Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] Т [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] , а її колишній співмешканець [PERSON] фактично не проживає без поважних причин у вищевказаній квартирі з 2016 року, тобто більше аніж один рік, що підтверджується в т.ч. актом, складеним сусідами позивача 01.03.2019 року. Також, відповідач в утриманні житла участі не приймає, спільного господарства з позивачем не веде, його речі у квартирі відсутні, а місце проживання його на даний час невідоме. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, а його реєстрація перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, отримувати субсидію та призводить до сплати комунальних послуг у збільшеному розмірі. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяву в якій позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов, а слухання справи проводити без їх участі. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про час та місце слухання справи за місцем реєстрації за останньою відомою адресою місця проживання, в судове засідання неодноразово не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. Відповідно до вимог ч.1ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 13.11.2019 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд,вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВА [NUMBER] , виданого 26.03.1999 року державним нотаріусом Третьої полтавської державної нотаріальної контори Шендрик Т.А. та копії технічного паспорту на квартиру [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] Т [PERSON] , її син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. [PERSON] , [INFO] фактично не проживає без поважних причин у вищевказаній квартирі з 2016 року, тобто більше аніж один рік, що підтверджується в т.ч. актом, складеним сусідами позивача [INFO] року. Відповідно до положень ст. 150 Житлового кодексу України, які узгоджуються зі змістом ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно доЗакону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Реєстрація відповідача у квартирі позивача порушує його права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Виходячи зі змістустатті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Відповідно достатті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , за цією адресою не проживає, що створює перешкоди в користуванні будинком його власнику [PERSON] та обмежує її у праві вільно розпорядитись власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] Т [PERSON] про визнання відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved