Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним і скасування рішення, визнання недійсним і скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 03 червня 2014 року Апеляційним судом Київської області ухвалено рішення, яким за [PERSON] визнано право власності на ? частину будинку [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [INFO] року батька [PERSON]. Тому, ? частина будинку вважається належною [PERSON] з [INFO] року. Станом на [INFO] року ? частини будинку належали матері [PERSON], яка складалася із ? частини, яку вона набула в період шлюбу, і ? частини, яку вона набула в порядку спадкування. [PERSON] стало відомо, що [PERSON], яка померла [INFO] року, за життя приватизувала земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, за адресою: [ADDRESS], площею 0,2753 га, з них 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,0253 га - для ведення особистого селянського господарства. Державний акт на вказану земельну ділянку [PERSON] отримала на підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 27 грудня 2003 року про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні. [PERSON] не надавав матері згоди на проведення приватизації всієї земельної ділянки, не погоджував її меж та не визначав порядок користування вказаною ділянкою. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 27 грудня 2003 року № 17 про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, та 0,0253 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в [ADDRESS], а також визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 103819, виданий [PERSON] на підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 27 грудня 2003 року № 7 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1508 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 3222485201:01:026:0014. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у їхню відсутність, представник поданих позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Представник відповідача Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] року у віці 67 років помер [PERSON], який доводився батьком позивачу по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], та відповідачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яка внаслідок реєстрації шлюбу змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Рішенням 7 сесії 24 скликання Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 грудня 2003 року було затверджено матеріали інвентаризації згідно фактичних площ землекористувачу [PERSON], земельна ділянка площею 0,2753 га, з них 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, 0,0253 га - для ведення особистого селянського господарства, по [ADDRESS], та передати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, 0,0253 га для ведення особистого селянського господарства. 09 червня 2004 року на ім'я [PERSON] був виданий Державний акт серії КВ № 103819 на право власності на земельну ділянку площею 0,2753 га, розташовану по [ADDRESS] з цільовим призначенням 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а 0,0253 га - для ведення особистого селянського господарства. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1508. Кадастровий номер зазначеної земельної ділянки - 3222485201:01:026:0014. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [INFO] року у віці 67 років померла [PERSON], яка доводилась матір'ю відповідачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], та матір'ю позивачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. 29 січня 2003 року вона склала розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла дочці [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Зазначений заповіт був посвідчений секретарем виконкому Михайлівсько-Рубежівської сільської ради [PERSON] В подальшому, 15 липня 2011 року [PERSON] склала новий заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла дочці [PERSON]. Вказаний заповіт нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Правила ст. 1251 ЦК України встановлюють можливість посвідчення заповіту, за винятком секретного, уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, якщо у населеному пункті немає нотаріуса. Так, з матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] склала заповіт на користь своїх дітей, [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений секретарем Михайлівсько-Рубежівської сільської ради. Однак, в подальшому [PERSON] склала новий заповіт, посвідчений нотаріально, лише на користь своєї дочки [PERSON] 01 жовтня 2011 року [PERSON] звернулася до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] [INFO] року. 30 грудня 2011 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 14 квітня 1992 року вбачається, що виконком Михайлівсько-Рубежівської сільської ради народних депутатів посвідчує, що ціле домоволодіння, яке складається з жилого будинку та надвірних споруд, розташоване в [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Михайлівсько-Рубежівської сільської ради народних депутатів № 48 від 20 грудня 1991 року. Свідоцтво про право власності було зареєстроване у БТІ та записане в реєстрову книгу за № 232. Відповідно до наданої Управлінням Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області інформації вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222485201:01:026:0014 обліковується за [PERSON], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. З довідки № 1601 від 14 вересня 2011 року, виданої виконавчим комітетом Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, вбачається, що [PERSON] з 03 грудня 1991 року зареєстрований та постійно проживає в [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 червня 2014 року, яке 03 червня 2014 року набрало законної сили, за [PERSON] було визнано право власності на ? частину будинку [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року. На підставі вказаного рішення була здійснена державна реєстрація права спільної часткової власності [PERSON] на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. З поданих відповідачем [PERSON] заперечень на позов [PERSON] вбачається, що у зв'язку з тим, що після смерті їхнього батька [PERSON] ніхто із спадкоємців першої черги не звернувся із заявою про прийняття спадщин, проте їхня мати, [PERSON], була титульним власником домоволодіння, яке входило до складу спадщини після смерті [PERSON], і користуючись своїм правом, приватизувала земельну ділянку, на якій розташований будинок, що належить їй на праві власності. [PERSON] зазначала, що до складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], не входить право власності чи право користування земельною ділянкою. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Так, у зв'язку із смертю [PERSON] у його дружини [PERSON] та його дітей [PERSON] та [PERSON] виникло право на спадщину за законом. Відповідно до чинного законодавства України спадкоємцями першої черги за законом є другий з подружжя, діти спадкодавця та його батьки. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина та син, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до вимог п. «Г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як вбачається з викладеного, до [PERSON] в порядку спадкування за законом, як до спадкоємця першої черги, перейшло право на ? частину будинку [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Так, у зв'язку із переходом до [PERSON] права власності на ? частину будинку в порядку спадкування, до нього перейшло також право користування ? частиною земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Оскільки спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, незалежно від того, коли вона була прийнята, то суд дійшов висновку, що право користування ? частиною земельної ділянки виникло у [PERSON] з моменту відкриття спадщини після смерті батька [PERSON], тобто з [INFO] року. Як вбачається з матеріалів справи, 09 червня 2004 року [PERSON] у зв'язку з отриманням на своє ім'я Державного акту на право власності на земельну ділянку набула права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS], і видача Державного акту відбулася на підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. За правилами ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до положень ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Вказане право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів. Відповідно до вимог п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян. За правилами ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах визначених норм. Правила ст. 116 ЗК України встановлюють, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах норм безоплатної приватизації. Згідно з ч. 5 вказаної статті земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та Законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в АРК - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів АРК, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно з вимогами п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до положень ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. За правилами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з правилами ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна, визнається судом незаконним і скасовується. Відповідно до правил ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як встановлено судом, 27 грудня 2003 року на сесії Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області було прийняте рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2753 га, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 09 червня 2004 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Однак, при винесенні рішення про передачу у приватну власність всієї земельної ділянки сільська рада не врахувала, що після смерті [PERSON] його син, як спадкоємець першої черги, отримав право користування ? частиною вказаної земельної ділянки. У зв'язку з тим, що сільська рада своїми рішеннями має право передавати у власність або користування земельні ділянки лише після припинення права власності або користування ними інших осіб, а право користування [PERSON] на ? частину земельної ділянки виникло на підставі прийняття спадщини та підтверджується рішенням Апеляційного суду Київської області про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, то таке рішення 7 сесії 24 скликання Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 грудня 2003 року порушує права [PERSON] на користування вказаною частиною земельної ділянки, не відповідає вимогам закону та у зв'язку з цим має бути визнане недійсним. Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 грудня 2003 року, суд вважає, що заявлена вимога підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Орієнтуючись на позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), у якій суд наголошує, що питання правомірності видачі державного акту на право власності на землю на підставі рішення органу місцевого самоврядування безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, то державний акт, виданий на підставі рішення сільської ради, яке визнано недійсним, також має бути визнаний недійсним. Оскільки Державний акт серії КВ № 103819 на право власності на земельну ділянку від 09 червня 2004 року на ім'я [PERSON] виданий на підставі незаконного рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 грудня 2003 року, яке визнано судом недійсним, то такий акт має бути визнаний судом недійсним. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним рішення ради, та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. Щодо решти вимог про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки такі вимоги позивача [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону. Окрім того, відповідач [PERSON] заявила про пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності, посилаючись на те, що йому було відомо про існування Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] ще з моменту його видачі. Із заяви представника позивача [PERSON] вбачається, що [PERSON] дізнався про існування державного акту на право власності на земельну ділянку 01 жовтня 2011 року, вже після смерті своєї матері [PERSON], оскільки всі документи на будинок та на земельну ділянку знаходилися у [PERSON] Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що посилання відповідача [PERSON] на пропуск позивачем позовної давності не підкріплені наявними в матеріалах справи доказами, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити, що про існування Державного акту на право власності на землю на ім'я [PERSON] позивач дізнався з моменту його видачі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог позивача [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: partial