Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

у березні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.08.2017 просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 221211 грн. 00 коп., з яких: 100000 грн. 00 коп. сума боргу за договором позики від 18.03.2013, 111118 грн.00 коп.- інфляційних збитків, 10093 грн. 00 коп.-3 % річних, посилаючись на ті підстави, що згідно договору позики від 18.03.2013 відповідач отримав грошові кошти у розмірі 100 грн. 00 коп. строком до 01.04.2014, однак відповідач у вказаний строк грошові кошти не повернув чим порушив виконання зобов'язання по договору позики. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, надав суду письмові заперечення у письмовому вигляді, в яких зазначив, що договір позики з позивачем не укладав, не підписував, кошти йому не передавались, докази передачі таких коштів, зокрема, розписка, відсутні, а тому факт укладення договору не настав. Зазначив, що перебував з позивачем у трудових відносинах, а тому існує вірогідність того, що договір виготовлено із використанням документів, які надавались для оформлення трудових відносин. З боку відповідача на стадії підготовчого провадження клопотання про призначення судової експертизи не надходило. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18.03.2013 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику від позивача готівкою 100000 грн. 00 грн. та зобов'язався повернути в строк до 01.04.2014 (а.с. 3). Пунктом 5 договору зазначено, що договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі коштів, що відбулась на момент підписання цього договору. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики, оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 у справі № 6-2168цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, позивач обґрунтовано вимагає стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з квітня 2014 р. по липень 2017 р. (1228 днів) 3 % річних становить 10093 грн. 00 коп., сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 111118 грн. 00 коп. На підставі наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу в розмірі 100000 грн. 00 коп., три відсотки річних у сумі 10093 грн. 00 коп. та сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 111118 грн. 00 коп. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір 8000 грн 00 коп., тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved