Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів із вимогою про примусове виселення їх із квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки останні проживають у вказаній квартирі незаконно. Свої вимоги мотивував тим, що є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстраційний № 496, проте колишній власник із своєю родиною не звільнив приміщення, не знялися із реєстрації та безпідставно продовжують в ній мешкати. Вказував, що документи, які б підтверджували наявність у відповідачів будь-яких правових підстав на проживання у квартирі відсутні. Будь-яких цивільно-правових угод стосовно надання права проживання у квартирі, яка належить йому чи користування нею, він з відповідачами не укладали. Крім того, зазначив, що відповідачі не є членами його сімї. Вказував, що неодноразово звертався до відповідачів із вимогою про їх виселення, оскільки будь яких законних підстав для їх мешкання у вищезазначеній квартирі відсутні, проте в добровільному відповідачі його вимоги не задовольняють. У звязку з чим він просив суд винести рішення на його користь. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, його представник за довіреністю від 11.03.2015 року [PERSON] позовні вимоги підтримав, в обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28.05.2015 року (а.с.35) проти задоволення позовних вимог заперечував, вказував, що відповідачі по справі мешкають у спірній квартирі на законних підставах в обґрунтування чого посилався, що на теперішній час в провадження судді Київського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, яким [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] А тому, на його думку, і подальший договір купівлі-продажу квартиру, укладений між [PERSON] та [PERSON] є незаконним. Також посилався на те, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є суперечливі відомості щодо власника спірної квартири, проте належним чином завірену копію чи оригінал Витягу, в якому було б зазначено, що на теперішній час власником квартири є [PERSON] до суду не надав. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстраційний №496 (а.с.9) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.06.2015 року №38858753, отриману на запит суду (а.с.48-49). Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. \~Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. У відповідності із ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається, сторони не заперечували проти того, що на теперішній час відповідачі дійсно мешкають у квартирі [ADDRESS], а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з копії договору купівлі продажу від 29.10.2013 року відповідач [PERSON] продав [PERSON] квартиру №168 по вул. Блюхера у будинку №13 в м. Харкові (а.с.63-64), який в подальшому виступив продавцем цієї ж квартири [PERSON] Судом було встановлено, що у п. 12 цього договору було визначено, що продавець, тобто [PERSON] свідчить, що квартира звільнена, і що за адресою зазначеної квартири будь-яких осіб, які б знаходились на реєстраційному обліку немає (а.с.63). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та його родина вже не є власниками спірної квартири, не є членом сім'ї нового власника, не перебувають з останнім у будь-яких договірних відносинах щодо користування квартирою, проте проживають у [INFO], яка належить [PERSON] на праві власності, чим створюють перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою його власнику, а тому в силу правил статті 391 ЦК України та статей 8, 41 Конституції України вказані перешкоди мають бути усунуті за судовим рішенням. У звязку з вищезазначеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо примусового виселення відповідачів із належної йому квартири без надання їм іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 243,60 грн. в частковому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved