Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звільнення майна із-под арешту посилаючись на те, що 15.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007-126-М на суму 50.000,00 дол США. На забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором позивач та відповідач уклали договір застави транспортного засобу: автомобіля марки МВ Sprinter 311СDІ, рік випуску 2003. № кузова/шасі WDВ9036632R509052, реєстраційний номер: АЕ4253ВХ. 22.06.2011 року держаним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] на виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором було накладено арешт на вказаний вище автомобіль, який є предметом застави. Заборгованість за кредитним договором відповідачем не погашена та значно перевищує предмет застави. Позивач просив суд звільнити з-під арешту автомобіль марки МВ Sprinter 311СDІ, рік випуску 2003, № кузова/шасі WDВ9036632R509052, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.2-3). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013 року у задоволенні позову - відмовлено (а.с.38-40). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2013 року рішення суду залишене без змін (а.с.70-71). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року судові рішення скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.104-106). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року позовні вимоги - задоволено (а.с.181-182). В апеляційній скарзі (а.с.204-207) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки: - судом порушено вимоги ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реалізації предмета забезпечуваного обтяження; - судом безпідставно застосовано ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» враховуючи, що предмет забезпечувального обтяження знаходиться у позивача; - судом відмовлено в задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі та встановлення місця знаходження автомобіля без будь-якого обґрунтування чим узаконив незаконні дії позивача. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладено кредитний договір, виконання якого забезпечено договором застави транспортного засобу, на який накладено арешт на підставі виконавчого листа, виданого за рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, що позбавляє позивача права на продаж заставленого транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як вбачається зі справи, позовні вимоги банку про зняття арешту з заставного майна обгрунтовані наявністю заборгованості за кредитним договором та посиланням на норми ст.ст.54,60 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим державна виконавча служба, на думку банку, не має правових підстав для звернення стягнення на користь інших стягувачів, які не є заставодержателями. Згідно ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до цієї норми банк, що є заставодержателем майна, на яке державним виконавцем накладено арешт для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, має право предявити позов до цих стягувачів про зняття арешту із заставленого майна. З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2007 року укладений договір № 2007-126-М застави автомобілів: 1). марки МВ Sprinter 311СDІ, № кузова/шасі WDВ9036632R509052, реєстраційний номер [NUMBER], 2). марки МВ Sprinter 311СDІ, рік випуску 2002, № кузова/шасі WDВ9036632R133331, реєстраційний номер: АЕ4254ВХ (а.с.10-14). Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 18.06.2013 року на підставі цього договору застави 31.10.2007 року зареєстровано обтяження вказаних автомобілів (а.с.15). 11.02.2010 року зареєстроване обтяження на автомобіль Ford Escort на підставі договору застави від 11.02.20110 року між [PERSON] та [PERSON] № WFONXXGCAVD16136, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.16-18). 22.06.2011 року зареєстроване обтяження всього майна боржника на підставі постанови державного виконавця АНД ВДВС від 22.06.2011 року у виконавчому провадженні № 27243193 (ас.18-19). 03.10.2011 року зареєстроване обтяження всього рухомого майна на підставі постанови державного виконавця АНД ВДВС від 22.06.2011 року у виконавчому провадженні № 27243193 (ас.19-20). Згідно з постановою державного виконавця АНД ВДВС від 22.06.2011 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено його відчуження в межах суми звернення стягнення 427657,80 грн. у виконавчому провадженні № 27243193 за виконавчим листом № 2-5976/2011 виданим 10.03.2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 427657,80 грн. (ас.24). Таким чином державним виконавцем накладено арешт на заставлене майно не для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, а для задоволення вимог банку за виконавчим листом про стягнення заборгованості за кредитним договором. За таких обставин право банку на заставлене майно ніким не порушене. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звернувшись до суду з позовом до боржника [PERSON], банк в позовній заяві не зазначив, яким чином та які його права, свободи чи інтереси з питання, що є предметом спору в суді, порушені, невизнані або оспорювані вказаним ним відповідачем. Встановивши, що накладений державним виконавцем на підставі виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором арешт на заставлене майно позбавляє банк права на продаж цього майна, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.214,215 ЦПК України не вирішів питання та не зазначив в судовому рішенні, яким чином ці права були порушені саме відповідачем [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем доказів щодо порушення його прав, свобод чи інтересів саме відповідачем суду не надано. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального та процесуального права. Оскільки обставини по справі досліджені у повному обсязі, колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове рішення. Судовому захисту підлягають порушені права. Позивач не надав суду доказів того, що його права порушені накладенням арешту на заставлене майно в його (позивача) інтересах. За змістом ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» банк має право на захист свого права заставодержателя шляхом подання позову про зняття арешту із заставленого майна у разі накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. Отже правові підстави, передбачені ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для задоволення позовних вимог банку. Відсутні підстави для застосування ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадженя», оскільки банк не є власником спірного майна і його вимоги про зняття арешту обгрунтовані не вимогою про визнання права власності на це майно, а знаходженням цього майна в заставі у банку. З огляду на це в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про зняття арешту із заставленого майна слід відмовити за недоведеності та відсутності правових підстав позивних вимог. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed