Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом зобовязання вчинити певні дії в якому зазначала, що вона є власником житлового будинку №212 по вул. Миру (до цього - Леніна) в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області, а відповідачка власником житлового будинку №214 по вул. Миру (до цього - Леніна) в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області. Будинки мають окремі адреси, проте фактично знаходяться в складі єдиної будівлі зі спільним дахом. Проте [PERSON], як власник, свій обов'язок по догляду за будинком не здійснює, не проводить в ньому ремонти, що призводить до руйнування будівлі в цілому (даху, стін), в тому числі й належного позивачці будинку. Численні звернення [PERSON] до [PERSON] з приводу усунення порушень позитивних результатів не дали. Тому позивачка просила зобов'язати відповідачку здійснити дії по ремонту будівлі (житлового будинку №214 по вул. Миру в с. Дорошівка Вознесенського району) з метою уникнення її подальшого пошкодження та руйнування. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення проти позову обгрунтовували тим, що належний відповідачці будинок знаходиться в напівзруйнованому, занедбаному стані, фактично не може бути відновленим, оскільки потребує значних вкладень, що є економічно недоцільним. Разом з тим коштів на відновлення та підтримання будівлі в належному стані у [PERSON] немає, остання втратила інтерес до будинку. Також стверджували, що [PERSON] до відповідачки з будь-якими пропозиціями або претензіями з приводу утримання будинку жодного разу не зверталася, вважали, що єдиним способом вирішення спору та захисту прав кожної зі сторін буде перебудова позивачкою належного їй житлового будинку шляхом виділення зі складу спільної будівлі в самостійний об'єкт власними силами та за власні кошти або шляхом безкоштовного використання будівельних матеріалів від зруйнованої, належної відповідачці частини будівлі. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідачки [PERSON], її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] на підставі біржового договору купівлі-продажу від 27 квітня 1999 року, реєстр. №276 набула у власність 52/100 частки житлового будинку №214 по вул Леніна (пізніше Миру) в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області. 14 травня 1999 року КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» за позивачкою зареєстровано право власності на 52/100 частки зазначеного будинку. Також позивачка отримала технічний паспорт в якому міститься запис про те, що згідно рішення виконкому Дорошівської сільської ради №3 від 14 грудня 2009 року будинку присвоєно окрему адресу - №212 замість №214. Крім цього [PERSON] на підставі біржового договору купівлі-продажу від 23 березня 2001 року, реєстр. №0544 набула у власність 48/100 часток житлового будинку №214 по вул Леніна (пізніше - Миру) в с. Дорошівка Вознесенського району Миколаївської області. 23 березня 2001 року КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» за відповідачкою зареєстровано право власності на житловий будинок в цілому. Також відповідачка отримала технічний паспорт на вказаний будинок. З матеріалів справи (копій технічних паспортів, фотокарток) вбачається, що належне сторонам нерухоме майно знаходиться в складі єдиної будівлі зі спільним дахом, однак є окремими приміщеннями з окремими входами та комунікаціями. З матеріалів справи (а.с. 4-5, 30-31) також вбачається, що [PERSON], як власник, свій обов'язок по догляду за будинком не здійснює, не проводить в ньому ремонти, що призводить до руйнування будівлі в цілому (даху, стін), в тому числі й належного позивачці будинку. Належне відповідачці житлове приміщення знаходиться в напівзруйнованому, занедбаному стані. Таке відношення до власного майна відповідачка обґрунтовує тяжким матеріальним становищем, відсутністю коштів для відновлення та утримання будинку. Аналізуючи вимоги [PERSON], суд виходить з наступного. 1) Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч.ч. 1-5 ст. 319 ЦК України). Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Аналогічне правило застосовується й щодо майна, що знаходиться в спільній частковій власності осіб. Зокрема, згідно ст.. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. В той же час згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України). Такими способами при порушенні прав власника, не повязаних з позбавленням володіння власністю є відшкодування винною особою завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України, ст. 394 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК,\~статті 3\~і\~4 ЦПК). Застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача (п.п. 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). 2) Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України, ст.ст. 4, 6 ЖК України). Громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства (ст. 10 ЖК України). Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України (ст. 151 ЖК України). Громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування (ч. 1 ст. 177 ЖК України). Користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (ст. 179 ЖК України). Згідно п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України в редакції від 24 січня 2006 року №45 власник будинку зобовязаний періодично проводити в ньому за власні кошти ремонт. Особи, винні у порушенні правил користування або експлуатації житлових будинків, несуть передбачену законом відповідальність, в тому числі зобовязані відшкодувати завдану шкоду (ст.ст. 189, 190 ЖК України, п. 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків). Зі змісту позову вбачається, що позивачкою обрано захист свого права у спосіб зобовязання відповідачки вчинити певні дії, а саме провести ремонт в належному останній будинку, що з врахуванням того, що бездіяльність [PERSON] завдає [PERSON], як власнику суміжного житлового приміщення, шкоди в цілому допускається законом та співвідноситься зі встановленим законом обовязком власника по утриманню свого майна. Однак позивачкою: -не конкретизовано вимоги щодо переліку та обсягу ремонтних робіт, які необхідно провести, не надано відповідних розрахунків та беззаперечних доказів необхідності ремонтних робіт, їх переліку (обсягу), вартості; -не обґрунтовано обрання саме такого способу захисту порушеного права (зобовязання вчинити певні дії) та не доведено неможливості захистити право в інший передбачений законом та менш обтяжливий для відповідачки спосіб, зокрема у способи, запропоновані стороною відповідача. Такими способами можуть бути виділення позивачкою свого житла зі складу спільної будівлі в самостійний об'єкт власними силами та за власні кошти з відшкодуванням відповідачкою частини витрат коштами або за рахунок наданих останньою будівельних матеріалів, самостійного проведення ремонтних робіт за власні кошти з відшкодуванням відповідачкою частини витрат коштами або за рахунок наданих останньою будівельних матеріалів, відшкодування завданої шкоди. При цьому [PERSON] не враховано доводи [PERSON] про її скрутне матеріальне становище, відсутність коштів для ремонту та підтримання житла в належному стані, а тому захист права власності позивачки у запропонований нею спосіб ставить під сумнів можливість та реальність виконання відповідного судового рішення. За вищевстановленого суд вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені [PERSON] судові витрати.

Outcome: dismissed