Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

У березні 2015 р. [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], в якому просив стягти з останнього на свою користь 11128 грн. 84 коп. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08.07.2014 р. [PERSON] здав напрокат [PERSON] автомобіль ЗАЗ 110307, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 16693 грн. 26 коп., та технічний паспорт на нього. Право власності на 2/3 частини цього автомобіля належить позивачеві, а його синам - [PERSON] і [PERSON] належить по 1/6 його частині. Після закінчення строку користування автомобілем [PERSON] відмовляється його повернути, у зв'язку з чим він має сплатити позивачеві грошову компенсацію вартості належної йому частини вказаного автомобіля. Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення і постановити рішення про задоволення його позову. Доводи скарги зводяться до того, що позивач довів свої вимоги, у зв'язку з чим відмова у їх задоволенні є незаконною. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, а [PERSON] просив її відхилити за безпідставністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та що позивач не вказав адресу співвласників автомобіля ЗАЗ 110307, державний реєстраційний [NUMBER], що унеможливило притягнення їх до участі у справі як третіх осіб. З такими висновками частково не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. 2/3 частини автомобіля ЗАЗ 110307, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 16693 грн. 26 коп., належить [PERSON], а [PERSON] і [PERSON] належить по 1/6 його частині. Це підтверджено копіями свідоцтв від 17.02.2014 р. відповідного змісту, посвідчених державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори: про право власності [PERSON] - реєстраційний № 3-112 (а.с. 3), про право [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на спадщину за законом - реєстраційний № 3-123 (а.с. 4). 08.07.2014 р. позивач передав вищевказаний автомобіль відповідачеві в довготермінове користування, зазначивши, що у подальшому він ні до власника, ні до автомобіля жодних претензій не матиме. Це підтверджено виданою позивачем відповідачеві розпискою від 08.07.2014 р. (її копія на а.с. 27), оригінал якої знаходиться у відповідача. З вказаної дати по цей час спірний автомобіль теж знаходиться у володінні відповідача, що жодна з сторін не заперечує. Заперечуючи проти позову, [PERSON] посилається на те, що він сплатив [PERSON] повну вартість спірного автомобіля - 19000 грн. 00 коп. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Згідно з ст. 208 ч. 1 п. 3 ЦК України у взаємозв'язку з ст. 206 ч. 1 цього Кодексу, договір купівлі-продажу спірного автомобіля має бути вчинено у письмовій формі. Оскільки суду не надано такого договору, то суд в силу цих норм права і абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, вирішуючи спір між сторонами, виходить з тих відомостей про взаємини сторін, які ними погоджено й зазначено у розписці від 08.07.2014 р. Відповідно до вказаної розписки, сторони уклали договір, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у довгострокове користування спірний автомобіль. Отже, виходячи з тексту цієї розписки, сторони уклали передбачений ст. 827 ЦК України договір позички. Т.я. [PERSON] посилається на те, що [PERSON] відмовляється повернути спірний автомобіль після закінчення строку користування ним, то для врегулювання спору між сторонами має бути застосовано ст. 836 ЦК України. Згідно з її приписами, якщо після припинення договору позички користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Отже ця стаття не передбачає права позичкодавця вимагати від користувача після закінчення строку договору позички сплатити позивачеві грошову компенсацію вартості речі, яка є предметом договору позички. Виходячи з цього і з того, що автомобіль, який є предметом спору між сторонами, наявний у натурі та перебуває у [PERSON], підстав для стягнення з останнього на користь [PERSON] його вартості нема. З викладеного випливає, що висновок суду І інстанції про відмову в задоволенні позову є вірним, але мотиви, з яких він дійшов такого висновку, є хибними. Отож оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову з залишенням його без змін в іншій частині. Враховуючи викладене,

Outcome: partial