Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», що є правонаступником акціонерного банку «Факторіал - Банк» про визнання недійсним договору поруки від 15 листопада 2007 року №Э_0051/03_07-ДП-1, укладеного між [PERSON], [PERSON] та акціонерним товариством «Факторіал - Банк». На обгрунтуваня своїх вимог позивач зазначив, що у 2012 році йому стало відомо про наявність рішення Хмельницького міськрайонного суду від 31 жовтня 2011 року, яким стягнуто з нього та [PERSON] на користь банку заборгованість по кредиту. Після ознайомлення з матеріалами справи йому стало відомо про існування договору поруки, укладеного між ним та Банком, який він не укладав та не підписував. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Заслухавши учасників процессу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити . Судом встановлено, що 15 листопада 2007 року між Акціонерним банком «Факторіал - Банк» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] умов, передбачених кредитним договором № Э_0051/03_07 від 15 листопада 2007 року. Згідно висновку експерта від 7 березня 2014 року №111/14-26 на договорі поруки від 15 листопада 2007 року №Э_0051/03_07-ДП-1 підпис від імені поручителя [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є підставним, оскільки згідно висновку експерта договір поруки підписаний не [PERSON], а іншою особою, а тому у позивача не виникло жодних зобов'язань по відношенню до Банку. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Статтею 257 цього ж Кодексу визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач посилається на те, що про існування спірного договору дізнався в 2012 році після ознайомлення з матеріалами справи за позовом Банку до нього та [PERSON] про стягнення заборгованості, тобто на час звернення до суду з позовом строки позовної давності не пройшли, дані обставини не спростовані відповідачем, оскільки листи вимоги про погашення заборгованості, на які посилається представник відповідача не були належним чином вручені [PERSON], а отже не можуть розцінюватись як доказ тому, що позивач ще у 2008 році знав про існування спірного договору та заборгованості по кредиту. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки його перебіг відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України розпочався з дня коли, [PERSON] дізнався про порушення своїх прав.

Outcome: approved