Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 18 травня 2016 року в сумі 158\~125, 00 грн. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що 18 травня 2016 року позивач і відповідач [PERSON] уклали у письмовій формі договір позики ( далі договір), за яким позивач передає у власність відповідачу грошові кошти в сумі 158\~130, 00 грн. ( п.1 договору), а відповідач зобов»язується повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів ( суму позики) в строк не пізніше 31 серпня 2016 року ( п.п. 1,4 договору). Станом на вересень 2016 року відповідач суму позики у строк та в порядку, передбаченому умовами договору, не повернув, що і стало підставою до звернення до суду вказаним позовом. Як на правові підстави заявленої вимоги позивач посилається на статті 1049, 1050, 1047 ЦК України. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 грудня 2016 р. позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу позики в розмірі 158\~125, 00 грн. і судовий збір у сумі 1\~581, 25 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6.12.2016 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано, справу призначено до розгляду. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 « Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 набрав чинності 15.12.2017 року. В суді встановлено, що провадження у цій справі відкрито до набрання чинності вказаної редакцією Кодексу. Отже, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року (а.с.68-69) справу призначено у підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 березня 2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті ( а.с.88). В суді представник позивача на позовній вимозі свого довірителя наполягав, просив суд її задовольнити з підстав, викладених по тексту позову, додатково зазначивши, що фактично додатком до договору позики від 18.05.2016 р. є власноручно написана та підписана [PERSON] розписка від 18 травня 2016 року про отримання ним суми позики в розмірі 158\~125,00 грн. Представник відповідача проти позову заперечує, просить у задоволенні позовної вимоги відмовити. Заперечення проти позову мотивує тим, що грошові кошти за договором позики від 18.05.2016 року [PERSON] отримані не були. Договір позики укладався для фіксації раніше отриманих грошей за виконання послуг по розробці проекту водовідведення, по отриманню від ПАТ « Запоріжсталь» технічних умов, технічної документації на водовідведення стоків до шламонакопичувача погодження для ТОВ « Техенергохім». Отже фактично між ними було укладено не договір позики, а договір про надання послуг. Окрім того, зазначає, що факт отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики від 18.05.2016 р. належним чином позивачем не доведено. Суд, заслухавши вступні слова представників сторін, кожного в окремості, з»ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 травня 2016 року між [PERSON] ( Позикодавець) та [PERSON] ( Позичальник) було укладено у письмовій формі договір позики ( а.с.29-30). Згідно пункту п. 1 договору Позикодавець надав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 158\~130,00 грн. Позика є безпроцентною, про що зазначено у пункті 2 вказаного договору. Відповідно до пункту 3 договору позика надається готівкою ; факт одержання позики підтверджується підписом Позичальника на цьому договорі. Строк повернення позики, як зазначено у пункті 4 договору, встановлений не пізніше ніж 31 серпня 2016 року. Встановлений в суді факт укладення сторонами 18.05.2016 року договору позики підтверджується належним та допустимим доказом - викладеним у письмовій формі договором позики від 18.05.2016 року, оригінал якого міститься в матеріалах справи ( а.с.29-30). Факт отримання [PERSON] зазначених у договорі позики грошових коштів підтверджується його підписом під вказаним договором , що передбачено пунктом 3 договору та наявним в матеріалах справи оригіналом розписки від 18 травня 2016 року, власноручно виконаною відповідачем про отримання ним грошової суми в розмірі 158\~125,00 гривень ( а.с.29 зв.). В суді встановлено, що відповідачем сума позики у вищезазначеному розмірі позивачеві не повернута у повному обсязі, що свідчить про встановлення факту порушення прав позивача [PERSON] незаконною бездіяльністю з боку відповідача [PERSON], яка підлягає судовому захисту. Встановлені в суді спірні правовідносини регулюються Параграфом 1 Главою 71 ЦК України, зокрема статтями 1046, 1047,1049, 1050 ЦК України. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Із змісту частин першої та другої статті 1047 ЦК України вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження його укладення та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти, тощо) у строк та в порядку, встановлені договором ; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. З частини першої статі 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога [PERSON] є законною, оскільки ґрунтується на вищезазначених положеннях матеріального права ; обґрунтованою, оскільки базується на належних та допустимих доказах, а отже такою, що підлягає задоволенню. Стосовно позиції відповідача щодо заявленої позовної вимоги, слід зазначити наступне. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Принцип змагальності сторін, встановлений у Основному Законі України, знайшов своє відображення у статті 12 ЦПК України, якою передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, пункт четвертий ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2018 року у цій справі було призначено підготовче судове засідання ( а.с.68-69), з одночасним встановленням відповідачу строку для подання відзиву на позов, в якому викладаються заперечення проти позову, із роз»ясненням положень частини п»ятої статті 178 ЦПК України. Не зважаючи на вимоги процесуального Закону, викладені в ухвалі суду від 15.01.2018 року, роз»яснення процесуальних прав учасникам процесу, зокрема представнику відповідача, який був присутнім у кожному судовому засіданні, письмовий відзив на позов суду не був наданий, як і не було надано суду зі сторони відповідача жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову або на спростування доводів позивача. На підставі викладеного, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що грошові кошти за договором позики від 18.05.2016 року [PERSON] отримані не були ; - договір позики укладався для фіксації раніше отриманих грошей за виконання послуг по розробці проекту водовідведення, по отриманню від ПАТ« Запоріжсталь» технічних умов, технічної документації на водовідведення стоків до шламонакопичувача погодження для ТОВ « Техенергохім» ; - фактично між ними було укладено не договір позики, а договір про надання послуг. Крім того, ані відповідач, ані його представник не послалися на норми матеріального та процесуального права, якими б підтверджувалася їх позиція або спростовувалася б позиція позивача. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує у відповідності до частин першої та другої статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved