Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з 01 травня 2003 року по теперішній час працює у ПАТ «Азовзагальмаш». За період часу з грудня 2014 року по серпень 2015 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 12154,05 грн. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 500 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2014 року по серпень 2015 року в сумі 12154,05 грн., та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що уточнює свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 14302,98 грн., не заперечує проти заочного розгляду справи без присутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 01 травня 2003 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №238/ро-847, виданої 20 жовтня 2015 року бухгалтерією ПАТ «Азовзагальмаш», у відповідача перед позивачкою станом на 20 жовтня 2015 року мається заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року включно в сумі 14302,98 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року в сумі 14302,98 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачці була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 500 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді мінімальних ставок судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 974,40 грн.

Outcome: partial