Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ [PERSON] «Фінанси та Кредит», в якому просила визнати недійсним п. 6.1 кредитного договору № 145-kis-2007, що був укладений між сторонами по даній справі 08.06.2007 року. В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 08.06.2007 року між нею та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач по даній справі, був укладений кредитний договір № 145-kis-2007, згідно якого банк надав їй у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 50\~000 доларів США, на умовах забезпечення, повернення та строковості, зі сплатою за користування 15,5% річних. В подальшому, 19.03.2008 року між тими ж сторонами, була укладена додаткова угода №1 до вказаного кредитного договору, згідно якої п.2.1. кредитного договору був викладений у новій редакції, за якою банк надав позивачці у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 113\~721,96 доларів США, на умовах забезпечення, повернення та строковості, зі сплатою за користування 15,5% річних. Відповідно до п. 3.2. додаткової угоди №1 кінцевою датою повернення кредитних коштів є 07.06.2022 року. Позивачка зазначає, що пунктом 6.1. кредитного договору від 08.06.2007 р. передбачено відповідальність позичальника за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів і вигляді сплати позичальником пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Ці положення кредитного договору позивачка вважає такими, що порушують вимоги законодавства України щодо принципів рівності та збалансованості прав та обов'язків сторін договору та її права як споживача банківських послуг, тобто за своєю правовою природою вони є несправедливими і такими, що не відповідають положенням Закону України «Про захист споживачів». У судове засідання по справі позивач не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з вищевикладених підстав, та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову з тих підстав, що оспорювані позивачкою положення кредитного договору відповідають вимогам діючого законодавства, і на них не поширюється дія Закону України «Про захист споживачів» через те, що кредит надавався позивачці не на споживчі цілі. Крім цього, представник відповідача надав суду свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів цивільної справи. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані ними письмові докази по справі, та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 08.06.2007 року між позивачкою [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач по справі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», був укладений кредитний договір № 145-kis-2007. За умовами вказаного договору, банк надав позивачці у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 50\~000 доларів США, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, зі сплатою за користування 15,5% річних (п. 2.1. кредитного договору). Строк повернення кредитних коштів був визначений сторонами до 07.06.2013 року (п. 3.2 кредитного договору). Забезпеченням належного виконання позивачкою своїх зобов'язань за кредитним договором, є іпотека наступного нерухомого майна житлового будинку по вул. Островського 12 у м. Миколаєві, та житлового будинку по вул. Фонтанній 118 у м. Миколаєві (п. 5.1. кредитного договору). Пунктом 6.1 договору було визначено, що за прострочення повернення кредитних коштів та/чи сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.3.2.,3.4., 4.3., 4.4., 4.6 кредитного договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від обов'язку сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами. 19.03.2008 року між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 145-kis-2007 від 08.06.2007 р., згідно якої пункти 2.1., 3.2,4.2, 4.3 та 5.1 кредитного договору були викладені у новій редакції, та доповнено п. 7.9. Так, за додатковою угодою банк надавав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 113\~721,96 доларів США, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, зі сплатою за користування 15,5% річних (п. 2.1. Додаткової угоди). Крім цього, сторонами був змінений строк повернення кредитних коштів до 07.06.2022 року (п. 3.2. Додаткової угоди), та погоджений новий графік погашення кредитної заборгованості. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зі змісту кредитного договору № 145-kis-2007 від 08.06.2007 р., вбачається, що кредит був наданий позивачці на споживчі цілі, а відтак особливості регулювання відносин між сторонами договору визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон). Крім цього, необхідність застосування цього Закону до споживчого кредитування вказується у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). У цьому Рішенні вказується, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно ч.5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Частинами 1,2,5 статті 18 Закону встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року по цивільній справі № 6-80цс12. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до частини 7 ст. 18 Закону положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Частина перша статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК саме на момент вчинення правочину. Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Також Конституційний Суд України вказав, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2. пункту 3 мотивувальної частини рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що п. 6.1 кредитного договору № 145-kis-2007 від 08.06.2007 р., яким передбачена пеня за прострочення повернення кредитних коштів та/чи сплати процентів у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, тобто 365 % річних, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальникові [PERSON], як споживачці банківських послуг, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання/неналежного виконання нею зобов'язань за кредитним договором. Тому суд знаходить позов [PERSON] обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в прибуток держави слід стягнути судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., від сплати якого позивачка була звільнена на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved