Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 03 червня 2014 року він позичив [PERSON] 200 376 грн., що еквівалентно 7 920 доларам США, строком до 24 червня 2016 року про що остання написала розписку. Відповідачка борг повернула частково в розмірі 27 324 грн., що еквівалентно 1 080 доларам США, у звязку з чим просив стягнути з [PERSON] борг за договором позики в розмірі 173 052 грн., що еквівалентно 6 840 доларам США та судові витрати у справі. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 грудня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 173052 грн. та судовий збір у розмірі 1 730 грн. 52 коп. В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки [PERSON], яка просила апеляційну скаргу задовольнити, пояснення позивача [PERSON], який не заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно із п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами були укладений письмовий договір позики, відповідачка не виконала його умови, а тому сума боргу підлягає стягненню на користь позивача. Проте з висновком суду в частині визначення суми боргу, яка підлягає стягненню, погодитися не можна. За ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі справи вбачається, що 23 червня 2014 року [PERSON] позичив [PERSON] 7 920 доларів США, які вона зобовязалася повернути до 24 червня 2016 року згідно графіку: щомісячно з 24 липня 2014 року по 24 травня 2016 року по 180 доларів США, а 24 червня 2016 року 3 780 доларів США, про що видала розписку (а.с. 99). Цього ж дня сторони уклали письмовий договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 2263 (а.с. 36). Сторони в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили, що розпискою та нотаріально посвідченим договором оформлені одні й ті самі правовідносини, а саме отримання відповідачкою у борг 93 852 грн., що еквівалентно 7920 доларам США. Відповідно до умов, викладених в п. 4 договору позики грошей, відповідачка зобовязалася повертати позику з липня 2014 року по травень 2016 року частинами, що еквівалентні 180 доларам США, до 23 числа кожного місяця, а залишок позики еквівалентний 3 780 доларам США до 23 червня 2016 року. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-1905цс16: «Відповідно до статі 169 ЦК УРСР, чинної на час укладення сторонами спірних договорів, грошові зобовязання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобовязань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Закон передбачає обовязкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобовязань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід зясувати сутність такого визначення.» Отже, оскільки укладеним сторонами договором позики грошей визначено грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, сума боргу за договором має визначатися за офіційним курсом долара США на день платежу, а не на день розгляду справи, як визначив суд першої інстанції. Як вбачається із змісту позовних вимог та тексту апеляційної скарги, відповідачка у відповідності із графіком повернення позики виконала свої зобовязань за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень 2014 року, повернувши позивачу еквівалент 1 080 доларів США про що сторони не заперечували. Таким чином, заборгованість відповідачки з січня 2015 року по червень 2016 року становить 165 337 грн. 90 коп., виходячи з офіційного курсу Національного Банку України долара США на 23 число кожного місяця: 23.01.2015: 180 доларів США * 15,792 = 2 842,56 грн.; 23.02.2015: 180 доларів США * 28,348 = 5 102,64 грн.; 23.03.2015: 180 доларів США * 23,1498 = 4 166,96 грн.; 23.04.2015: 180 доларів США * 22,5421 = 4 057,57 грн.; 23.05.2015: 180 доларів США * 20,6788 = 3 722,18 грн.; 23.06.2015: 180 доларів США * 21,7687 = 3 918,36 грн.; 23.07.2015: 180 доларів США * 22,012 = 3 962,16 грн.; 23.08.2015: 180 доларів США * 22,0307 = 3 965,52 грн.; 23.09.2015: 180 доларів США * 21,7385 = 3 912,93 грн.; 23.10.2015: 180 доларів США * 22,2805 = 4 010,49 грн.; 23.11.2015: 180 доларів США * 23,9845 = 4 317,21 грн.; 23.12.2015: 180 доларів США * 23,1468 = 4 166,42 грн.; 23.01.2016: 180 доларів США * 24,5217 = 4 413,9 грн.; 23.02.2016: 180 доларів США * 27,0145 = 4 862,61 грн.; 23.03.2016: 180 доларів США * 26,1024 = 4 698,43 грн.; 23.04.2016: 180 доларів США * 25,3736 = 4 567,24 грн.; 23.05.2016: 180 доларів США * 25,2015 = 4 536,27 грн.; 23.06.2016: 3780 доларів США * 24,898 = 94 114,44 грн., а разом 165 337 грн. 90 коп. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені повністю, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідачки, у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати позивача повязані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 653 грн. 37 коп. від яких її суд першої інстанції не звільняв. В апеляційній скарзі відповідачка заявила клопотання про звільнення від судового збору за подачу скарги в звязку з важким матеріальним станом. Це клопотання було задоволено частково та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 лютого 2017 року їй було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі в звязку з ненаданням відповідних доказів. В судовому засіданні апеляційного суду представником відповідачки надано довідку Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя з якої вбачається, що пенсія відповідачки за лютий 2017 року становить 1 438 грн. 82 коп., а тому апеляційний суд вважає за можливо звільнити її від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Outcome: partial