Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його, [PERSON] користь 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої систематичними неправомірними рішеннями та бездіяльністю виконувача обовязки начальника [PERSON] районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] та начальника [PERSON] районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] у виконавчому провадженні №44936519 при розгляді скарги від 23 лютого 2015 року за період з лютого 2015 року по вересень 2018 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.75). Представник відповідача [PERSON] районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, також посилаючись на заперечення наявні в матеріалах справи (а.с.43-47). Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України, встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи 02 квітня 2014 року на підставі виконавчого листа №2-6510/11, який надійшов із Кіровського ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції, постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] було відкрито виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року по справі №2-6510/11 «Зобовязати фізичну особу-підприємця [PERSON] повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до Договору №ДК 06/12-10 від 02.12.2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів» (а.с.12). 23 лютого 2015 року як стягувач у виконавчому провадженні №44936519 [PERSON] звернувся до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції зі скаргою «На постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27 жовтня 2014 року та 05 листопада 2014 року». У встановленому законом порядку, скаргу позивача від 23 лютого 2015 року, начальник ВДВС [PERSON] не розглянув, жодного рішення по ній не прийняв, ніякої відповіді про результати розгляду скарги [PERSON] не направив. 09 листопада 2015 року бездіяльність начальника ВДВС [PERSON] щодо не розгляду скарги від 23 лютого 2015 року, [PERSON] оскаржив до начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON], який своєю постановою від 26 листопада 2015 року №61/10/1/2015 (а.с.13-14), скаргу [PERSON] від 09 листопада 2015 року задовольнив: бездіяльність начальника ВДВС [PERSON] щодо не розгляду скарги від 23 лютого 2015 року визнав неправомірною, зобовязав начальника ВДВС [PERSON] розглянути скаргу [PERSON] від 23 лютого 2015 року та направити позивачу відповідь про результати розгляду скарги в строк до 04 грудня 2015 року. 04 грудня 2015 року на виконання вищевказаної постанови начальника управління ДВС [PERSON] №61/10/1/2015 від 26 листопада 2015 року, в.о. начальника ВДВС [PERSON] за результатами розгляду скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року прийняла постанову №1597/8 (а.с.60-62), якою в задоволенні скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року відмовила в повному обсязі. Так, не погодившись з прийнятою постановою в.о. начальника ВДВС [PERSON], 18 грудня 2015 року [PERSON] оскаржив її до начальника управління ДВС [PERSON], який своєю постановою від 06 січня 2016 року №2/10/1/2016 у задоволенні скарги [PERSON] від 18 грудня 2015 року відмовив, а постанову в.о. начальника ВДВС [PERSON] №1597/8 від 04 грудня 2015 року залишив без змін. Не погодившись з вищезазначеними обставинами щодо прийняття постанов, [PERSON] звернувся до суду зі скаргою на постанову начальника управління ДВС [PERSON] №2/10/1/2016 від 06 січня 2016 року. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі №175/76/16-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року, постанову начальника управління ДВС [PERSON] №2/10/1/2016 від 06 січня 2016 року у виконавчому провадженні №44936519 визнано неправомірною; зобовязано начальника управління ДВС [PERSON] розглянути скаргу [PERSON] від 18 грудня 2015 року у виконавчому провадженні №44936519 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження». 12 жовтня 2017 року на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі №175/76/16-ц за результатами повторного розгляду скарги від 18 грудня 2015 року начальник управління ДВС [PERSON] прийняв постанову №136/8/1/17, якою в задоволенні скарги [PERSON] від 18 грудня 2015 року повторно відмовив у повному обсязі, постанову виконувача обовязків начальника ВДВС [PERSON] №1597/8 від 04 грудня 2015 року залишив без змін. Не погодившись вищевказаною постановою, [PERSON] звернувся до суду зі скаргою на постанову начальника управління ДВС [PERSON] №136/8/1/17 від 12 жовтня 2017 року. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року по справі №175/4140/17, яка набрала законної сили 27 березня 2018 року, визнано неправомірною бездіяльність начальника управління ДВС [PERSON] щодо безпідставного не направлення [PERSON] постанови №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року у виконавчому провадженні №44936519 упродовж 27 календарних днів (із 13 жовтня 2017 року по 09 листопада 2017 року); визнано неправомірною постанову начальника управління ДВС [PERSON] №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року, прийняту у виконавчому провадженні №44936519 за результатами розгляду скарги [PERSON] від 18 грудня 2015 року; скасовано, як неправомірну, постанову начальника управління ДВС [PERSON] №136/8/1/2017 від 12 жовтня 2017 року, прийняту у виконавчому провадженні №44936519 за результатами розгляду скарги [PERSON] від 18 грудня 2015 року; зобовязано начальника управління ДВС [PERSON] або іншу посадову особу, яка буде виконувати обовязки начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, повторно розглянути скаргу [PERSON] від 18 грудня 2015 року у виконавчому провадженні №44936519 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження». 02 квітня 2018 року на виконання вищевказаної ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року по справі №175/4140/17 за результатами повторного розгляду скарги [PERSON] від 18 грудня 2015 року, начальник управління ДВС [PERSON] прийняв постанову №12/2018, якою скаргу [PERSON] від 18 грудня 2015 року задовольнив повністю, постанову в.о. начальника ВДВС [PERSON] №1597/8 скасував, зобовязав начальника ВДВС [PERSON] повторно розглянути скаргу [PERSON] від 23 лютого 2015 року у виконавчому провадженні №44936519 (а.с.15-18). 13 квітня 2018 року за результатами повторного розгляду скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС [PERSON] прийняв постанову (а.с.48-50), якою в задоволенні скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року відмовив у повному обсязі, та яку того ж дня, 13 квітня 2018 року [PERSON] оскаржив до начальника управління ДВС [PERSON] 16 травня 2018 року постановою начальника управління ДВС [PERSON] №54/2018 скаргу [PERSON] від 13 квітня 2018 року задоволено в повному обсязі, постанову начальника ВДВС [PERSON] від 13 квітня 2018 року скасовано, як неправомірну (а.с.19-21). 25 травня 2018 року за результатами чергового повторного розгляду скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС [PERSON] прийняв постанову (а.с.51-54), якою в задоволенні скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року відмовив у повному обсязі, та яку 07 червня 2018 року [PERSON] оскаржив до начальника управління ДВС [PERSON] 09 липня 2018 року постановою начальника управління ДВС [PERSON] №69/2018 скаргу [PERSON] від 07 червня 2018 року задоволено в повному обсязі: постанову начальника ВДВС [PERSON] від 25 травня 2018 року скасовано, як неправомірну (а.с.22-24). 19 липня 2018 року за результатами чергового повторного розгляду скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року начальник ВДВС [PERSON] прийняв постанову (а.с.55-57), якою в задоволенні скарги [PERSON] від 23 лютого 2015 року відмовив в повному обсязі, та яку 23 липня 2018 року [PERSON] оскаржив до начальника управління ДВС [PERSON] 17 серпня 2018 року постановою начальника управління ДВС [PERSON] №101/2018 скаргу [PERSON] від 23 липня 2018 року задоволено в повному обсязі: постанову начальника ВДВС [PERSON] від 19 липня 2018 року скасовано, як неправомірну (а.с.25-27). Аналізуючи вищевказані обставини, суд прийшов до висновку, що в період з лютого 2015 року по вересень 2018 року (упродовж трьох років і шести місяців), під час розгляду однієї скарги від 23 лютого 2015 року у виконавчому провадженні №44936519, в.о. начальника [PERSON] районного ВДВС [PERSON] та начальником [PERSON] районного ВДВС [PERSON] допущено бездіяльність, в результаті чого [PERSON] було завдано моральну шкоду. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч. 1 ст. 276 ЦК України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч. 2 ст. 276 ЦК України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 ЦК України). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. 06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845». Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби». Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу». Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією». Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п.63). Окрім цього, згідно п. 5 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Алпатов проти України» від 18 грудня 2012 року, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк через бездіяльність державних виконавців, а тому заявники скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їхню користь та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг. Відповідно до п. 13 Конвенції суд зазначив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у звязку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, та статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективно національного збору юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд приходить\~до висновку\~про наявність\~у позивача\~на протязі\~тривалого періоду\~часу моральних\~переживань,\~оскільки у\~результаті вищезазначених\~систематичних,\~протиправних,\~умисних рішень,\~дій та\~бездіяльності в.о.\~начальника [PERSON]\~районного ВДВС\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області [PERSON]\~та начальника\~[PERSON] районного\~ВДВС Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області\~[PERSON]\~у виконавчому\~провадженні №44936519\~при розгляді\~скарги від\~23\~лютого 2015\~року,\~позивач постійно\~перебував в\~стресовій ситуації,\~постійно змушений\~докладати надмірних\~зусиль,\~витрачати свій\~час,\~щоб примусити в.о. начальника [PERSON] районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] та начальника [PERSON] районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] вчинити ті дії, які вони були зобов'язані виконати відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Всі ці обставини негативно сказались на моральному стані позивача. Аналізуючи вищевикладені обставини

Outcome: partial