Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу і визнати за ним право власності на автомобіль КІА Маджентіс 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (далі по тексту - автомобіль, транспортний засіб). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 7 грудня 2007 року [PERSON] , діючи від імені та за дорученням [PERSON] , продав позивачу автомобіль, що підтверджується укладеним у простій письмовій формі договором купівлі-продажу. [PERSON] також видав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на право користування, володіння та розпорядження автомобілем на строк до 20 липня 2010 року. За придбання автомобіля [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 14 200 доларів США. Позивач пояснив, що під час укладення правочину, він та [PERSON] домовилися про його нотаріальне посвідчення, але позивач ухилився від нотаріального посвідчення договору та переоформлення його у Кременчуцькому відділенні МРЕВ через відсутність грошових коштів. У подальшому [PERSON] пропонував [PERSON] посвідчити договір нотаріально, але [PERSON] на пропозиції з`явитися до нотаріуса не відреагував. Власник автомобіля [PERSON] помер [INFO] . Отже, в інший спосіб позивач не може довести свого права власності на транспортний засіб. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали повністю із зазначених підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином і неодноразово. 1 квітня 2019 року (а.с. 256) до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява від імені [PERSON] про те, що він просить всі судові засідання проводити без його участі та визнає позовні вимоги. Належність цієї заяви [PERSON] викликає сумніви, оскільки конверт відправлений з поштового відділення у м. Кременчуці, у той час як адреса відправника зазначена у м. Київ. Залучені до участі у справі як треті особи спадкоємці померлого власника майна [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. [PERSON] 1 квітня 2019 року (а.с. 254) подала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. [PERSON] проживає в Російській Федерації. Суд у відповідності до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах надавав доручення на вчинення окремих процесуальних дій до Кузмінського районного суду м. Москви, проте судове доручення було повернуто без виконання у зв`язку з неявкою [PERSON] в судове засідання (а.с. 167-172). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 3 листопада 2017 року (а.с. 33). Ухвалами від 31 січня 2018 року та від 12 лютого 2019 року суд звернувся з судовим дорученням про надання правової допомоги (а.с. 53, 147). Ухвалою суду від 31 січня 2019 року суд витребував докази за клопотанням позивача (а.с. 54). Ухвалою суду від 7 грудня 2018 року підготовче провадження у справі було закрите (а.с. 132). Ухвалою суду від 7 грудня 2018 року (а.с. 133) суд викликав [PERSON] в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: Відповідно до договору купівлі-продажу від 7 грудня 2007 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 20 липня 2007 року, виданої [PERSON] , продав, а [PERSON] купив за 14 200 доларів США автомобіль КІА Маджентіс 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 13). В той же день [PERSON] видав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив позивача діяти в межах повноважень, передбачених основною довіреністю, зокрема, знімати з обліку автомобіль, продавати, представляти інтереси власника з будь-яких питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу (а.с. 15, 16). В судовому засіданні [PERSON] стверджував, що досягнув з [PERSON] домовленості про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, проте через відсутність грошових коштів на переоформлення автомобіля сам позивач від нотаріального посвідчення договору ухилився. У подальшому вже відповідач [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору (а.с. 17,18). Строк дії основної та виданої в порядку передоручення довіреностей закінчився 20 липня 2010 року. Позивач пояснив суду, що після цього власник автомобіля [PERSON] видав йому ще одну довіреність, строк дії якої він не пам`ятає. До матеріалів справи цю довіреність позивач не надав. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після нього прийняли [PERSON] та [PERSON] , які залучені до участі у справі як треті особи (а.с. 70,79). Згідно відповіді Територіального сервісного центру № 5342 від 7 березня 2018 року власником транспортного засобу залишається [PERSON] . У зв`язку із виникненням спору щодо поділу спадкового майна свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спірний транспортний засіб треті особи до цього часу не отримали. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури належать зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 2 частини 1 статті 208 ЦК України) належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 220 Цивільного Кодексу України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилися від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Пунктом 8 вищевказаного Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух», а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспеції, не допускається. Отже, закон не зобов`язує сторони дотримуватися нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу, хоча вони можуть домовитися про це. Проте продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Цих вимог сторони не дотрималися. Видача [PERSON] позивачу нотаріально-посвідченої довіреності також не дає підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Результат аналізу зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Установивши, що цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС України та зареєстрований за [PERSON] , входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті власника, і є спадкоємці, які цю спадщину прийняли, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дійсним та про визнання права власності на автомобіль. За таких обстанин визнання [PERSON] позову суперечить закону і порушує права інших осіб, тому суд відмовляє у прийнятті заяви про визнання позову.

Outcome: dismissed