Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У вересні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 15 серпня 1997 року помер [PERSON], після смерті якого відрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Буковинська, № 16 в с. Зелений Гай Новоселицького району. Вони як спадкоємці за законом своєчасно прийняли спадщину. Однак, оскільки спадкодавець не отримав при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на спадкове майно. Просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом по 1/6 частці спадкового домоволодіння. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу в його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Буковинська, № 16 в с. Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відносилося до категорії робочих дворів і було побудовано подружжям [PERSON]К та [PERSON] до 1990 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Так, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Станом на 1990 рік питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7, 62 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови домоволодіння, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З актового запису про одруження [PERSON]К та [PERSON] вбачається, що вони уклали свій шлюб 08 травня 1977 року. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. 15 серпня 1997 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом [PERSON] сільської ради Новоселицького району про його смерть № 21. Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. З свідоцтв про народження серії ІІ-МИ № 333281 від 11 вересня 1982 року та серії І-МИ № 473199 від 24 лютого 1979 року [PERSON] та [PERSON] вбачається, що їх батьками являються спадкодавець [PERSON] та позивачка [PERSON]. З витягу з особового рахунку № 109 погосподарської книги [PERSON] сільської ради та довідки [PERSON] сільської ради № 697 від 06 квітня 2016 року вбачається, що на час смерті спадкодавця [PERSON] та протягом шестимісячного терміну після його смерті у спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що протягом шестимісячного терміну після смерті [PERSON] жоден з його спадкоємців не відмовився від прийняття спадщини. Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці по закону першої черги по 1/6 частці домоволодіння своєчасно прийняли його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON], які на час та після смерті спадкодавця проживали у спадковому домоволодінні, чим фактично вступили у володіння та користування спадковим майном. Однак, у звязку із відсутністю за спадкодавцем правовстановлюючого документу на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про спадщину. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті свого [PERSON] та своєчасно прийняли спадщину, відповідач позов визнав, то право власності на спадщину слід визнати за ними. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved