Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив зняти арешт і заборону на відчуження з будинку [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, номер 34462243, виданий 26.11.2012 відділом державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, зареєстрованої у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером 27511854. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 23 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №9706, укладеного із [PERSON] . На теперішній час, в ході збирання документів, необхідних для оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку, позивачці стало відомо, що на будинок [ADDRESS] , постановою головного державного виконавця ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області №34462243 від 26.11.2012 накладено арешт як на майно боржника [PERSON] . Оскільки договір дарування вказаного будинку був укладений 23 грудня 2002 року, на момент накладення арешту 26.11.2012, [PERSON] не мала на нього жодного права. Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби повідомив, що на примусовому виконанні у Мелітопольському МР ВДВС МРУЮ у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №34462243 по виконанню виконавчого листа №2-2246/11 від 15.11.11, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 42 039 грн. 50 коп. та судових витрат у розмірі 540 грн. 40 коп. 25.10.2013 державним виконавцем за виконавчим провадженням №34462243 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення. Крім того, у відповіді зазначено, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Таким чином перевірити виконавчі документи за 2012 - 2013 роки не має можливості. На сьогодні [PERSON] має намір розпорядитися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з вказаного майна. 24 березня 2020 відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 06 квітня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого на час накладення арешту на зазначене майно у державної виконавчої служби були підстави його накладати, оскільки згідно з довідкою КП ММБТІ №6952 від 22.11.2011 за [PERSON] , боржницею у виконавчому провадженні, було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 13.12.2002. Відповідно до договору дарування, наданого позивачем, [PERSON] ще у 2002 році подарувала цей будинок [PERSON] , але так як ці зміни не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому виконавчій службі було надано таку відповідь. Крім того, представник відповідача просить застосувати у даній справі наслідки пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, мотивуючи тим, що постанова про накладення арешту була винесена у 2012 році, а з позовною заявою [PERSON] звернулася лише у 2020 році. 10 квітня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно з якою представник позивачки - адвокат Коваленко М.Ю. зазначив, що дійсно, на момент винесення державним виконавцем постанови №34462243 від 26.11.2012 про накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] , в КП ММБТІ були відсутні відомості про укладений 23.12.2002 між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі - продажу будинку. Державна реєстрація права власності позивачки на вказаний будинок відбулась 13.08.2018 номер запису: 27511252, про що свідчить долучена до позову інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тому позивачка не оскаржує дії державного виконавця при накладені арешту на будинок. Натомість, підставою для зняття арешту з будинку, яка зазначена у позові, є те, що майно, на яке накладено арешт державним виконавцем належить не боржникові за виконавчим провадження, яким в даному випадку є [PERSON] , а позивачці [PERSON] , яка не може відповідати належним їй на праві власності майном за зобов`язаннями боржника. На теперішній час, накладеним на будинок арештом порушується право власності позивачки, а підстави для продовження обтяження відсутні. Крім того, представник позивачки не погодився з твердженнями представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У даному випадку, позивачка [PERSON] про накладений державним виконавцем 26.11.2012 арешт на її будинок довідалась лише 23 січня 2020 року, коли за замовленням її представника адвоката Коваленка М.Ю., отримала з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформаційну довідку, завірена копія якої долучена до матеріалів позову. Крім того, довідатись про накладення арешту на будинок [ADDRESS] , [PERSON] могла не раніше 13 серпня 2018 року, коли була проведена державна реєстрація права власності позивачки на вказаний будинок. Отже, [PERSON] довідалась, або могла довідатись про порушення свого права в межах трьох років до моменту звернення до суду із даним позовом. Нею не був пропущений трирічний строк позовної давності, що застосовується до позовних вимог про зняття арешту з будинку, тому наслідки спливу строку давності у даному випадку застосовані бути не можуть. Від представника третьої особи - Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшла заява про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи. Рішення просить ухвалити на розсуд суду. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню за наступними підставами. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 23 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №9706, укладеного із [PERSON] , що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією вказаного договору дарування (а.с.7). Відповідно до положень ст. 243 ЦК УРСР 1963 року (в редакції на час укладання договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Державна реєстрація права власності позивачки на вказаний будинок відбулась 13.08.2018 номер запису: 27511252, про що свідчить додана до матеріалів справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, під час збирання документів, необхідних для оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку, позивачці стало відомо, що на будинок [ADDRESS] , постановою головного державного виконавця ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області №34462243 від 26.11.2012 накладено арешт як на майно боржника [PERSON] . Згідно з листом Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби повідомив, на примусовому виконанні у Мелітопольському МР ВДВС МРУЮ у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №34462243 по виконанню виконавчого листа №2-2246/11 від 15.11.11, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 42 039 грн. 50 коп. та судові витрати у розмірі 540 грн. 40 коп. 25.10.2013 державним виконавцем за виконавчим провадженням №34462243 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення. Крім того, у відповіді зазначено, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Таким чином перевірити виконавчі документи за 2012 - 2013 роки не має можливості (а.с.10). На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, враховуючи, що виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на майно, закінчено, на теперішній час виконавче провадження з приводу накладення арешту на вказане нерухоме майно у Мелітопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби знищено, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі та скасування арешту і заборони на відчуження з будинку [ADDRESS] , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, номер 34462243, виданий 26.11.2012 відділом державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, зареєстрованої у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером 27511854. Посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд не бере до уваги, виходячи із наступного. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У даній справі встановлено, що позивачка [PERSON] про накладений державним виконавцем 26.11.2012 арешт на її будинок довідалась лише 23 січня 2020 року, коли за замовленням її представника адвоката Коваленка М.Ю., отримала з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформаційну довідку, завірена копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.9). Крім того, довідатись про накладення арешту на будинок [ADDRESS] , [PERSON] могла не раніше 13 серпня 2018 року, коли була проведена державна реєстрація права власності позивачки на вказаний будинок (а.с.8). Таким чином, з огляду на викладене, судом встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, тому вказані посилання представника відповідача суд вважає безпідставними та не бере до уваги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved