Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про розподіл майна подружжя, в якій з урахуванням позовної заяви від 01.02.2019 просила визнати за нею право власності: - у житловому будинку «А» з верандою «а» на приміщення загальною площею 35,0 кв. м, у тому числі на кімнату 1-1 площею 12,0 кв. м, кухню 1-2 площею 11,4 кв. м, котельню 1-5 площею 3,9 кв. м, веранду 1-1 площею 7.7 кв. м, а також на господарські будівлі та споруди, у тому числі погріб під «а», сарай «Д», гараж «Ж», ганок «І», ганок «ІІ», що розташовується по [ADDRESS] і складає Ѕ частину; - на частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] , що становить 179,7 кв. м та включає площу під городньою частиною та гаражем літ «Ж» з геометричними розмірами по периметру від т. 1 на межі ділянки (за годинниковою стрілкою) в мажах поворотних точок (додаток 3.2 синє штрихування): 1-9 -12,72 м; 9-8 -14,15 м; 8-7 - 12,56 м; 7-1 - 12,72 м. За відповідачем [PERSON] визнати право власності: - у житловому будинку літ «А» на приміщення загальною площею 28,1 кв. м, у тому числі на кімнату 1-3 площею 10,1 кв. м, кімнату 1-4 площею 18,0 кв. м, а також на господарські будівлі і споруди, у тому числі вбиральню «Г», літню кухню «Б», погріб «И», що розташовується по [ADDRESS] і становить Ѕ частину; - на частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] , що становить 179,7 кв. м та включає площу під городньою частиною геометричними розмірами по периметру від т. 2 на межі ділянки (за годинниковою стрілкою), в межах поворотних точок (додаток 3.2 жовте штрихування): 10-8 - 12,56 м; 8-9 - 14,15 м; 9-2 - 12,94 м. Також просила залишити у спільній сумісній власності у загальному користуванні опорні конструкції будинку, дах, вимощення «ІІІ», паркан №1, ворота з хвірткою №2, паркан №3, колодязь «К» водопровід «К1». Оскільки розподіл є неможливим, просила залишити у спільному користуванні під житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами дворову частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] площею 437,6 кв. м. Стягнути на користь відповідача 21 гривню за перевищення частки в будинку, господарських будівлях і спорудах. Стягнути з відповідача на її користь компенсацію за Ѕ частину автомобіля ЗІЛ 431410 днз [NUMBER] , 1990 року випуску, вартістю 28040 грн та напівпричеп 2012 року (складений самостійно) днз 24819 СА вартістю 7001, 00 грн, в сумі 15770,25 грн. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на сплату судового збору, проведення експертиз та надання правничої допомоги. На обґрунтування висунутих вимог зазначила, що з 01.10.1999 по жовтень 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу вони набули у власність житловий будинок, земельну ділянку, автомобіль та причеп, право власності на які зареєстровані на ім`я відповідача. Вважає, що майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки набуте під час шлюбу за спільні кошти. Сторони не змогли вирішити спір щодо будинку, автомобіля, земельної ділянки та причепа в позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду. У заперечення проти заявлених вимог відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною вимогою та просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться у [ADDRESS] на земельній ділянці 0,0797 га, з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня «В», убиральня «Г», сарай «Д,Е», гараж «Ж», погріб «г1», вимощення ІІІ, колодязь «К», водопровід К-1, паркан 1,2, ворота 2. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що на спірний житловий будинок [ADDRESS] вартістю 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень режим спільної сумісної власності не поширюється, оскільки будинок придбаний виключно за належні йому особисто кошти, отримані на умовах позики від покійного батька [PERSON] . Позивач за зустрічною вимогою вказує, що бажання придбати спірне житло у нього з`явилось задовго до укладення шлюбу з [PERSON] , але з різних причин момент укладення правочину відкладався аж до 2003 року. Спільних коштів сім`ї на придбання житла не було. Гроші він позичив у батька і зобов`язання за договором позики виконав самостійно, що підтверджують копія розписки та рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року. Заперечення проти висунутих вимог про розподіл іншого майна [PERSON] навів у поданих до суду запереченнях та відзиві на позов. [PERSON] правом на подачу відзиву на зустрічну позовну вимогу та відповіді на відзив не скористалась. За клопотанням позивача [PERSON] у справі призначались судово - товарознавча, судова будівельно - технічна, судова земельно-технічна експертизи. У зв`язку з призначенням товарознавчої, будівельно - технічної та земельної технічної експертиз провадження у справі зупинялось 01.12.2016, 14.09.2017, 17.07.2018. За клопотанням [PERSON] , у зв`язку з набранням чинності нової редакції ЦПК України, 15.05.2018 суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначив у справі підготовче судове засідання. До проведення підготовчого судового засідання відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду уточнену зустрічну позовну заяву, в якій на підтвердження поданого зустрічного позову навів додаткові обставини щодо придбання спірного житла за кошти, які належали йому особисто. У поданих 10.07.2019 додаткових поясненнях представник [PERSON] адвокат Барська Т.М., посилаючись на норми Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідні рішення Європейського суду з прав людини, вказала, що вимога [PERSON] про позбавлення права власності [PERSON] на набуту ним у власність в порядку приватизації земельну ділянку не відповідає вимогам обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Представник вважає, що [PERSON] може бути позбавлено його власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальних принципах міжнародного права з дотриманням справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З мотивів недоведеності представник [PERSON] заперечила проти стягнення на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу. Із заявами про вжиття заходів забезпечення позову та/або доказів сторони до суду не звертались. Відомості про врегулювання спору у досудовому порядку суду не надані. Ухвалою суду від 01.02.2019 підготовче провадження у справі було закрите та справу призначено до судового розгляду по суті. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши показання свідків та письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини і дійшов такого рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У період часу з 01.10.1999 до 16.04.2015 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 01.10.1999 рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 16.04.2015 про розірвання шлюбу (том 1 а. с. 17, 18). 22.03.2003 [PERSON] за договором купівлі -продажу, який укладений між ним та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Христинівської державної нотаріальної контори у день укладення, набув у власність житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно з умовами договору продаж вчинено за 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. [PERSON] згоди на укладення правочину не надавала, відомостей про його вчинення в інтересах сім`ї договір не містить (том 1 а.с.14). Зі змісту копії розписки від 28.08.1999 вбачається, що [PERSON] цього дня отримав від [PERSON] як позику кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. (том 2 а.с.2). Рішенням Христинівського районного суду від 13.04.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено заборгованість за договором позики від 28.08.1999 в сумі 20 000 грн. (том 2 а.с.3). На підставі виданого 15.09.2016 виконавчого листа [PERSON] рішення суду виконав повністю, що підтверджують копії заяв на переказ готівки від 22.03.2017, 24.04.2017, 04.05.2017 (а.с. 4-5). У період часу з 1998 по 2003 роки [PERSON] працював у СВК «Підвисоке» і розмір його річної заробітної плати складав у 1998 році 250,77 грн, у 1999 році 802,61 грн, у 2000 році 805,07 грн, у 2001 році 1818, 93 грн, у 2002 році 1554,98 грн, у 2003 році 1012,35 грн (том 2 а.с.6). Згідно довідки управління праці та соціального захисту населення Оратівської районної державної адміністрації №712 від 18.06.2018 у період часу з 28.02.2002 по 30.10.2003 [PERSON] отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (том 2 а.с. 28). За рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23.07.1998 [PERSON] , починаючи з 01.07.1998 до досягнення повноліття дочкою [PERSON] , [INFO] , сплачував на користь [PERSON] аліменти в розмірі ј частини усіх видів місячного заробітку (том 2 а.с.1). За даними електронної бази даних станом на 21.10.2015 на ім`я [PERSON] були зареєстрованими автомобіль ЗІЛ 431410 днз [NUMBER] , 1990 року випуску, та напівпричіп 2012 року (складений самостійно) днз [NUMBER] (том 1 а.с. 14, 16). Вартість автомобіля ЗІЛ 431410 днз [NUMBER] , 1990 року випуску, право власності на який зареєстровано за [PERSON] , та складеного ним самостійно напів причепа 2012 року випуску днз [NUMBER] , складає 28040,00 грн і 7001,00 грн відповідно, що підтверджує висновок судової автотоварознавчої експертизи №410/746/17-23 від 21.07.2017 (том 1 а.с. 142 - 155). Рішенням Христинівської міської ради Черкаської області від 22.04.2008 №24-3/41-V [PERSON] відповідно до ст. 81,86, 87, 118,121 Земельного кодексу України безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] площею 797 кв. м. (том 1 а.с. 223). Право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] підтверджує Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (том 2 а.с. 115). Допитана як свідок [PERSON] показала, що житловий будинок по [ADDRESS] до 2003 року належав на праві власності її покійній матері. У 1999 році у зв`язку з хворобою матері вирішили продати житловий будинок та придбати квартиру в районі міста, який територіально є ближчим до місця проживання свідка. Самим першим і фактично єдиним покупцем був [PERSON] , який , маючи велике бажання придбати саме материн житловий будинок, спочатку просив почекати поки він відшукає кошти на його придбання, а потім вчинення правочину уже затягувалось з тих причин, що свідок підшуковувала житло для матері. У 2003 році договір було укладено і під час його вчинення у нотаріуса був присутній [PERSON] і його батьки. Гроші за придбане житло свідку передавала матір [PERSON] . Інших осіб під час вчинення правочину у нотаріуса не було. Жінку, яка сидить в залі як позивач вона не знає і ніколи з нею раніше не зустрічалась. Розрахунок за договором покупець провів до підписання договору у нотаріуса усією сумою 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] є її рідним братом і придбати житло у Христинівці це була його давня юнацька мрія. Коли по [ADDRESS] виставили на продаж житловий будинок за номером [NUMBER] , брат виявив бажання його придбати, але у нього для такої покупки не було коштів. Тоді він звернувся до батьків і батьки йому надали необхідну суму. Умови, на яких батьки надавали братові гроші, свідку невідомі. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2003 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі продажу [PERSON] придбаний спірний житловий будинок [ADDRESS] . Згідно з пунктом 2 Договору, продаж житлового будинку вчинено за 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень. Позивач [PERSON] згоду на придбання будинку та укладення договору купівлі - продажу відповідачем [PERSON] за ціною та на умовах за його розсудом не давала. Крім того, згідно письмової розписки, яка мається в матеріалах справи і датована 28 серпня 1999 року, відповідач [PERSON] позичив у свого батька [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн, як кошти необхідні для придбання спірного будинку. Позивачкою [PERSON] вказаний договір позики не оспорювався, із позовом щодо визнання його недійсним в судовому порядку вона не зверталася. Свої зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] виконав самостійно і на виконання рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 13.04.2016 після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] сплатив 20 000 грн. Доказів на існування іншого джерела набуття спірного житлового будинку позивачем [PERSON] суду не надано. Суд відхиляє як доказ відомості Підвисоцької сільської ради Оратівського району Вінницької області про те, що у період часу з 01.10.1999 по 20.11.2003 [PERSON] та [PERSON] проживали у селі та утримували 1-2 голови свиней та 10-15голів курей, оскільки з умов договору купівлі - продажу житла вбачається, що за придбане житло [PERSON] заплатив 16 000 грн однією сумою у день вчинення правочину. Доказів про проведення розрахунку частинами чи сільськогосподарською продукцією суду не надано. З приводу використання в якості доказу висновку будівельно - технічної та земельної технічної експертизи №2-11/2018 від 12.11.2018 суд зазначає таке. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні. Частина 2 ст. 102 ЦПК України унормовує, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Зі змісту висновку експерта від 12.11.2018 вбачається, що основний акцент у ньому зроблено акцент на питання права, а не на дослідження обставин, які входять до предмета доказування. Крім іншого, при проведенні дослідження експерт застосовував Методичні рекомендації з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, що затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від05.09.2003 №145, які скасовані розпорядженням Кабінету Міністрів України №166-р від 10.03.2017. Висновок щодо реального розподілу житлового будинку не ґрунтується на вимогах ДБН В.2.2-15-2005 в частині необхідних мінімальних площ, як то вимогам щодо площі загальної кімнати, мінімальної площі спальні на одну особу, мінімальної площі кухні, робочої кімнати або кабінету. При цьому висновку не зазначено за яким призначенням яка кімната підлягає використанню після реального розподілу будинку. Також експерт недостатність житлових приміщень в одній із частин житлового будинку компенсував більшою часткою у господарських будівлях, що є грубим порушенням правил проведення будівельно -технічних експертиз. Висновок в частині земельно - технічного дослідження містить твердження, які унеможливлюють його сприйняття як допустимий і достовірний доказ. Зокрема висновки щодо городньої частини земельної ділянки та дворової її частини, тоді як цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво і обслуговування житлового будинку; висновки щодо можливості одночасного виділення частини земельної ділянки і у власність і у користування; залишення дворової частини земельної ділянки площею 437,6 кв. м співвласникам. Суд відхиляє показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як такі, що не стосуються предмета доказування та не дають можливості встановити дійсні обставини справи. Показання свідків є неконкретними, фактично зведені до власної оцінки спірних правовідносин. Не підлягають врахуванню як допустимі докази надані позивачем [PERSON] фотографії із зробленими нею самою записами щодо дати та зображень (том 2 а.с. 49-58). Статті 76, 78 ЦПК України пояснення сторін не відносять до засобів доказування. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. За таких обставин суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок хоча і куплено за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто [PERSON] , а тому є його особистою приватною власністю. Щодо вимоги про розподіл земельної ділянки суд зазначає, що відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. З урахуванням висновку про те, що спірний житловий будинок на праві особистої приватної власності належить [PERSON] , підстави для задоволення вимоги [PERSON] про розподіл приватизованої [PERSON] земельної ділянки для обслуговування і будівництва житлового будинку не має. Також при прийнятті рішення суд враховує, що примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положення статей 118 та 121 ЗК України вказують на те, що реалізація особою права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у місті у розмірі 0,10 га позбавляє цю особу права на повторну приватизацію подібної ділянки. Незважаючи на те, що [PERSON] безоплатно набув право власності на земельну ділянку, це право є непорушним. У своєму рішенні у справі «Андрій Руденко проти України» Європейський суд з прав людини (п.36) зауважив, що умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (див., наприклад, рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», № 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). У пункті 43 цього рішення також зазначається про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Верховний Суд України у своїй постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, зазначив про необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Там же зазначено як правовий висновок, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Положення ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України передбачають перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду. Разом з тим, аналіз цих статей сукупно (не відокремлюючи частини одну від одної) у контексті вказаних вище конституційних приписів, а також принципів міжнародного права, дає підстави стверджувати, що вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Зокрема, через те, що за цими нормами перехід права власності від відповідача позивачу має здійснюватись примусово - без згоди власника, без відповідної компенсації вартості майна, яке він втрачає, а інтерес, який переслідується цим, не має суспільний характер. Відповідно до положень ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Оскільки спірний автомобіль ЗІЛ 431410 днз [NUMBER] , 1990 року випуску, та складений [PERSON] самостійно напівпричіп 2012 року випуску днз [NUMBER] згідно зі ст. 183 Цивільного кодексу України є неподільною річчю, то позивачка має право на грошову компенсацію за половину їх вартості. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч. 1 ст. 133 ЦПК України). У зв`язку з задоволенням зустрічного позову на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 551, 20 грн. Задоволення заявленої [PERSON] вимоги про стягнення на її користь грошової компенсації за половину вартості спірного автомобіля ЗІЛ 431410 днз [NUMBER] , 1990 року випуску, та напів причепа 2012 року випуску днз [NUMBER] дає підстави для стягнення на її користь 2376 грн судових витрат, пов`язаних із залученням експерта для проведення судової автотоварознавчої експертизи. До витрат , пов`язаних з розглядом справи, пункт 2 ст. 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Витрати відповідача [PERSON] на професійну правничу допомогу підтверджуються наявними в матеріалах справи договорами про надання правової допомоги, квитанціями про сплату відповідачем коштів адвокатам та розрахунками суми гонорару. Позивач [PERSON] доказів щодо обсягу наданих адвокатом Мельником О.Ф. послуг і виконаних робіт та їх вартості суду не надала. Договір про надання правової допомоги від 07.04.2016 умов щодо визначення розміру наданої допомоги чи послуг не містить (том 1 а.с. 32). Зазначені у зробленому представником позивача розрахунку судових витрат відомості про обсяг наданої правової допомоги жодними доказами не підтверджені. Крім іншого, відомості про підготовку запитів є недостовірними, оскільки наявні у матеріалах справи запити датовані 2015 роком, а договір про надання правової допомоги адвокатом Мельником О.Ф. - 2016 роком. Суд не враховує доводів позивача [PERSON] під час судових дебатів про необхідність прийняття рішення про розподіл іншого рухомого майна, відмінного від автомобіля та причепа. Позовною заявою від 01.02.2019 вона скористалась наданим лише їй як позивачу правом і зменшила розмір позовних вимог. Окрім того, в силу вимог п. 2 с. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі викладеного,

Outcome: partial