Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, які стягувалися з нього на підставі виконавчого листа № 2-1971 від 19.03.2010 року про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісяця, починаючи стягнення з 03.03.2010 року та до досягнення [PERSON] повноліття; відкликати з виконання виконавчий лист № 2-1971 від 19.03.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісяця, починаючи стягнення з 03.03.2010 року та до досягнення [PERSON] повноліття, як такий, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначає, що з 21 березня 1992 року по 09 червня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від цього шлюбу у позивача та відповідача є дочка - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2010 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку щомісяця, про що був виданий виконавчий лист № 2-1971 від 19.03.2010 року та відкрито виконавче провадження № 22311426. У зв`язку з тим, що між донькою та відповідачкою виникали часті непорозуміння, у вересні 2013 року їх донька почала проживати з позивачем, де він надавав доньці все необхідне для її проживання та нормального розвитку. На теперішній час донька також проживає з позивачем. Матеріально утримуючи доньку, позивач не ставив питання про відкликання виконавчого листа та не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини. Позивач вважав, що відповідачка відкликала виконавчий лист, а тому він не вирішував питання про припинення нарахування аліментів на утримання доньки. В кінці осені 2018 року, коли доньці виповнився вже 21 рік, від співробітника дозвільної системи позивачу стало відомо про наявність постанови про його тимчасове обмеження у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії. Звернувшись до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, позивачу стало відомо про наявність заборгованості по аліментам за період з 01.05.2014 року по 01.03.2015 року у розмірі 45 827 грн. 94 коп., а також про наявність арешту на його майно та тимчасових обмежень. Вважає, що обмеження повинні бути зняті, а позивач має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментам, оскільки його донька з 2013 року до теперішнього часу проживає разом з ним та він не ухилявся від надання їй необхідної допомоги по утриманню і вихованню. При цьому, відповідачка з 2013 року не проживала разом з донькою, а тому не могла користуватись коштами, що були призначені для доньки, яка проживала разом з відповідачем - платником аліментів. Обов`язок позивача як боржника сплачувати аліменти відсутній, оскільки донька з 2013 року проживала і проживає разом з ним та знаходиться на його повному утриманні, а відповідачка коштів на утримання дитини ніколи не надавала. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2010 року по справі № 2-1188/2010, яке набрало законної сили 2 березня 2010 року. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 22 липня 1997 року, актовий запис № 700 (а.с. 9). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2010 року по справі № 2-1971/10 з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку/доходів щомісяця, починаючи з 03 березня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь [PERSON] , допустивши негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць (а.с. 8). Вказане рішення набрало законної сили 30 березня 2010 року. 19 березня 2010 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 2-1971 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на підставі якого Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП № 22311426. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Горбачовою О.О. вбачається, що заборгованість [PERSON] за виконавчим листом № 2-1971, виданим Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 19 березня 2010 року, з 03 березня 2010 року станом на 01 грудня 2018 року становить 45 827 грн. 94 коп. Посилаючись на те, що з вересня 2013 року по теперішній час донька сторін - [PERSON] , на утримання якої позивач мав сплачувати аліменти за виконавчим листом № 2-1971, проживала разом з позивачем, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам та про відкликання виконавчого листа, який не підлягає виконанню. При цьому, в обґрунтування позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам позивач посилався на положення ч. 2 ст. 197 СК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 343/860/17 роз`яснено, що правова норма, передбачена ч. 2 ст. 197 СК України не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Тобто, питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Системний аналіз положень ст.ст. 180, 181, 182 СК України в їх сукупності, дає підстави вважати, що однією з обставин, яка має істотне значення, при вирішенні питання про можливість звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, може бути визначення місця проживання дитини (за згодою батьків, самої дитини, органом опіки та піклування або в судовому порядку) з тим з батьків, хто є платником аліментів. В позовній заяві позивач посилається на те, що його донька - [PERSON] у вересні 2013 року переїхала проживати до нього та до теперішнього часу [PERSON] мешкає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Однак, з відповіді від 16 квітня 2019 року, наданої на запит суду, вбачається, що за інформацією адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області [PERSON] , [INFO] , з 11 березня 2002 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації відповідачки [PERSON] . При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, наявну в матеріалах справи довідку від 19 листопада 2018 року, написану від імені [PERSON] (а.с. 12), суд до уваги в якості належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу по справі не приймає, оскільки жодних доказів, що [PERSON] була класним керівником [PERSON] матеріали справи не містять. Крім того, вказана довідка не містить жодних печаток або штампів закладу освіти, де навчалась [PERSON] та відсутні докази наявності у [PERSON] повноважень на видачу будь-яких довідок. Також, суд звертає увагу, що у вказаній довідці не міститься інформації, на підставі якої можна було б дійти висновку, що у період з вересня 2013 року по теперішній час [PERSON] проживала з позивачем [PERSON] , а також не міститься інформації про адресу проживання [PERSON] у вищевказаний період. Письмова заява [PERSON] про те, що у період з 2013 по 2015 роки [PERSON] проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] , яка підписана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на переконання суду також не може бути достатнім та достовірним доказом того, що [PERSON] у період з 2013 року по 2015 рік проживала разом з позивачем. Так, у вказаній заяві не зазначено в який період [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , а в який період - за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на вказаній заяві міститься лише печатка ОСББ «Будівельників 14-Б» та підпис голови правління цього ОСББ, а печатки та підпису уповноваженої особи об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке обслуговує будинок [ADDRESS] вищезазначена заява не містить, як не містить і дати її написання. Разом з цим, у позовній заяві позивачем взагалі не вказано, що він разом з донькою у певний період часу проживали за адресою: [ADDRESS] . У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Будь-яких інших доказів на підтвердження факту постійного проживання [PERSON] у період з вересня 2013 року по теперішній час разом з позивачем [PERSON] стороною позивача суду не надано. Таким чином, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази суд вважає, що позивачем не доведено перед судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, що у період з вересня 2013 року по теперішній час донька позивача - [PERSON] постійно проживала разом з ним. При цьому, суд звертає увагу, що законом передбачений обов`язок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Крім того, необізнаність позивача про наявність заборгованості зі сплати аліментів в даному випадку не може вважатись істотною обставиною для звільнення позивача від її сплати, адже позивач достеменно знав, що відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2010 року по справі № 2-1971/10 він зобов`язаний щомісяця сплачувати аліменти на утримання доньки. Також, з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. складеного державним виконавцем Горбачовою О.О., не вбачається як саме та в який період утворилась заборгованість [PERSON] зі слати аліментів до 1 травня 2014 року, а зазначено лише, що станом на 1 травня 2014 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила 37 164 грн. 36 коп. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві як на підставу своїх вимог, суд позбавлений можливості встановити чи мали місце обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині звільнення його від сплати заборгованості по аліментам є недоведеними перед судом, а отже не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про відкликання виконавчого листа є похідними від позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а також з урахуванням того, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також не підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено в повному обсязі, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed