Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (а. с. 33-34), просив стягнути на його користь з Державного підприємства Завод порошкової металургії (далі ДП Завод порошкової металургії або Підприємство) нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні з роботи в розмірі 43157 грн. 06 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 серпня 2017 року по день ухвалення судом рішення. В обґрунтування позову зазначав, що з 02 жовтня 1987 року він працював у ДП Завод порошкової металургії електромонтером з ремонту обладнання, апаратником конверсії, наказом № 16-К від 27 липня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України його звільнено з роботи за власним бажанням з 10 серпня 2017 року. Удень звільнення з роботи ДП Завод порошкової металургії належну йому заробітну плату в розмірі 43157 грн. 06 коп. за березень серпень 2017 року не виплатило, що змусило його звернутися до суду. Крім вказаної суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, Підприємство відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2017 року по день ухвалення судом рішення у справі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному вище, просив суд задовольнити його позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач ДП Завод порошкової металургії, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилося, про причини неявки суд не повідомило, відзив (заперечення) на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавало. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Із трудової книжки позивача [PERSON] вбачається, що з 02 жовтня 1987 року він працював у ДП Завод порошкової металургії на різних посадах, електромонтером з ремонту обладнання, апаратником конверсії. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Наказом (розпорядженням) керівника ДП Завод порошкової металургії від 27 липня 2017 року № 16-К про припинення трудового договору (контракту) позивача [PERSON], апаратника конверсії 6 розряду, звільнено з роботи у звязку з невиплатою заробітної плати на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 10 серпня 2017 року. Із довідки № 237 від 08 листопада 2017 року про заборгованість з виплати заробітної плати, виданої позивачу ДП Завод порошкової металургії, вбачається, що за період з березня по серпень 2017 року [PERSON] нарахована, але не виплачена заробітна плата в загальному розмірі 43157 грн. 06 коп. У ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці розяснив, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (абз. 2 п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України). Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що ДП Завод порошкової металургії у день звільнення [PERSON] з роботи належні при звільненні суми заборгованості по заробітній платі за період з березня по серпень 2017 року не виплатило, належним чином розрахунок з ним не провело, суд вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення по день ухвалення судом рішення у справі за період з 11 серпня 2017 року по 19 березня 2018 року. Відповідно до довідки № 237 від 08 листопада 2017 року про заборгованість з виплати заробітної плати, виданої ДП Завод порошкової металургії, заробітна плата [PERSON] за останні два повних місяці перед звільненням його з роботи за червень, липень 2017 року складала відповідно 4142,31 грн. та 4629,60 грн., всього 8771,91 грн. У червні, липні 2017 року був 41 робочий день. Враховуючи вимоги п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 213,95 грн. (8771,91 грн. / 41 роб. день). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України із відповідача ДП Завод порошкової металургії на користь позивача [PERSON] за період з 11 серпня 2017 року по 19 березня 2018 року (151 день) підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи в розмірі 32306 грн. 45 коп. (213,95 грн. х 151 день). Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону, тому на його користь із ДП Завод порошкової металургії підлягають стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій працівникові заробітній платі за період з березня по серпень 2017 року в розмірі 43157 грн. 06 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2017 року по 19 березня 2018 року в розмірі 32306 грн. 45 коп. За змістом абз. 5 п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи ставки судового збору, визначені ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved