Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

У\~вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У своїй заяві позивач вказала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2018 року вона є співвласником житлового будинку з господарськими будівлями № 7 по пров.Затишний в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області, де зареєстрована, але з серпня 2017 року не проживає, відповідач [PERSON]. Як власнику будинку, їй належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю, однак, факт реєстрації відповідача у останньому цьому заважає. Прохала визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у\~відкрите судове\~засідання не\~зявилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце слухання справи була повідомлена належним чином та у встановлений законом строк і порядок, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи - Краснокутської селищної ради, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та в установлений законом строк, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Представник третьої особи - [PERSON], у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник третьої особи Краснокутського РС ДМС України в Харківській області до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність, прохав вирішити справу на розсуд суду. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2018 року, виданого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 259, [PERSON] є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями № 7 по пров.Затишний в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області. Це також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125096314 від 24.05.2018 року. Згідно довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради № 1397 від 05.09.2018 року, у будинку № 7 по пров.Затишний в смт.Краснокутськ, зареєстрована [PERSON]. Відповідно до актів обстеження житлових умов будинку № 7 по пров.Затишний в смт.Краснокутськ від 28.02.2018 року, 08.06.2018 року та 04.09.2018 року, складених комісією в складі депутата Краснокутської селищної ради [PERSON], гр. [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зареєстрована, але з серпня 2017 року у вищевказаному будинку не проживає. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по пров.Затишному в смт.Краснокутськ . Їй відомо , що в будинку позивача з 2017 р. ніхто не проживає та відповідача вона не бачила більше 1 року. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини,\~ які мають значення по справі\~і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але не проживає\~на протязі тривалого часу, що створює перешкоди для позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому суд вважає, що позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає\~задоволенню.\~\~\~

Outcome: approved