Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що в період з 06.02.2013 року по 30.04.2018 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу транспортного господарства адміністративного департаменту відповідача. Під час перебування його у трудових відносинах з відповідачем позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за 89 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 187 964,40 грн. Вказану суму він так і не отримав від відповідача. У зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 187 964,40 грн, середнього заробітку за 225 днів затримки розрахунку в розмірі 461 999,25 грн та моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень. В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги, у зв`язку з тим, що ним було отримано судовий наказ про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої зарплати, і тому позивач просить стягнути з відповідача лише середній заробіток за період затримки 250 днів в розмірі 513 332,50 гривень, виключивши з позовної заяви вимогу про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.04.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач відзив у встановлений строк не подав, у судові засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактично обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26.04.2018 року позивача було звільнено відповідачем з посади водія автотранспортних засобів відділу транспортного господарства адміністративного департаменту за угодою сторін, що підтверджується наказом № 44-к, угодою сторін про припинення трудового договору (а.с. 5-6). Відповідно до оборотно-сальдової відомості щодо нарахування заробітної плати (по рахунку 661) заробітна плата позивача за березень-квітень 2018 року становила 187 964,40 гривень (а.с. 9). Згідно з довідкою форми ОК-7 від 31.08.2018 року середньомісячна заробітна плата за два календарних місяці склала 46 200 гривень (а.с. 10). 15.08.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 59819672 про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 187 964,40 гривень, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 199 133,55 грн (тобто за 97 днів затримки). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктами 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Зокрема, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Судом встановлено, що судовим наказом від 25.09.2018 року № 758/11956/18 з відповідача було стягнуто на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітної плати в розмірі 187 964,40 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 199 133,55 грн, тобто, за 97 днів розрахунку. Вказаний судовий наказ набрав законної сили 20.06.2019 року. У зв`язку з цим, позивач просить також стягнути з відповідача 513 332,50 гривень за наступні 250 робочих днів затримки (тобто, з розрахунку 2 053,33 грн за кожен робочий день затримки). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved