Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.09.2010 року. До 17.02.2010 року позивач вимушено проживав з [PERSON] та дітьми у квартирі [ADDRESS], при цьому подружжя не вело спільного господарства та не мало шлюбних відносин. 17.09.2008 року позивач придбав для особистих потреб за власні кошти в магазині-салоні «Діваль» два крісла «Даная» на загальну суму 12 198 грн. Згодом, 20.06.2012 року [PERSON] без дозволу [PERSON] забрала вказані крісла з квартири [ADDRESS] та вивезла їх у невідомому напрямку. На звернення [PERSON] до органів МВС по факту крадіжки особистих речей останньому відмовлено в порушенні кримінальної справи та рекомендовано звертатись за захистом порушеного права до суду. У зв'язку із цим, позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на два крісла «Даная», які були викрадені [PERSON] 20.06.2012 року з квартири [ADDRESS], чим йому була заподіяна матеріальна шкода на суму 16 076 грн. Крім того, [PERSON] просив витребувати майно, зобов'язавши [PERSON] власним коштом повернути два крісла «Даная», які були викрадені нею 20.06.2012 року з квартири [ADDRESS] та сплатити понесені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, при цьому пояснив, що розмір матеріальної шкоди у позові визначений лише для можливості оплати судового збору. Відповідач у судовому засіданні підтвердила факт придбання [PERSON] 17.09.2008 року двох крісел «Даная» за особисті кошти позивача, при цьому заперечила проти позову вказуючи, що вказані крісла придбавались в подарунок та для користування їх дітьми, а тому вона вивезла дані меблі за місцем свого із дітьми теперішнього проживання. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, встановив наступне. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1991 року по 20.09.2010 рік. Згідно п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до ч. 6 цієї ж статті СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. З Довідки-замовлення від 17.09.2008 року Магазину-салону «Діваль» та рахунку №280 ТзОВ «Ренова» (а.с. 11,12) вбачається, що [PERSON] придбав два крісла із розкладними спальними місцями «Даная» загальною вартістю 12 198 грн. З матеріалів справи вбачається, що фактичні шлюбні відносини [PERSON] із [PERSON] припинені з кінця 2007 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося відповідачем у справі, що дані крісла придбавалися за особисті кошти [PERSON] за час окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому, заперечуючи проти позову [PERSON] вказувала на те, що крісла «Даная» були придбані [PERSON] в подарунок дітям для їх користування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона по справі зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проте, відповідачем даний факт жодними належними та допустимими доказами підтверджений не був. З огляду на зазначене та наявні в матеріалах справи докази, два крісла із розкладними спальними місцями «Даная» придбані позивачем 17.09.2008 року в магазині-салоні «Діваль» є особистою приватною власністю останнього. Згідно постанови Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві від 17.07.2012 року у діях [PERSON] не встановлено ознак складу злочину передбаченого ст. 185 КК України по факту заволодіння індивідуальним майном [PERSON] та відмовлено в порушенні кримінальної справи, при цьому встановлено, що між сторонами склались довготривалі спірні цивільно-правові відносини. Таким чином, твердження про викрадення [PERSON] особистого майна позивача та скоєння злочину є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє. Користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження цим майном. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося [PERSON], що два крісла «Даная» які є предметом спору дійсно знаходяться на даний час в її користуванні у квартирі в якій вона проживає разом з дітьми. Враховуючи зазначене та, відповідно, статус спірного майна, позовні вимоги про зобов'язання [PERSON] повернути власнику два крісла «Даная» є такими, що підлягають до задоволення. З аналізу ст. 1166 ЦК України «Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду», яка системно входить до Глави 82 «Відшкодування шкоди» майнова шкода вбачається, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди. При цьому, складовими елементами для відшкодування шкоди мають бути: протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв»язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди. З огляду на зазначене, та матеріали справи твердження позивача про заподіяння йому матеріальної шкоди, яку він ототожнює із вартістю придбаних у 2008 році кріслами та коштами витраченими в 2011 році на їх ремонт є безпідставними та необґрунтованими. Судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь позивачу у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: partial