Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділення частки у спільній сумісній власності , який в подальшому уточнив . В позовній заяві [PERSON] вказав, що він разом з відповідачем є співвласниками нежитлової будівлі (складу), загальною площею 2374,70 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 04.06.2014 року. У фактичному користуванні позивача перебуває частина будівлі площею 1923,50 кв.м, що становить 81/100 (81%) від загальної площі будівлі. Проте на даний час скористатися своїм правом володіння та розпорядження належною частиною нежитлової будівлі позивач не має змоги, оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від укладання договору про виділення часток в натурі, тому прохав суд виділити йому у власність частку у розмірі 81/100 в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, Ѕ частки нежитлової будівлі - склад, загальною площею 2374,70 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , як цілу частину із спільної сумісної власності. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнала частково, оскільки частки співвласників у праві спільної сумісної власності, на її думку, є рівними. Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову не заперечував , прохав ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступних висновків. Як було встановлено у судовому засіданні, за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю - склад, розташовану за адресою: [ADDRESS] , згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 04.06.2014 року, справа №627/214/14-ц. ( а.с.23-25) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… за №74177738 від 28.11.2016 року , за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної спільної сумісної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 2374,70 кв.м, по [ADDRESS] . ( а.с. 20-21) Про те, що нежитлова будівля існує за вказаною адресою, свідчить технічний паспорт, виданий РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 10.11.2016 року. ( а.с. 10-17) Згідно довідки № 662 від 11.11.2016 року, виданої РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації», нежитлова будівля - склад, розташована за адресою: [ADDRESS] має загальну площу 2374,70 кв.м.( а.с. 18) Згідно довідки виконавчого комітету Козіївської сільської ради від 20.02.2020 року за №282, земельна ділянка під нежитловою будівлею - складом за адресою: [ADDRESS] , не приватизована та не перебуває в оренді, є комунальною власністю Козіївської сільської ради.( а.с. 9) Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав на те, що не може розпорядитися своєю часткою нежитлової будівлі, оскільки вона не виділена із спільної сумісної власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За домовленістю між співвласниками майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, може бути поділене шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно. За ініціативою одного або декількох співвласників та у разі відсутності згоди решти співвласників поділ майна можливий в судовому порядку. При поділі майна чинним є правило про рівність часток всіх співвласників, якщо інше не встановлене законом, домовленістю співвласників або судом. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Пленум Верховного Суду України у постанові № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що приватна власність громадян, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина першастатті 368 ЦК України). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна (п. 5 Постанови). Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст.357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено , що частки співвласників у спільному сумісному майні є рівними та підлягають виділенню в натурі . Підстави для відступу від засад рівності часток сторін при поділі нерухомого майна , відповідно до ст.372 ЦК України, відсутні . Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково й відповідно право спільної сумісної власності на спірну нежитлову будівлю підлягає припиненню із визначенням часток кожного із співвласників у відповідних розмірах.

Outcome: dismissed