Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у місті Києві Красноштан Інни Леонідівни (далі по тексту - відповідач) про визнання незаконними дій або бездіяльності посадових осіб органу державної влади. Позовні вимоги мотивовані тим, що у провадженні № 44945614 відповідача знаходиться виконавчий лист від 26.09.2014 року на виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02.09.2014 року у цивільній справі № 295/5041/14-ц про стягнення з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 3649,82 доларів США. Виконавче провадження було відкрите відповідачем 03.10.2014 року, проте 21.11.2014 року в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» була введена тимчасова адміністрація, що унеможливило виконання судового рішення. Позивач зазначав, що попри наявність у відповідача майна, необхідного для виконання судового рішення, незаконна бездіяльність відповідача призвела до того, що судове рішення не виконане на даний час. 13.02.2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, в процедурі ліквідації банку було відшкодовано позивачу суму коштів в розмірі 50534,85 грн., що за курсом НБУ склало 1950,39 доларів США, тобто сума коштів в розмірі 1699,43 доларів США залишилась невідшкодованою. Вказану суму 1699,43 доларів США позивач вважав збитками, які просив стягнути з відповідача. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати бездіяльність державного виконавця незаконною та стягнути з відповідача суму завданих збитків в розмірі 1699,43 доларів США. Ухвалою суду від 05.10.2017 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за даним позовом, оскільки законом передбачений інший порядок оскарження дій державного виконавця. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.02.2018 року ухвалу від 05.10.2017 року було скасовано з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 28.02.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за даним позовом та призначено підготовче судове засідання в приміщенні суду на 21.06.2018 року. 14.06.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він із позовом не погодився та просив суд відмовити у його задоволенні. При цьому зазначав, що виконавчий лист надійшов на виконання до відділу 02.10.2014 року, а 03.10.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження із направленням її боржнику для добровільного виконання. 10.10.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження № 44997440, до складу якого входило 213 виконавчих проваджень на загальну суму боргу 18478663,08 грн. та 3477,58 євро. 09.10.2014 року державним виконавцем було накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника в межах загальної суми боргу по зведеному виконавчому провадженню. 27.10.2014 року державним виконавцем на адресу Головного управління НБУ по м. Києву та Київській області було направлено платіжну вимогу з дорученням примусового списання з рахунку боржника грошових коштів. 20.11.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт усього майна боржника. Вимога державного виконавця про примусове списання коштів з рахунків боржника була залишена Головним управлінням НБУ без виконання, оскільки згідно із постановою НБУ № 733 від 20.11.2014 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було введено тимчасову адміністрацію. Державним виконавцем було винесено постанову про зупинення зведеного виконавчого провадження до закінчення строку дії тимчасової адміністрації. Оскільки згідно із постановою НБУ від 19.03.2015 року № 188 було відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію банку, згідно із статтею 49 ЗУ «Про виконавче провадження» 03.04.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої разом з оригіналом виконавчого документа було направлено ліквідатору Банку. 21.06.2018 року від позивача надійшов відзив на відзив відповідача, в якому він не погодився із твердженнями відповідача, а також зазначав, що відповідачем не надано доказів фактичного виконання постанов про арешт коштів на рахунках боржника, а також реального бажання державного виконавця виконати рішення суду. Також позивач звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 21.06.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду справи по суті на 02.10.2018 року. Позивач та відповідач в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира у справі № 295/5041/14-ц про стягнення із публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь [PERSON] 3 236 (три тисячі двісті тридцять шість) доларів США суми вкладу за договором банківського вкладу від 13 лютого 2014 року, відсотки в розмірі 314 (триста чотирнадцять) доларів США 10 центів та 3% річних в сумі 72 (сімдесят два) долари США 31 цент станом на 17.07.2014 року. Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв'язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основи організації та діяльності Державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів Державної виконавчої служби визначаються Законом України «Про державну виконавчу службу». Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суду позовної заяви й до виконання рішення суду. Наведене узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду. Згідно із правовими висновками, до яких дійшов Верховний Суд України у справі 6-99цс17: «Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Здійснивши аналіз, указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної, рішеннями, діями (бездіяльністю) державного виконавця відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України». З огляду на вказане вбачається, що в справах за позовами осіб про відшкодування, зокрема, матеріальної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України; підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди; заявлені до державної виконавчої служби вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної стягувачу державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження, мають розглядатися судом незалежно від того, що попередньо дії державного виконавця не оскаржувалися. В процесі розгляду справи позивач має довести, що внаслідок дій державного виконавця йому було завдано майнової шкоди, пред'явивши свої вимоги до відповідного відділу державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідного територіального органу Державного казначейства України. Також позивач має довести, що в даному випадку, внаслідок дій державного виконавця відбулось тривале невиконання рішення суду, пред'явивши до нього вимогу про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Разом із тим, в процесі розгляду даної справи позивачем не було надано суду доказів того, що в даному випадку державний виконавець діяв неправомірно та завдана позивачу майнова шкода перебуває у причинному зв'язку із діями державного виконавця. Державний виконавець в свою чергу, не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин, повідомлених ним у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та заявленими до неналежного відповідача, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed