Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми. В обґрунтування позову зазначав, що 25 червня 2012 року на виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2012 року у справі № 22ц/0591/877/2012 Приморським районним судом міста Маріуполя Донецької області було видано виконавчий лист № 2-1709 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 101664,06 гривень. Даний виконавчий лист перебував на виконанні у Лівобережному відділі ДВС міста Маріуполі та 23.11.2012 був переданий на виконання до бухгалтерії ПрАТ «ММК ім. Ілліча» для проведення утримання боргу з заробітної плати боржника [PERSON] 29.05.2018 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином погашення боргу за виконавчим листом почалося фактично відбувалося у період з 01.12.2012 по 30.04.2018, тобто на протязі 64 місяців. Посилаючись на наведені обставини та положення ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь встановлений індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 63165,10 гривень та 3 % проценти річних від простроченої суми у сумі 9405,80 гривень, а також судові витрати. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року за вказаним позовом було відкрито спрощене провадження у справі із викликом сторін у судове засідання. 06 червня 2019 року відповідачем [PERSON] було надано відзив на пред`явлений позов. За змістом відзиву відповідач зазначив визнання ним заявлених вимог у межах строку позовної давності, яку просив застосувати, за період з 15.03.2016 по квітень 2016 року у сумі 93,62 гривень інфляційних збитків та 3% річних у сумі 2,81 гривень, які мають розраховуватися, як вважає, відповідно до положень ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Решта суми боргу, на його думку, має припадати на солідарного боржника [PERSON] . У зв`язку із наведеними обставинами просив стягнути з нього на користь позивача вказані суми, а задоволенні решти позовних вимог відмовити. 14 червня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в остаточній редакції якої останній просив стягнути солідарно з боржників [PERSON] та [PERSON] встановлений індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання, розрахований за період з 16.03.2016 по 15.03.2019, у сумі 8260,44 гривень, три відсотки процентів річних від простроченої суми у розмірі 1889,70 гривень, а також судові витрати. У зв`язку із уточненням позовних вимог судом у судовому засіданні від 14 червня 2019 року у якості співвідповідача до розгляду залучено [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив вирішувати справу у його відсутність за участю його представника - адвоката Рябоконь С.В. Представник позивача [PERSON] , адвокат Рябоконь С.В., в судовому засіданні вимоги остаточної редакції позову підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив вирішувати справу у його відсутність за участю його представника - адвоката Орєхова М.В. Представник позивача [PERSON] , адвокат Орєхов М.В., в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на пред`явлений позов. Просив позов задовольнити частково. Залучений до розгляду справи співвідповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибув, будучи при цьому у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2012 року за наслідками перегляду рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2012 року у справі № 2-1709 солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди було стягнуто грошові кошти у сумі 101664,06 гривень. 25 червня 2012 року Приморським районним судом міста Маріуполя Донецької області на користь позивача було видано відповідний виконавчий лист. З листа за № 14.1-59/1648 від 11.02.2019 та довідки за № 14.1-59-1648 від 27.02.2019, виданих Лівобережним ВДВС м. Маріуполь, вбачається, що вказаний виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у даному відділі. Постановою державного виконавця від 29.05.2018 виконавче провадження було закінчене у зв`язку із повним його виконанням. Сума боргу у розмірі 101664,06 гривень була у повному обсязі стягнута на користь [PERSON] шляхом щомісячних утримань боргу з заробітної плати боржника [PERSON] у ПрАТ «ММК ім. Ілліча» у період з 01.12.2012 по 30.04.2018. Вказані обставини справи визнано та спростовано стороною відповідача [PERSON] в судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533, 535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає необхідним зазначити, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окрема види зобов`язань. Така правова позиція суду цілком відповідає позиції Великої палати Верховного суду України, викладеній зі змістом його постанови від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Згідно із наданим позивачем [PERSON] розрахунком розмір інфляційних збитків за період з березня 2016 року по квітень 2018 року складає 8260,44 гривень, а 3 % річних від простроченої суми - 1889,70 гривень. Вказаний розрахунок, на переконання суду, є вірним і достовірним, відповідає офіційним індексам інфляції, що розміщені на офіційному ресурсі Держкомстату ( www . ukrstat.gov .ua), здійснений із дотриманням рекомендацій, викладених у листі Верховного суду України від 03.04.1997 за № 62-97р. При цьому суд відхиляє твердження сторони відповідача [PERSON] щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з огляду на наступне. Положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначають обов`язок підприємств, установ і організацій всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Натомість, виниклі спірні правовідносини у даній справі є деліктними і виникають, зокрема, з обов`язку відшкодувати спричинену шкоду, і таке відшкодування в розумінні наведеного Закону і положень Податкового кодексу України доходом не визнається. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] дійсно має право на отримання у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційних збитків та 3 % річних від простроченої суми саме у зазначеному ним розмірі. Підстав для застосування д спірних правовідносин наслідків пропущення строку позовної давності, про яку заявлено стороною відповідача [PERSON] , суд не вбачає, оскільки позовні вимоги заявлено у межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Разом із тим, вирішуючи питання про розмежування відповідальності боржників у грошовому зобов`язанні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно із положеннями ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання. Відповідно до ч.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд приходить до висновку про те, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , як солідарні боржники за основним деліктним зобов`язанням, мають і солідарний обов`язок перед позивачем [PERSON] з відшкодування передбачених ст. 625 ЦК України грошових сум. Відтак, суд вважає необхідним стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на Користь позивача [PERSON] встановлений індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 8260,44 гривень та три проценти річних у сумі 1889,70 гривень, тим самим задовольнивши позов по суті. Вирішуючи питання розподілу між сторонами понесених у справі судових витрат у справі, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, при зверненні до суду позивачем [PERSON] були понесені витрати на оплату судового збору у сумі 768,40 гривень. За таких обставин, зважаючи на задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, зазначені витрати позивача з оплати судового збору підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідачів у повному обсязі. Разом із тим, відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката, як встановлено ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачем [PERSON] в судовому засіданні було надано договір про надання правової допомоги, укладений із адвокатом Рябоконь С.В. від 03.01.2019, акт наданих правничих послуг від 23.10.2019, квитанцію від 24.10.2019 про сплату ним на користь адвоката витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 гривень. Зважаючи на те, що стороною відповідача в ході судового розгляду справи не заявлено відповідного клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, суд не ставить під сумнів співмірність даних витрат критеріям, наведеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Відтак, зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначені витрати позивача на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідачів у повному обсязі. Витрати ж на правничу допомогу у сумі 8000,00 гривень, понесені відповідачем [PERSON] , відповідно до положень ст. 133, 137 142 ЦПК України відшкодуванню не підлягають у зв`язку із задоволенням пред`явленого позову.

Outcome: approved