Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, трьох процентів річних та процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ. Свої вимоги обґрунтовував тим, що договорами позики від 10 грудня 2009 року позивач надав відповідачу у борг грошові кошти відповідно у сумі 4000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути у визначені в розписці строки. Свої зобов'язання відповідач не виконав, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з позовними вимогами, якими просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 4000 дол. США, що становить 108 614.19 грн., 3 % річних за період з 22.12.2009 по 28.03.2017 в розмірі 872.55 дол. США, що становить 23 692.83 грн. та відсотки на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до ст. 1048 ЦК України за період з 10.12.2009 по 28.03.2017 в сумі 3548,41 дол. США, що становить 96 351.92 грн. Приймаючи до заявлені позовні вимоги та ті обставини, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилається на те, що надана позивачем розписка, лише засвідчує факт отримання коштів. За її змістом є нікчемною. Враховуючи обставини, викладені в запереченнях представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, врахувавши пропущення позивачем строку позовної давності звернення до суду з заявленим позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, з викладених в ньому підставах. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пославшись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Дослідивши матеріали цивільних справ № 753/5999/17, 761/16074/15-ц, проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 10 грудня 2009 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, на підтвердження чого [PERSON] була видана розписка, відповідно до умов якої, позивач надав у борг, а [PERSON] отримав для передачі відповідачу грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, строком до 21 грудня 2009 року. 10.12.2009 відповідачем надано розписку, за змістом якої ним підтверджено отримання грошових коштів в сумі 4000 дол. США. від [PERSON], який у свою чергу отримав їх від [PERSON] з метою передачі [PERSON] Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 761/16071/15-ц [PERSON] у формі нотаріально посвідченої заяви (а.с. 44) підтверджує, що 10.12.2009 [PERSON] передав йому, а він отримав, 4000 дол. США від [PERSON] Заперечуючи проти позову представник відповідача вказує, що розписка не була написана позичальником, не містить зобов`язання повернути кошти, а лише підтверджує факт отримання коштів. Вивчаючи письмові докази та пояснення сторін суд виходить з наступного. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України.) Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Доводи представника відповідача щодо неукладення сторонами договору позики, незазначення в розписках строку повернення коштів, відсутність доказів на підтвердження виникнення між позивачем та відповідачем зобов'язань за договором позики, суд відхиляє, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах закону. За змістом частин 1,2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14). 10.12.2009 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти із встановленням строку їх повернення в сумі 4000 дол. США (а.с.17). 08.06.2015 [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позову від 10.12.2009 в розмірі 4000 дол. США. у звязку з тим, що [PERSON] їх не повернув. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2016 (а.с. 23-27) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Вказано, що грошові кошти позичались Відповідачем не безпосередньо для себе, а для третьої особи - [PERSON], а розписка надана відповідачем не містить обов'язку щодо повернення ним особисто вказаних грошових коштів. Зазначене рішення суду сторонами оскаржувалось, втім залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Судом враховано наявність двох розписок від 10.12.2009, згідно з якими відповідачем отримано грошові кошти в сумі 4000 дол. США, зі змісту яких вбачається дата отримання певної суми коштів, що є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових сум. Крім того, у зазначених розписках чітко вказано, що позичальник отримав у борг грошові кошти у доларах США. В тому числі, судом досліджено розписку (а.с. 75) від 10.12.2009, за умовами якої [PERSON] підтвердив факт отримання коштів від [PERSON], які йому передав [PERSON] в сумі 4000 дол. США. У вказаній розписці відсутній строк повернення коштів. З матеріалів справи вбачається, що позивач 03.03.2014 (а.с. 9) направив вимогу про повернення грошових коштів за договором позики відповідачу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки надана відповідачем розписка не містить строку виконання зобов'язання, суд приходить до висновку, що позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. З огляду на викладене, суд вважає важливими посилання представника відповідача на застосування строку позовної давності, втім не може їх врахувати, оскільки строк звернення до суду позивачем не пропущено у звязку з тим, що розписка від 10.12.2009 є безстроковою, а письмова вимога про повернення коштів була пред`явлена 03.03.2014. Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики від 10.12.2008 в розмірі 4000 дол. США, що становить 108 614.19 грн. є такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що строк виконання зобов'язання за розпискою (а.с.75) не було визначено, тому строк виконання зобов'язання врегульовано положеннями ст. 1049 ЦК України, а саме протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення коштів, відповідач зобов`язаний їх повернути, проте не повернув у тридцятиденний термін визначений законом. При ухваленні рішення строк позовної давності слід відраховувати починаючи з з 04.04.2014 по 04.04.2017 Суд вважає обгрунтованими належними доказами вимоги позивача щодо застосування і стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, що становить 9784.00 грн. за період 04.04.2014 - 04.04.2017, в межах строку позовної давності, про який заявлено представником відповідача. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як їх прав на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, іншого способу повернення коштів), оскільки відповідно ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналізуючи норми ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України є підстави для обгрунтованого висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь позивача процентів у розмірі облікової ставки НБУ в сумі 3548.41 дол. США, що становить 96351.92 грн., оскільки чинне законодавство України не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти. Вказані відсотки мають обчислюватись та стягуватсь за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Втім, позивачем надано розрахунок (а.с. 5) подвійної ставки НБУ в іноземній валюті, з якої в подальшому вказано еквівалент у гривні. З огляду на викладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у розмірі подвійної ставки НБУ. Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Жодних доказів на спростування обставин зазначених представником відповідача в судовому засіданні не надано, а тому заявлений позов є таким, що підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1184.50 грн.

Outcome: partial