Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 165 в будинку № 2-а по вул. Волковича в м. Чернігові, оскільки відповідачі не проживають в ньому з липня 2011 року без поважних причин, так як вони забрали свої речі і виїхали з квартири без жодних пояснень та без зазначення адреси, за якою вибувають. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2015 року [PERSON] визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], а в задоволенні позовних вимог про визнання втратившим право на житло [PERSON] судом було вімовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду в частині визнання його втратившим право на користування житловим приміщеням та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду в оскаржуваній частині апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам, оскільки суд вважав підтвердженням непроживання [PERSON] за адресою позивача зазначення відповідачем в заявах місцем проживання іншу адресу, за якою він отримує повістки. За доводами апелянта, судом не враховано встановлених рішенням Десняняського районного суду м. Чернігова фактів створення позивачем перешкод у користуванні квартирою [PERSON], що до 2015 року він по можливості і необхідності проживав у даній квартирі, а жоден свідок не підтвердив однозначно факту його непроживання в квартирі до січня 2015 року, коли позивач змінив замки, звинувативши його в крадіжці аудіколонок, що також є фактичним підтвердженням користування житлом. Судом встановлено, що виконавчим комітетом Чернігівської міської ради [PERSON] було видано ордер № 454 серії Д від 12 жовтня 2004 року на сімю із 3 осіб на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 32,5 кв.м, що складалась з 2 кімнат в квартирі [ADDRESS], до складу сімї входили: дружина [PERSON] та її син [PERSON], [INFO]. Відповідальним квартиронаймачем є позивач [PERSON], а також зареєстровані [PERSON] та [PERSON], про що свідчить довідка Комунального підприємства ЖЕК-13 Чернігівської міської ради. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання втратившим право користування спірною квартирою [PERSON], суд виходив із доведеності факту непроживання останнього з липня 2011 року за місцем своєї реєстрації без поважних причин, відсутності жодних доказів його спроб повернутися у квартиру [ADDRESS], а також доказів на підтвердження поважності причин відсутності за місцем реєстрації. Всупереч даному висновку в подальшому суд посилається на те, що хоча позивач і змінював замки у квартирі, дублікат ключів був у [PERSON] і він іноді навідувався у квартиру, коли позивача не було вдома. У серпні 2014 року після крадіжки з квартири позивач змінив замок і ключів відповідачам не давав, так як вважав, що саме [PERSON] забрав його аудіоколонки Панасонік, вартістю 5000 грн. з квартири. Зазначаючи, що [PERSON] в липні 2011 року добровільно виїхав з квартири разом з матірю, судом не враховано, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2015 року, яким зобовязано [PERSON] усунути перешкоди його дружині [PERSON] в користуванні спірною квартирою шляхом вселення та надання ключів від квартири, було встановлено факт спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень своїй дружині, в звязку з чим вона перебувала на лікуванні в Чернігівській міській лікарні, а також наявність перешкод для неї в користуванні житлом. За таких обставин, коли [PERSON] за наявності конфліктних ситуацій, які, за доводами позивача, були повязані зокрема, і з поведінкою сина його дружини, висновок суду про те, що відповідач добровільно залишив місце свого проживання разом з матірю, за доведеності поважних причин не проживання його матері в спірній квартирі не грунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Посилаючись в обгрунтування підстав для визнання [PERSON] втратившим право на житло на відсутність звернень [PERSON] до правоохоронних органів за захистом своїх прав, судом не враховано, що, виходячи з положень ч.2 ст. 12 та ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права. Крім того, судом не враховано, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою [PERSON] до участі у справі був залучений в якості третьої особи і жодної із сторін його право користування житлом в 2015 році не оспорювалося. Не дано належної оцінки судом і актам про непроживання особи за місцем реєстрації, оскільки в акті від 26 березня 2015 року зазначається про непроживання з липня 2011 року як [PERSON], так і [PERSON]О, а в акті від 3 грудня 2014 року зазначалося про непроживання в спірній квартирі з липня 2011 року лише [PERSON], яким спростовуються відомості акту за 2015 рік. Виходячи з аналізу ст. 213 ЦПК України, рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, оскільки воно повинно бути законним і обгрунтованим. За викладених обставин, висновок суду про наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України в звязку з непроживанням останнього за місцем реєстрації з липня 2011 року без поважних причин, не грунтується на матеріалах справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції в обгрунтування підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням на ст. 107 ЖК України, не спростовують доводів апеляційної скарги і законності рішення суду в оскаржуваній частині, оскільки зазначена підстава не була вказана позивачем в позовній заяві і не була предметом розгляду судом першої інстанції.

Outcome: approved