Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 31770,27 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між банківською установою та [PERSON] 22 грудня 2011 року був укладений кредитний договір на суму 2700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 серпня 2016 року виникла заборгованість в сумі 31770,27 грн, з яких: заборгованість за кредитом 2664,72 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 23716,92 грн, заборгованість по пені та комісії 3399,57 грн, штраф (фіксована частина) 500 грн та штраф (процентна складова) 1489,06 грн. Рішенням від 31 січня 2017 року Чернігівський районний суд в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно прийшов до висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки не правильно визначився з початком її перебігу. На думку представника позивача, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Заявник вказує, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Вказана правова позиція викладена в постановах ВСУ № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року та № 6-129цс15 від 07 жовтня 2015 року. Крім того, посилається на те, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення заборгованості за кредитом та неустойки до 50 років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Вислухавши суддюдоповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки договір кредиту укладено 22 грудня 2011 року на строк, який відповідає строку дії картки, останній самостійний платіж [PERSON] здійснено 14 березня 2013 року, тобто встановлений законом трирічний строк закінчився 14 березня 2016 року, а річний строк щодо вимоги про стягнення пені 14 березня 2014 року, а з позовом банк звернувся лише у вересні 2016 року. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого. Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений договір, згідно якого остання отримала кредит в сумі 2700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання вказаного договору підтверджується анкетою-заявою [PERSON] про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідач була ознайомлена і погодилась (а.с. 8, 11-34). Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову (п. 2.1.1.7.6). Термін позовної давності відносно вимог банку по поверненню кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат банку становить 50 років (п. 1.1.7.31). В ході розгляду справи сторонами не оспорювалось, що [PERSON] до банківської установи з заявою про закриття карткового рахунку не зверталась. Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у звязку з чим станом на 31 серпня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 31770,27 грн, з яких: заборгованість за кредитом 2664,72 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 23716,92 грн, заборгованість по пені та комісії 3399,57 грн, штраф (фіксована частина) 500 грн, штраф (процентна складова) 1489,06 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком (а.с. 6-7). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). В своїй постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України, висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Аналізуючи наведені норми та обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності не в повній мірі ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. З наданої банком роздруківки по проведенню операцій по платіжній картці [PERSON] вбачається, що останній раз кошти на погашення суми заборгованості порахунку позивача надходили 7 та 17 жовтня 2013 року (а.с. 177-181). Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній самостійний платіж [PERSON] здійснено 14 березня 2013 року, зважаючи на таке. Пунктом 2.1.1.3.5 Умов та правил надання банківських послуг, що складає, в тому числі, умови кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено можливість банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, що відкриті в валюті кредитного ліміту, в межах суми, що підлягає сплаті за цим договором, при настанні строків платежу. Отже, останнє таке списання банком коштів з іншого рахунку позивача відбулось, як зазначено вище, 7 та 17 жовтня 2013 року. Колегія суддів вважає проведення позивачем такого списання правомірним, оскільки воно здійснювалось банком в межах укладеної угоди, а позивач вказувала в ході судового розгляду, що, будучи обізнаною про списання коштів, письмових заперечень проти цього не висловлювала, з позовом про визнання цих дій банку неправомірними, не зверталась. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що саме дату останнього списання коштів в рахунок погашення існуючої заборгованості слід вважати останнім платежем. Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом 30 вересня 2016 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 2664,72 грн та заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 23716,92 грн позивачем не пропущений. Отже, заявлені банком вимоги в частині стягнення з [PERSON] тіла кредиту та відсотків за його користування підлягають задоволенню. Разом з тим, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення на користь позивача також суми пені та штрафних санкцій. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. П. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В суді першої інстанції відповідач заявила клопотання про відмову у задоволенні позову з посиланням на пропуск банком строків звернення до суду. Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що сторонами встановлений збільшений строк позовної давності тривалістю 50 років, що знайшло своє відображення в п. 1.1.7.3.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, оскільки положеннями ч. 2 ст. 259 ЦК України визначено, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Умови надання споживчого кредиту, на думку колегії суддів, таким договором не являються, оскільки відповідачем не підписувались. Окремо договір про збільшення строку позовної давності сторонами не укладався. Крім цього, стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що в цих Умовах був зазначений збільшений строк позовної давності в момент підписання [PERSON] заяви позичальника або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Наведене узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] неустойки за даним договором, а отже, заявлені банком в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Беручи до уваги невідповідність висновків районного суду обставинам справи, допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за кредитом та відсотками. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1144,29 грн в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1258,72 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial