Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Після уточнення позовних вимог просила вселити її в житловий будинок по [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні вказаною квартирою. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона є власником 5/24 частин зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Житловий будинок фактично складається з двох квартир. Квартира, в якій проживає відповідачка, має дві кімнати, коридор, 2 кладові, кухню, ванну та санітарну кімнату. Саме цією житловою площею має право користуватися і вона, позивачка. Відповідачка є власником 1/24 частини будинку. Крім того, на підставі договору дарування ? частина будинку належить [PERSON], яка постійно проживає в Республіці Білорусь. Відповідач не допускає позивачку до житла, уникає будь-яких переговорів з приводу вселення та користування частиною будинку, двері не відчиняє. На думку позивачки, згідно з вимогами ст.ст.383,391 ЦК України, вона як власник будинку має право використовувати його для проживання та вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позивач також зазначала, що не має іншого житла, в зв'язку з чим змушена винаймати квартиру. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 08 червня 2016 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у здійсненні права власності. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що вона не має власного житла, проживає у знайомих, має на утриманні малолітню доньку. В свою чергу [PERSON] є власником значно меншої частки житла, проте одноособово займає житлову площу понад 67 кв.м. Вважає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач в судових засіданнях підтвердила існування триваючого конфлікту між ними з приводу небажання ділити спірне житло. При цьому судом неодноразово було роз'яснено відповідачу зміст прав позивачки на спірне майно, однак остання виключила можливість добровільного доступу [PERSON] до житла. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як визначено ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Овруцького районного суду Житомирської області у справі №286/3988/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ частини житлового будинку в натурі, підтверджено право власності [PERSON] на 5/24 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], [PERSON]- на 1/24 частину вказаного будинку та [PERSON]- на 1/4 частину спірного будинку і 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.26-27). Також судовим рішенням встановлено, що згідно з висновком експерта розподіл спірної частини домоволодіння по [ADDRESS] на три окремі ізольовані квартири відповідно до часток 1/24, 5/24 та 1/4, а також вимог нормативних документів, не можливий. Відмовляючи в задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт чинення відповідачкою перешкод у користуванні житлом. Проте, з такими висновками суду в повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясування всіх обставин справи. Так, відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право власності на ідеальну частку у спірному жилому будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] (а.с.7). Відповідачка є дружиною померлого спадкодавця і успадкувала обов»язкову частку у спадковому майні (а.с.25). Крім того, [PERSON] є співвласником спірного будинку на підставі договору дарування від 21.11.2005 року (а.с.24). Матеріали справи свідчать про те, що між колишніми співвласниками спірного будинку склався певний порядок користування ним. Так, із копії паспорта відповідачки та довідки КП «Комунальник» вбачається, що вона одна зареєстрована в [ADDRESS] з січня 2004 року (а.с.22,23). Тобто, саме з приводу користування квартирою №2 існує спір. Спірні відносини між сторонами з приводу користування спільним спадковим майном існують протягом тривалого часу, що вбачається із змісту рішення суду від 09.02.2016 року (а.с.26,27). Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка заперечувала право позивачки на проживання. Зокрема, на запитання головуючого у справі відповіла, що заперечує, «щоб вона там жила» і не впустить її до будинку. Наведене свідчить про оспорювання відповідачкою права на вільне використання позивачкою належного їй нерухомого майна, яке в силу ч.1 ст.15 ЦПК підлягає судовому захисту. Саме на відповідачку як на особу, яка порушує її права, вказувала в ході розгляду справи позивачка. Тому, із врахуванням положень ст.11 ЦПК суд розглядає справу саме в межах заявлених вимог. Посилання суду в оскаржуваному рішенні на відсутність між сторонами встановленого порядку користування спірним житлом в даному випадку не має правового значення та не може бути підставою для відмови в позові про вселення, оскільки право власника на вільне володіння і розпорядження належним йому майном захищене законом і позбавлення цього права є протиправним. Крім того, маючи право на ідеальну частку у спірному жилому приміщенні, кожна із сторін не позбавлена можливості в подальшому звернутися до суду з приводу встановлення порядку користування цим майном. За наведених обставин, та відповідно до ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову. Зокрема, задоволенню підлягають вимоги про вселення. У зв»язку з тим, що право позивачки на користування житлом відновлено у такий спосіб, зобов»язання відповідача до будь-яких інших дій в майбутньому є зайвим та суперечить роз»ясненням, викладеним в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з якими необхідно зазначити конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь.

Outcome: partial