Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк», третя особа: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про визнання права власності на автомобіль та звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 березня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Запорізьким МПЕВ № 1 ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області 11 листопада 2006 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу РСА № 814458. Договір було оформлено відповідною письмовою розпискою та на підтвердження вчинення правочину [PERSON] на його ім.я та ім.я його сина було видано відповідну довіреність, посвідчену 10 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 840. Одночасно з посвідчення зазначеної довіреності [PERSON] було передано йому технічній паспорт, ключі від автомобіля, а ним було передано [PERSON] грошові кошти за придбаний автомобіль в розмірі 4000,00 доларів США, що на момент продажу у еквіваленті до національної валюти становило 20200,00 грн. Після придбання зазначеного транспортного засобу він безперешкодно до лютого 2016 року ним користувався, здійснював його догляд та ремонт, на його ім.я оформлено поліс обовязкового страхування наземного транспортного засобу. У лютому 2016 року належне йому майно було вилучено з його користування співробітниками Національної поліції та поміщено на спеціальний майданчик для зберігання. Як йому стало відомо підставою для вилучення та поміщення на спеціальний майданчик для зберігання належного йому автомобіля стала постанова державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ про розшук транспортного засобу за виконавчим провадженням про стягнення на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованоності за кредитним договором, де у якості боржника зазначено [PERSON] Вважає, що у наведений спосіб порушуються його права власника майна, транспортного засобу «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER], оскільки зазначений автомобіль ним було придбано на підставі договору купівлі-продажу. На підставі викладеного та посилаючись на ст.ст. 319, 391, 392 ЦК України, просить суд визнати за ним право власності на автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]; зняти з автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER] арешт, накладений постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ. В процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд визнати за ним право власності на автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]; зняти з автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER] арешти, накладені: постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] від 01.06.2012р. за виконавчим провадженням № 20126831, постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] від 15.11.2012р. за виконавчим провадженням № 35200231, постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] від 25.09.2015р. за виконавчим провадженням № 248185240. (а.с. 95-97) Позивач [PERSON] до суду не зявився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, але за участю його представника. В суді представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила суд їх задовольнити, посилаючись на їх обґрунтованість та доведеність. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, але надіслав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, ніяких претензій не має, не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на зазначений у позові транспортний засіб та звільнення його з-під арешту. (а.с. 49) Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» - [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що на виконанні у Жовтневому ВДВС ЗМУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/442/15, виданого 18 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON]на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості в розмірі 18058,34 грн.. В процесі проведення виконавчих дій було встановлено, що за [PERSON] зареєстровано автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]. З метою забезпечення вимог стягувача у виконавчому провадженні державним виконавцем було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а після вилучення автомобіля складено опис рухомого майна автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], реєстраційний номер [NUMBER]. Вважає, що позивач не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався, а видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу. Вважає, що позивачем не було дотримано встановленого порядку набуття права власності на транспортний засіб, оскільки не було здійснено обовязкової державної реєстрації автомобіля у відповідності до визначеного порядку, а отже і відсутні правові підстави заявлених позовних вимог. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях в.о. начальника Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] З письмових заперечень в.о. начальника Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] вбачається, що на виконанні у Жовтневому ВДВС ЗМУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/442/15, виданого 18 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості в розмірі 18058,34 грн.. В процесі проведення виконавчих дій було встановлено, що за [PERSON] зареєстровано автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]. З метою забезпечення вимог стягувача у виконавчому провадженні державним виконавцем було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а після вилучення автомобіля складено опис рухомого майна автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], реєстраційний номер [NUMBER]. Вважає, що державним виконавцем проведено всі виконавчі дії з чітким дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відчуження рухомого майна здійснюється в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998р., а тому враховуючи, що між позивачем та відповідачем не було укладено письмового договору купівлі-продажу, на даний час власником автомобіля «ЗАЗ-110247», [INFO], реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, заяву [PERSON], приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що видача [PERSON] на його імя довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем, а також письмова розписка [PERSON] про отримання грошових коштів, свідчать про укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Зазначені факти відносяться до предмету доказування та повинні бути підтверджені відповідними доказами. Матеріалами справи встановлено, що 10 березня 2008 року [PERSON] видав на ім.я [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження належним йому автомобілем «ЗАЗ-110247», [INFO], реєстраційний номер [NUMBER] строком на 10 (десять) років з правом передоручення, та розписку про отримання від [PERSON] 4000 доларів США, що еквівалентно на день складання розписки до національної валюти 20200,00 грн. (а.с. 6-7) На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РСА № 814458, виданого Запорізьким МПЕВ № 1 ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області 11 листопада 2006 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]. За даними АІС «Автомобіль» за [PERSON] з 11 листопада 2006 року станом на 01.03.2016 року зареєстровано автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться у заставі в ПАТ КБ «Приват Банк». (а.с. 61) Також судом встановлено, що на виконанні у Жовтневому ВДВС ЗМУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/442/15, виданий 18 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості в розмірі 18058,34 грн.. (а.с. 60) З метою забезпечення вимог стягувача у виконавчому провадженні державним виконавцем було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: належний на праві власності [PERSON] автомобіль «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER]. 02 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Василівського РУЮ Запорізької області Супруном В.В. було складено акт опису та арешту майна, а саме: автомобілю «ЗАЗ-110247», [INFO], номер шасі (кузова, рами) Y6D11024760422983, реєстраційний номер [NUMBER], належного на праві власності [PERSON] (а.с. 62) Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Також, при вирішенні зазначеного спору, суд\~\~враховує правову позицію, висловлену Верховним судом України в постанові по справі:\~6-688цс15 від 16.12.2015р., яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму у відповідності із рішенням Верховного суду України. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на автомобіль. Крім того, враховуючи, що позовна вимога [PERSON] щодо звільнення майна з-під арешту є похідною від вимоги щодо визнання права власності на автомобіль, у задоволенні якої судом відмовлено, суд приходить до висновку, що в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed