Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

У березні 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначив, що квартира [ADDRESS] відноситься до комунальної форми власності територіальної громади м.Маріуполя. Згідно відомостей ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріуполі нерухомість», право власності на квартиру [ADDRESS] - не зареєстровано. У спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 25 квітня 2016 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 27 квітня 2016 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] ,з 23 серпня 2017 року по теперішній час. Ордер на квартиру виданий на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] . Виходячи із особового рахунку № [NUMBER] , [PERSON] - квартиронаймач, [PERSON] - дочка квартиронаймача; [PERSON] - дочка квартиронаймача; [PERSON] - онук квартиронаймача. Перевіркою було встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована на п`ятому поверсі п`яти поверхового будинку, зі слів сусідів, зареєстровані у квартири [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в квартирі не проживають більше двох років, квартира зачинена, ніким не використовується. Наявна заборгованість за комунальні послуги. На підставі викладеного, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день розгляду справи були повідомлені належним чином.Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив, не надано. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та висновок про недоцільність визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Згідно ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Стаття 71 Житлового кодексу України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, є підставою для визнання осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним. Відповідно до інформаційної довідки №229830212 від 27 жовтня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] відноситься до комунальної форми власності територіальної громади м.Маріуполя. Відповідно до ордеру на житло №006846, [PERSON] надано в користування квартиру [ADDRESS] , членами сім`ї є [PERSON] та [PERSON] . За особовим рахунком № [NUMBER] , наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] ,1965 року народження. [PERSON] , померла [INFO] , актовий запис №28 від 08 січня 2015 року та знята з реєстрації 12 лютого 2015 року. Згідно відомостей, наданих Житлово-комунальним підприємством «Керуюча компанія «Кальміуська», за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість в розмірі 2950,93 грн. За повідомленням ККП «Маріупольтепломережа» за спірною адресою наявна заборгованість станом на 28 грудня 2020 року в розмірі 33840,31 грн., останній платіж здійснено в серпні 2017 року на суму 500 грн. За повідомленням КП «МВУВКГ» за спірною адресою наявна заборгованість станом на 01 грудня 2020 року в розмірі 11394,61 грн., останній платіж здійснено в лютому 2012 року на суму 108 грн. За повідомленням КП «Комунальник» повідомлено, що за спірною адресою наявна заборгованість станом на 01 грудня 2020 року в розмірі 1961,68 грн., останній платіж здійснено в лютому 2012 року на суму 12,15 грн. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 23 жовтня 2020 року, складеного комісією зі складу головного спеціалістві відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами, в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак більше двох років в ній не проживають, квартирою ніхто не коистується. Крім того, судом досліджено фототаблицю, відповідно до якої зафіксовано стан житлового приміщення. За вимогами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користуванням житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні понад два роки, оплата за користування житлом не здійснюється, що перешкоджає позивачеві у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З приводу вимог, заявлених відносно малолітніх дітей, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Зазначення Органом опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про недоцільність визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дітей. Одним із прав такої служби є п.5.7 Положенням про управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради №7/22-2059 від 25 жовтня 2017 року, відповідно до якого управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради має право представляти в судах та інших органах, підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності інтереси дітей, пов`язані, зокрема, із захистом житлових, прав дітей. Надаючи висновок до суду, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради діє виключно в інтересах дітей та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання такими, що втратив право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дітей не порушуються з огляду на те, що вони в спірній квартирі не проживають, а залишення малолітніми дітьми, зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. У відповідності до ч.5,6 ст.19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дітей не є належним обґрунтуванням висновку. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, ст.ст. 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дітей права користування житлом, яке вони набули як члени сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку ст..ст. 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи. За таких обставин, позовні вимоги про визнання малолітніх дітей [PERSON] ,2013 року народження, та [PERSON] , 2017 року народження, такими, що втратили право користування житлом, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 2102 грн., тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача вказану суму судового збору з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved