Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), Подільської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач 3), про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що на підставі договору дарування вона є власником квартири [ADDRESS] . Разом із тим, [PERSON] та [PERSON] створюють перешкоди у користуванні її власністю та своїми протиправними діями порушують її права на недоторканість та вільне користування своєю приватною власністю, вчиняють фізичне та психологічне насильство, відмовляються добровільно виселитись та звільнити квартиру. Ухвалою суду від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.08.2019 року [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій остання уточнила позовні та просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . 23.10.2019 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ). Обґрунтовуючи вимоги [PERSON] зазначила, що у спірній квартирі вона проживає з 2001 року. У 2007 році вони з [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. У 2010 році вона продала своє житло, а отримані кошти вклала у ремонт спірної квартири. [PERSON] , подарувавши квартиру [PERSON] , фактично позбавив її житла. Тому з метою захисту своїх прав просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 05.02.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за №16; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.10.2019 року зустрічну позовну заяву залишено без руху. 04.11.2019 року [PERSON] усунуто виявлені судом недоліки зустрічної позовної заяви та прийнято до розгляду разом із первісним позовом. Протокольною Ухвалою суду від 02.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 12.06.2020 року [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому остання не погодилась з вимогами зустрічної позовної заяви та просила відмовити у їх задоволенні. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили задовольнити, проти зустрічного позову заперечували. [PERSON] , її представник, [PERSON] просили відмовити у задоволенні первісного позову, вважаючи обґрунтованими вимоги за зустрічним позовом. Представник відповідача 3 за первісним позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним у справі доказам, судом встановлено, що 20.05.1992 року [PERSON] видано ордер на житлове приміщення №6714 серія Б на квартиру [ADDRESS] (а.с.109). Відповідно до свідоцтва на право приватної власності на житло, виданого 29.01.2002 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.110). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.01.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали 16.06.2007 року шлюб (а.с. 73). Згідно Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14.05.2018 року справа №758/1036/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.111). 05.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] (а. с. 9 - 11). У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Оскільки зазначені особи створюють перешкоди [PERSON] у користуванні її власністю, остання звернулась до суду із позовом. В свою чергу, вважаючи свої права власності на квартиру [ADDRESS] порушеним [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР (надалі за текстом - ЖК УРСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини (надалі за текстом - ЄСПЛ). Подібні висновки викладені у Постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 Рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 Рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, Рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, Рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. Відповідно до частини другої статті 416 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами. Таким чином, позовні вимоги первісного позову про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартири [ADDRESS] , суд зазначає, що в силу вимог статті 81 ЦПК України кожна із сторін спору має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Звертаючись з позовом до суду із зазначеними вимогами, [PERSON] не надано належних і допустимих доказів того, яким чином перешкоджають [PERSON] та [PERSON] їй у користуванні квартирою [ADDRESS] . Відтак, у задоволенні зазначеної позовної вимоги слід відмовити. Стосовно вимог зустрічної позовної заяви суд зазначає таке. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, зазвичай встановлюються факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Згідно матеріалів справи [PERSON] 20.05.1992 року отримав ордер на житлове приміщення №6714 серія Б на квартиру [ADDRESS] (а.с.109), а відповідно до свідоцтва на право приватної власності на житло, виданого 29.01.2002 року, квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності (а.с.110). В свою чергу, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.01.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали 16.06.2007 року шлюб (а.с. 73). Жодних доказів про фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] до 16.06.2007 року матеріали справи не містять. Щодо доводів [PERSON] про те, що вона вклала 10000 доларів США на ремонт квартири [ADDRESS] , суд зазначає таке. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено виключний перелік майна, яке поділу між подружжям не підлягає. В свою чергу, положення статті 62 СК України вказують на те, що в разі, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до, та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. При цьому, для застосування передбачених частиною першою статті 62 СК України правил, істотне збільшення вартості майна, а саме квартири, повинне відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а не інших чинників (зокрема, загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна внаслідок невід`ємних поліпшень, а не придбання у квартиру меблів, побутової техніки тощо, які можуть бути самостійними об`єктами поділу спільного майна. В частині першій статті 319 ЦК України закріплено загальне правило: власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У статті 59 СК України визначається порядок здійснення подружжям права власності на роздільне майно. Той з подружжя, хто є власником майна, здійснює різноманітні фактичні та юридичні дії щодо нього: управляє майном у цілому; набуває плоди та доходи (дивіденди); несе тягар утримання майна, ризик його випадкового знищення та випадкового пошкодження тощо. У цивільному праві володіння визначається як належна власникові та юридично забезпечена правомочність панування особи над майном. Володіння майном надає власникові можливість вважати його своїм, незалежно від місця розташування такого майна та можливості фізичної досяжності власника до нього. Користування - це юридично забезпечена правомочність власника здобувати з речі її корисні властивості, використовувати річ за призначенням. Той з подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним. Власник може передавати іншим особам свої правомочності щодо володіння та користування майном, укладаючи договори оренди, зберігання, позички тощо. Згода другого з подружжя на укладення таких договорів не потрібна. Той з подружжя, хто є його власником, може надати можливість користування своїм майном також другому з подружжя або іншим членам сім`ї. Підставою для цього може бути домовленість подружжя, коли власник надає можливість другому з подружжя проживати в його квартирі. Порядок користування роздільним майном одного з подружжя може також бути визначений договором сторін, зокрема, шлюбним договором (частини 1, 4 статті 97 СК України). За загальним правилом, незважаючи на тривалість використання роздільного майна тим з подружжя, хто не є його власником, він не набуває права власності щодо нього. Роздільне майно завжди залишається для нього чужим майном. Майно зберігає свій первісний режим і залишається роздільним майном, що належить лише одному з подружжя. При цьому, суд зазначає, що допомога в ремонті або утриманні майна не може свідчити про перехід роздільного майна дружини або чоловіка у спільну власність подружжя. Такі витрати є логічним наслідком користування роздільним майном одного з подружжя. Крім того, суд зауважує, що [PERSON] не надала жодних доказів, що свідчать про дійсний продаж її особистого майна за суму коштів, зазначену у зустрічному позові та не надала доказів, що свідчать про використання всіх цих коштів, саме на ремонт квартири [ADDRESS] . Щодо вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з того, що ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що [PERSON] не довела суду тієї обставини, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, доказів недійсності договору дарування [PERSON] суду також не надано. Відтак, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Outcome: dismissed