Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у солідарному порядку. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 200000,00 доларів США. Борг відповідач зобов'язався повернути не пізніше 10 років від дати отримання грошових коштів у позику, тобто у термін до 27 лютого 2016 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, у сумі 200000,00 доларів США, [PERSON] досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 26 січня 2006 року. 26 січня 2006 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 26 січня 2006, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручилася за належне та своєчасне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, які виникають з договору позики. З цих підстав позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики від 26 січня 2006 року у сумі 200000,00 доларів США та присудити з них судовий збір у сумі 8810,00 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя та пояснила, що для реалізації бізнес-проекту відповідачеві [PERSON] була необхідна значна сума грошових коштів. Перебуваючи у довірливих стосунках з позивачем, [PERSON] звернувся до нього з проханням надати в позику грошові кошти. 26 січня 2006 року [PERSON] передав у борг [PERSON] 200000,00 доларів США. Проте відповідач у термін, встановлений договором, кошти не повернув. За належне виконання [PERSON] зобов'язань поручилася його дружина [PERSON] У зв'язку з цим представник позивача просила суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики від 26 січня 2006 року у сумі 200000,00 доларів США Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзиви на позовну заяву не подали. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 26 січня 2006 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами [PERSON]. (позикодавець) зобов'язався передати [PERSON] у власність грошові кошти у сумі еквівалентній 200000,00 фунтів стерлінгів (а. с. 8). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На виконання умов договору позики 27 лютого 2006 року позивач передав відповідачеві [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 200000,00 доларів США (а. с. 9-11, 29-30). За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з п. 2 договору позики від 26 січня 2006 року позичальник зобов'язався повернути кошти, отримані в борг, не пізніше 10 років від дати їх отримання, тобто у термін до 27 лютого 2016 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У строк, передбачений договором позики від 26 січня 2006 року, відповідач [PERSON] кошти, отримані в борг, не повернув, безпідставно ухилившись від взятого на себе зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що законодавство України не містить заборони укладати цивільні правочини, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 26 січня 2006 року у сумі 200000,00 доларів США. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 26 січня 2006 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 26 січня 2006 року За умовами указаного договору поруки поручитель зобов'язалася відповідати за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов'язань, які виникають з договору позики (а. с. 8). Ст. 559 ЦК України встановлює підстави припинення відносин поруки, зокрема, ч. 4 цієї статті визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №2-2662цс15 вказав на те, що строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду (така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №285/1462/15-ц). П. 3 договору поруки від 26 січня 2006 року передбачено, що строк дії поруки відповідає строку дії договору позики. Зважаючи на те, що строк дії поруки, встановлений у договорі, закінчився 27 лютого 2016 року, ця порука припинилась. Отже, підстави для стягнення боргу за договором позики від 26 січня 2006 року з поручителя [PERSON] відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 8810,00 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial