Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] колійної машинної станції, виробничого підрозділу служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2006 року наказом № 56/ОС позивача було звільнено з [PERSON] колійно машинної станції з зазначенням причини звільнення - «закінчення опалювального сезону, не проходження медичної комісії на запропоновану посаду монтера колії». Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2006 року позивачу було відмовлено в поновленні на роботі та запропоновано відповідачеві змінити формулювання звільнення, оскільки формулювання зазначене в наказі не відповідає чинному законодавству. 04 липня 2017 року [PERSON] звернувся з заявою до керівника [PERSON] машинної станції, в якій просив внести зміни в трудову книжку, оскільки запис в ній не відповідає чинному законодавству та долучив до вказаної заяви саму трудову книжку. 03 жовтня 2017 року позивач знову звернувся з заявою до керівника КМС-128 станції Вапнярка, де зазначив, що трудова книжка знаходиться на підприємстві, а без неї він не має можливості влаштуватися на роботу. Однак, не отримавши відповіді, 22 червня 218 року [PERSON] в черговий раз звернувся з заявою до керівника КМС-128 станції Вапнярка, в якій просив повернути йому трудову книжку з відповідними записами ній. 09 серпня 2018 року на вказану заяву надійшла відповідь, відповідно до якої позивачу запропоновано звернутися у відділ кадрів [PERSON] КМС для ознайомлення з наказом про зміну формулювання причини звільнення та отримання трудової книжки з внесеними змінами. Наказом № ВКСМ від 09 серпня 2018 року визначено, що причиною звільнення [PERSON] вважати звільнення із закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до суду, який просить скасувати наказ № ВКСМ 01.02/192 від 09 серпня 2018 року як незаконний, поновити його на роботі та зобовязати [PERSON] КМС, виробничий підрозділ служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виплатити йому кошти за вимушений прогул. Ухвалою суду від 13 вересня 218 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року змінено неналежного відповідача [PERSON] колійну машинну станцію, виробничого підрозділу служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на належного публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та відкладено розгляд справи. В подальшому відповідач надав інформацію про зміну назви підприємства з ПАТ «Українська залізниця» на АТ «Українська залізниця». Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини зазначені в ній, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила проти їх задоволення. Зазначила, що рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2006 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі. Вказаним рішенням суду було змінено лише формулювання звільнення позивача та зазначено дві підстави звільнення, а саме п. 2 ст. 36 КЗпП України та п. 6 ст. 36 КЗпП України. Також вказала, що даним рішенням суду було встановлено, що після закінчення строкового трудового договору [PERSON] було надано щорічну відпустку, що не суперечило ст. 3 Закону України «Про відпустки». Крім того, судом було встановлено, що після закінчення строку чергової відпустки [PERSON] було надано відгули на які він мав право відповідно до ст. 107 КЗпП України та таким чином строк трудового договору було продовжено до 19 травня 2006 року. Посилаючись на п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерста праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 саме на виконання вищевказаного рішення суду, виробничим підрозділом відповідача було здійснено запис про формулювання причин звільнення. Також наголосила, що скасування запису в трудовій книжці не є скасуванням наказу про звільнення, а законність звільнення позивача встановлена попереднім рішенням суду. Суд, заслухваши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно\~ до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які\~ дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками\~ експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається\~ як на підставу своїх вимог\~ і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень\~ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути як безстроковим, що укладається на невизначений строк, так і строковим, тобто таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ч.1\~ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом встановлено, що згідно з копії трудової книжки позивача та копії наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) 19 травня 2006 року [PERSON] було звільнено з посади машиніста котельної установки третього розряду у звязку з закінченням опалювального сезону; не проходження медичної комісії на запропоновану посаду монтера колії, наказ № 56/ОС від 19 травня 2006 року (а.с. 7-8). З оглянутої цивільної справи № 2-580 /0024 вбачається, що не погодившись з таким наказом в липні 2006 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] колійно машинної станції 128 Одеської залізниці про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2006 року [PERSON] було відмовлено у поновленні строку звернення до суду та відмовлено у задоволенні позовних вимог та змінено формулювання його звільнення з роботи. Визначено підставою звільнення рахувати п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто закінчення строку договору та за п. 6 ст. 36 КЗпП України - відмовити від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці. Зокрема у своєму рішенні суд встановив, що звільнення [PERSON] відбулося законним шляхом, оскільки строк дії трудового договору закінчився по закінченню опалювального сезону. Також суд вказав, що надання [PERSON] чергової відпуски, інших днів відпочинку, чинність строкового трудового договору була продовжена до 19 травня 2006 року, при цьому зазначивши, що в наказі має бути інше формулювання звільнення позивача, а саме п. 2 ст. 36 КЗпП України та п. 6 ст. 36 КЗпП України. Дане рішення апеляційної та касаційною інстанцією залишено в силі. Після чергових звернень [PERSON] до начальника КМС-128 станції Вапнярка про зміну формулювання звільнення, а саме 04 липня 2017 року, 03 жовтня 2017 року, 22 червня 2018 року, було видано наказ № ВКМС 01.02/ 192 від 9 серпня 2018 року про зміну формулювання причин звільнення. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~82\~ЦПК України\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Твердження позивача,\~про те\~що строк\~трудового договору\~не закінчився,\~так як\~він був\~звільнений після\~опалювального сезону,\~а тому\~у відповідності\~до ст. 36 КЗпП України договір вважається продовженим на невизначений строк є безпідставним, оскільки як вже вищезазначалося, у своєму рішенні від 15 грудня 2006 року Томашпільський районний суд вказав, що за рахунок надання [PERSON] чергової відпустки, інших днів відпочинку, чинність строкового трудового договору була продовжена до 19 травня 2006 року. Отже враховуючи те, що питання щодо звільнення позивача вже вирішувалося судом, в оскаржуваному наказі лише змінене формулювання звільнення, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed