Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня» ім. М. Галицького № 22-В від 07 березня 2017 року про надання йому відпустки. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що з 16.07.1998 року він перебуває на посаді лікаря-уролога хірургічного відділення КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня» ім. М. Галицького. Як зазначає позивач, 07 березня 2017 року головним лікарем Ніжинської центральної міської лікарні був виданий наказ № 22-В про надання позивачеві невикористаної основної щорічної відпустки за період роботи з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року строком на 23 календарні дні та додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці строком на 6 календарних днів з 21 березня по 19 квітня 2017 року. Позивач вважає цей наказ незаконним як такий, що виданий без його відома та згоди. Наголошує, що заяву про надання цієї відпустки він не писав, є інвалідом другої групи, ветераном праці і відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки» має право на відпустку за його бажанням, у зручний для нього час, що відповідачем було грубо проігноровано і таким чином порушено його право на відпустку. [PERSON] зазначає що звертався до головного лікаря із заявою про те, що надання йому відпустки за минулий рік без його згоди є порушенням прав відповідно до п.п. 2,7, ч.13 ст.10 Закону України «Про відпустки», але 16.03.2017 отримав відповідь з посиланням на те, що у разі надання невикористаної відпустки його, [PERSON], згода не потрібна. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги полягають тому, що з наказом про надання відпустки апелянт був ознайомлений 10 березня 2017 року, а не за два тижні як стверджував представник відповідача в судовому засіданні, тобто з порушенням вимог чинного законодавства. Як зазначає апелянт, відповідно до графіку надання відпусток за 2016 рік, йому повинна була бути надана щорічна відпустка у жовтні 2016 р., позивач цю відпустку не використав з особистих причин, проте керівництвом лікарні перенесення відпустки з ним не погоджено. [PERSON] вказує, що в лікарні працюють два лікаря-уролога, тому вважає твердження представника відповідача щодо порушення прав пацієнтів у разі перенесення його відпустки надуманими та зауважив, що під час його перебування у відпустці іншому лікарю була надана відпустка без збереження заробітної плати для курортного відпочинку строком на десять днів без врахування можливого порушення прав пацієнтів. Апелянт вважає, що при наданні відпустки у непередбачений графіком відпусток час адміністрація лікарні повинна керуватись вимогами Закону України «Про відпустки». В письмових запереченнях відповідач просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є обґрунтованим та прийнятим із дотриманням норм матеріального і процесуального права. В судовому засіданні [PERSON] апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Пояснив, що вважає упередженим ставлення роботодавця до нього, оскільки про надання відпустки з 21 березня 2017 р. він нічого не знав, та був поставлений перед фактом вже після видання наказу. Просив адміністрацію надати цю відпустку на місяць пізніше, проте йому було пояснено, що прийняті рішення не змінюються і його згода на надання невикористаної відпустки за минулий період не потрібна. Відтак, позивач був змушений піти у відпустку у непередбачений та незручний для нього час з 21 березня 2017 р. Наполягав, що порушене роботодавцем його, позивача, право на відпочинок підлягає поновленню. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала як безпідставну та наполягала на її відхиленні. Просила законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснила, що згідно до ст. 80 КЗпП України роботодавець не має права не надавати щорічну відпустку працівникові протягом двох років підряд, тому позивачеві за період роботи з 15 липня 2015 р. по 14 липня 2016 р. була надана відпустка з 21 березня по 19 квітня 2017 р. Оскільки це була невикористана відпустка, то на її надання згода працівника не потрібна і роботодавець вправі надавати працівникові невикористану за минулий період відпустку без згоди і заяви працівника та у визначений роботодавцем час. Наполягала, що оскаржуваний наказ винесений на законних підставах та з метою уникнення порушень трудового законодавства і право позивача на відпочинок не порушено. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені і не обґрунтовані посилання на порушення його права як інваліда, ветерана праці на надання йому відпустки за його бажанням у зручний для нього час. Суд констатував відсутність доказів про те, що позивач звертався із заявою про надання йому відпустки за 2016 рік в інший час, ніж передбачений оспорюваним ним наказом. За висновком суду, позивачем не зазначено, в чому полягає порушення його права на відпочинок наданням йому відпустки саме у зазначений в наказі період, враховуючи, що на час розгляду справи позивач використовує надану йому згідно наказу № 22-В від 07 березня 2017 р. відпустку з 21.03.2017 р. по 19.04.2017 р. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. За приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Право кожної працюючої людини на відпочинок закріплено у статті 45 Конституції України. Відповідно до цієї норми кожен, хто працює має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скорочення робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. На виконання конституційних вимог щодо відпочинку, Верховною Радою України прийнято Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», яким встановлені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість та порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Статтею 141 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. У відповідності до положень ч.ч. 4-5 ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються в тому числі інвалідам. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових правовідносинах з КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М.Галицького» та працює на посаді лікаря-уролога хірургічного відділення з 16 липня 1998 року по теперішній час (а.с.5). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії від 18 січня 2006 року. [PERSON] обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Апеляційним судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 січня 2016 року головним лікарем затверджено графік відпусток медичних працівників хірургічного відділення Ніжинської ЦМЛ ім. М. Галицького на 2016 рок, відповідно до якого лікарю-урологу [PERSON] заплановано надання відпустки у жовтні 2016 р. ( а.с. 21 ). З вказаним графіком позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис та не заперечувалось позивачем у суді апеляційної інстанції. Проте, у жовтні 2016 року [PERSON] відпустку не використав, але питання перенесення на інший час невикористаної відпустки відповідачем не вирішувалось і з позивачем не узгоджувалось. На спростування цих обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Як встановлено апеляційним судом, за наказом відповідача № 22-В від 07.03.2017 [PERSON] надано невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року строком на 23 календарні дні та додаткову щорічну відпустку за особливий характер праці строком на 6 календарних днів, з 21 березня по 19 квітня 2017 року, надано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.9). Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] не звертався до відповідача із заявою про надання йому невикористаної основної щорічної відпустки та додаткової щорічної відпустки за особливий характер роботи з 21 березня 2017 р. і надання позивачеві відпустки з 21 березня 2017 р. по 19 квітня 2017 р. роботодавець здійснив на власний розсуд без відома та згоди позивача. На спростування зазначених обставин роботодавцем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Апеляційний суд відхиляє доводи роботодавця про те, що [PERSON] листом від 07 березня 2017 р. № 01-07/345 був попереджений про надання йому відпустки з 21 березня 2017 року, оскільки у матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно підтвердили факт вручення зазначеного листа позивачеві за місцем роботи (а.с.19). Роботодавцем також не доведений апеляційному суду факт направлення вказаного листа позивачеві поштою та отримання цього листа позивачем. За таких обставин зазначений лист не є підставою для однозначного висновку про дотримання роботодавцем приписів ст. 10 Закону України «Про відпустки», а відтак не є належним і допустимим та безспірним доказом у цій справі згідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, на а.с. 12 міститься [PERSON] від 07 березня 2017 р. про відмову працівника від проставлення підпису про ознайомлення з наказом. [PERSON] складений та підписаний комісією у складі: головного лікаря КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М. Галицького» - [PERSON], старшого інспектора відділу кадрів [PERSON], секретаря Сахарової П.С. Разом з тим, у матеріалах справи відсутній наказ роботодавця або інший юридично значимий документ на підставі якого створена вказана у акті комісія та визначався її склад. Сам текст акту не містить ніякої конкретної і безспірної інформації про те, коли конкретно і де [PERSON] та за яких обставин був ознайомлений із оспорюваним наказом. За таких обставин вказаний акт роботодавця апеляційний суд не може прийняти в якості належного і допустимого документального доказу, який відповідав би приписам ст.ст.57-59 ЦПК України та не викликав би сумнівів у його об»єктивності. Апеляційним судом встановлено, що 15 березня 2017 р. [PERSON] звертався до головного лікаря [PERSON] із заявою про надання йому відпустки у зручний для нього час, вважаючи, що надання відпустки з ініціативи адміністрації лікарні без його письмової згоди є незаконним. До цієї заяви позивачем були надані копія довідки МСЕК про інвалідність та копія посвідчення ветерана праці (а.с.8). Відмова головного лікаря (а.с.6-7) у наданні [PERSON] відпустки за його бажанням та у зручний для позивача час з мотивів виробничої необхідності, свідчить про порушення прав позивача, передбачених ст. 10 Закону, на що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення уваги не звернув. Апеляційний суд відхиляє аргументи відповідача про законність оскаржуваного наказу як юридично неспроможні, оскільки чинним трудовим законодавством роботодавцеві не надано право примусово відправляти працівника у невикористану відпустку і не надано право на власний розсуд, без погодження з працівником, визначати період такої відпустки. Приписи Кодексу законів про працю України та Закон України «Про відпустки» не містять норм, які б зобовязували працівника - інваліда, ветерана праці доводити роботодавцеві потребу у відпустці у зручний для працівника час. Разом з тим, відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно підтвердили, що надання позивачеві, за його бажанням, відпустки не з 21 березня 2017 року, а на місяць пізніше, може призвести до незручностей у лікарні або стати наслідком порушення законних прав і охоронюваних законом інтересів пацієнтів лікувальної установи. Відтак, зважаючи на сукупність обставин цієї справи, винесення роботодавцем оскаржуваного наказу апеляційний суд не може визнати розсудливим та виправданим і справедливим. Зі змісту ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки» вбачається, що підставою для видання наказу про відпустки є затверджений графік відпусток. Про дату початку щорічної відпустки в межах, встановлених графіком, роботодавець зобовязаний письмово не пізніше ніж за два тижні до її початку, повідомити працівника. Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що роботодавцем - КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М. Галицького» порушено вимоги ст.ст. 10, 11 Закону України «Про відпустки» та приписи ст.ст. 79,80 КЗпП України внаслідок надання інвалідові П групи та ветеранові праці [PERSON] щорічної основної та додаткової відпусток з 21 березня 2017 р. по 19 квітня 2017 р. без відома та згоди останнього та не у зручний для нього час. Способи захисту трудових права та інтересів визначені законодавством України. Будь-які законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), колегія суддів вважає, що порушені трудові права позивача підлягають судовому захисту у спосіб, який ним обрано. Цей спосіб відповідає змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, спричиненим порушенням. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про правомірність оскаржуваного наказу. Отже, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті спору та визнати незаконним наказ № 22-В від 07 березня 2017 року Комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинської центральної лікарні ім. Галицького» про надання лікарю-урологу хірургічного відділення [PERSON] невикористаної основної щорічної відпустки за період роботи з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року терміном на 23 календарних дні та додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці терміном на 6 календарних днів, з 21 березня по 19 квітня 2017 року. Щодо позовних вимог в частині скасування оскаржуваного наказу, то дані вимоги не є належним способом захисту і задоволенню не підлягають, оскільки внаслідок визнання наказу незаконним такий наказ втрачає юридичну силу і не є юридично значимим документом, що є підставою для його скасування відповідачем.

Outcome: partial