Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У березні 2019 року заявник звернувся до суду з указаною заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене його переселення у липні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Свої вимоги мотивував тим, що він народився, проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 20.02.2014 року, він був вимушений у липні 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та переселитись у м. Житомир. У заяві посилається на те, що встановленням данного факту переслідується мета набуття ним статусу жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що породжуватиме юридичні наслідки, зокрема, права на отримання різного роду допомоги, в тому числі психологічної, від гуманітарних організацій. Заявник у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, виклавши в ній своє прохання проводити розгляд справи у його відсутності, вимоги заяви підтримує. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на заяву до суду не направив. Представник заінтересованої особи Російської Федерації (в особі посольства Російської Федерації в Україні) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на заяву до суду не направив. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Згідно ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Судом встановлено, що заявник 17.06.2005 року був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта заявника (а.с. 109). Згідно довідки № 0000008516 від 19.10.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої виконкомом Богунської районної ради міста Житомира, його фактичним місцем проживання є [ADDRESS] (а.с. 110). Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (стаття 32\~Віденської Конвенції 1961 року). Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (ч. 1 ст. 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право»). Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25.06.2002 року № 581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України. Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявником визначено однією із заінтересованих осіб,\~що згідно\~ст.\~42\~ЦПК України\~поряд із\~ сторонамита третьою особою є також учасником справи, іноземну державу, яка відповідно до ч. 1 ст. 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право» може бути залучена до участі у справі лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. За наведених обставин, оскільки відповідної згоди компетентного органу матеріали справи не містять, тому суд вважає, що заявником не вірно визначено заінтересовну особу - Російську Федерацію, яка без зазначеної згоди не може брати участь у справі, у зв`язку з чим суд залишає заяву без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed