Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулась через свого представника адвоката [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] (судом було проведено заміну відповідача на належного [PERSON]), [PERSON] про виділ в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. В обґрунтування вимог представник позивача зазначає, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 15/100 нежитлової будівлі в будинку 19 по вулиці В. Стуса в с. Стоянів, Радехівського району Львівської області. Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 17.05.2016 року позивачка змінила прізвище з «Рудек» на «Горбачевську». Іншими співвласниками, вищенаведеного майна є відповідачі: [PERSON], приватна спільна часткова 17/100 на підставі свідоцтва про право власності, САА 431383, 04.10.2005, виконком Стоянівської сільської ради на підставі рішення №74 від 12.07.2005р.; [PERSON], приватна спільна часткова 23/100 на підставі свідоцтва про право власності, САА 431376, 04.10.2005, виконком Стоянівської сільської ради на підставі рішення №75 від 12.07.2005р.; 45/100 частин будівлі виділено в натурі. Представник позивача стверджує, що існує технічна можливість виділу в натурі частини будівлі, яка належить позивачу. Позивач до суду не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за відчутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.42). Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить слухати справу у її відсутності (а.с.40). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Розглянувши заяви позивача та його представника, відзив відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. В силу вимог ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст.ст.317,319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 15/100 нежитлової будівлі в будинку 19 по вулиці В. Стуса в с. Стоянів, Радехівського району Львівської області.(а. с.6-8). Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 17.05.2016 року (серія І-СГ №018818) констатовано, що позивач змінила прізвище з «Рудек» на «Горбачевську» (а. с.9). Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8792908 від 31 жовтня 2005 року, позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на належну йому частку у нерухомому майні (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. В силу вимог частин 1, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. З даною нормою кореспондується також норма частини 4 статті 334 ЦК України відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З огляду на те, що державну реєстрацію право власності позивача на нерухоме майно було здійснено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то суд приходить до висновку, що право власності на таке майно виникло та наразі не є припиненим. Згідно Інформаційної довідки судом встановлено, що співвласниками вказаної нежитлової будівлі є [PERSON], приватна спільна часткова 17/100 , та [PERSON], приватна спільна часткова 23/100 (а.с.6), а також 45/100 частин будівлі виділено в натурі. Поряд з цим, з договору дарування нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу [PERSON] 01 вересня 2016 року, вбачається, що [PERSON] подарувала 17/100 частин нежитлової будівлі в будинку №19 по вул. В. Стуса у с. Стоянів Радехівського району Львівської області [PERSON] (а.с.30). Отже, співвласниками вказаної нежитлової будівлі є [PERSON], приватна спільна часткова 17/100, та [PERSON], приватна спільна часткова 23/100 (а.с.6,30). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом враховано та надано належну правову оцінку тій обставині, що згідно висновку Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості виділу в натурі частки з обєкта нерухомого майна від 30 квітня 2008 року вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради 04.10.2005 року на підставі рішення №70 від 12.07.2005 року (а.с.8) належить 15/100 адмінбудинку у с. Стоянів Радехівського району Львівської області по вулиці В.Стуса, 19, загальною площею 133,4 кв. м, та за технічними показниками 15/100 частин обєкта, який є відокремленим та має окремий вихід і може бути виділений в натурі, як приміщення (а.с.12). Судом також враховано розяснення пленуму Верховного Суду України, надані судам у подібних правовідносинах у абзаці першому пункту 14 своєї постанови №20 від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», відповідно до яких квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З технічного паспорту на спірне нерухомого майна та з висновку органу технічної інвентаризації вбачається можливість виділити позивачу ізольоване приміщення з самостійним виходом, яке може використовуватись як окремий обєкт нерухомого майна. За таких обставин, суд приходить до висновку, що виділення зазначеного майна в натурі позивачу є технічно можливим, не суперечить закону та таким, що не порушує права та інтереси інших осіб.

Outcome: approved