошенка В.М., Данилової О.М., Вереса В.В. та Задорожньої Т.В., однак як вбачається з матеріалів справи позивач оскаржував дії/бездіяльність державних виконавців відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Ярошенка В.М. та Данилової О.М.. судові рішення про неправомірні дії державних виконавців Вереса В.В. та Задорожньої Т.В. відсутні. Разом з тим, позивач не надав доказів спричинення моральних страждань діями відповідачів. Доказів на підтвердження прямого зв`язку між діями відповідачів і погіршенням морального стану позивачу, а внаслідок і його здоров`я, позивачем також не надано. Огляд невролога від 13.03.2019, доданий позивачем до позову не є доказом, що хвороба позивача пов`язана безпосередньо з діями чи бездіяльністю відповідачів. З огляду на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed