Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання незаконним рішень, ордеру на жиле приміщення, виселення та вселення. В позові зазначила, що на підставі рішення виконавчого комітету Сніжнянської міської ради Донецької області від 16 грудня 1992 року позивачу був виданий ордер № 572 на вселення у квартиру [ADDRESS]. 12 лютого 1993 року позивач вселилась у зазначену квартиру і зареєструвалась в неї. В листопада 2010 року позивачу стало відомо про постановлення Сніжнянським міським судом Донецької області заочного рішення від 19 травня 2006 року за яким позивача визнано такою, що втратила право користування зазначеної квартирою та знято з реєстрації. 17 липня 2013 року рішенням апеляційного суду Донецької області апеляційна скарга позивача була задоволена, зазначене рішення суду першої інстанції скасовано в задоволенні позову відмовлено. Позивачу стало відомо, що її квартира приватизована (свідоцтво від 28 лютого 2007 року) по 13 частини за відповідачами [PERSON], а ще 23 липня 2003 року рішенням виконкому погодження надання дозволу на вселення [PERSON] в спірну квартиру та укладення договору піднайму та її реєстрацію в цій квартирі строком на один рік. Позивач вважає надання дозволу на укладення договору піднайму у 2003 року незаконним, оскільки у той період вона була користувачем спірної квартири а [PERSON] не була членом її сім'ї. Позивач просила визнати незаконним рішення Сніжнянської міської ради від 21 грудня 2007 року № 5/20-904 щодо дозволу приватизації відповідачами спірної квартири; визнати незаконним рішення Сніжнянської міської ради від 16 серпня 2006 року № 553 щодо надання [PERSON] та членами її сім'ї спірної квартири; визнати незаконним договори піднайму спірної квартири, укладеними між [PERSON] та ДП ЖЄВ № 1 від 04 серпня 2003 року та 27 квітня 2004 року; виселити відповідачів за спірної квартири та зняти їх з реєстраційного обліку;поновити строки на оскарження ордеру від 29 серпня 2006 року та визнати цей ордер незаконним. Ухвалою Сніжнянського міського суду Донецької області від 28 лютого 2014 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання незаконним договорів піднайму спірної квартири, укладеними між [PERSON] та ДП ЖЄВ № 1 від 04 серпня 2003 року та 27 квітня 2004 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 28 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач, в апеляційній скарзі просила рішення та ухвалу суду першої інстанції скасувати постановити нове рішення про задоволення її позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог оскільки в мотивувальній частині рішення Сніжнянського міського суду Донецької області від 03 липня 2013 року в задоволенні її вимог відмовлено у зв'язку із відсутністю можливості виходу за межі заявлених позивачем вимог. В апеляційній скарзі позивач вважає заявлені нею вимоги про визнання ордеру незаконним заявлені у відповідності до ст. 16 ЦК України. Вважає, що суд не надав оцінки тому, що позивача не законно позбавили права користування спірною квартирою, вселили відповідачів, тощо. [PERSON] та її представник в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове про задоволенні позову. Представник КП «Служба єдиного замовника» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату час та місце слухання справи повідомлений належним чином - телефонограмою № 6284 від 12 травня 2014 року, яка зареєстрована у журналі телефонограм № 2, до суду надіслав електронного листа з клопотанням про розгляд справи за відсутністю його представника, тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за відсутністю зазначеного представника. Представник Сніжнянської міської ради Донецької області, виконавчого комітету та органу опіки та піклування Сніжнянської міської ради в судове засіданні не з'явились, про дату, час та місце слухання скарги повідомлені належним чином - телефонограмами № 6285,6283 від 12 травня 2014 року, які зареєстровані у журналі телефонограм № 2, до суду надіслали електронні листи з клопотанням про розгляд за відсутністю представників, тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за відсутністю представників зазначених сторін. Представник [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін. [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином - під технічні засоби з розпискою, яка наявна у матеріалах справи те телефонограмою № 6286 від 12 травня 2014 року, яка зареєстрована у журналі телефонограм № 2, доказів про поважність причини своєї відсутності суду не надали, тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за їх відсутністю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - скасуванню з частковим задоволенням позову, з наступних підстав. Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано оригінали або завірені копії рішень виконкому та не просила визнати ордер недійсним, а визнання ордеру незаконним не передбачено законодавством, тому відсутні підстави для виселення відповідачів. З зазначеним висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. З пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 1992 року позивачу [PERSON] на сім'ю з трьох осіб на підставі ордеру № 572 надана у користування квартира [ADDRESS], в яку позивач вселилась та належним чином зареєструвалась 12 лютого 1993 року. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 19 травня 2006 року задоволено позовні вимоги КП «СЄЗ» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням: визнано [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] і знято з реєстрації. Ухвалою рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 16 травня 2012 року заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2012 року скасовано заочне рішення Сніжнянського міського суду Донецької області від 19 травня 2006 року, в позові КП «СЄЗ» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням відмовлено. Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 03 липня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до КП «СЄЗ», виконавчого комітету Сніжнянської міської ради Донецької області, Сніжнянської міської ради Донецької області, державної міграційної служби Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Сніжнянського МВ ГУМВС України, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконними рішень виконкому, договорів піднайму, свідоцтва про право власності, зобов'язання зняти з реєстрації, виселення, виключення з реєстру прав власників задоволено частково: визнано незаконним рішення виконавчого комітету Сніжнянської міської ради № 375 від 23 липня 2003 року «Про надання згоди на оформлення договору піднайму з гр. [PERSON]»; визнано незаконним розпорядження міського голови № 805-р від 07 листопада 2007 року «Про передачу квартири [ADDRESS]»; виразно незаконним свідоцтво про право власності на житло № 1223-П від 07 листопада 2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартири [ADDRESS]. Зазначене рішення Сніжнянського міського суду Донецької області від 03 липня 2012 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року. Відповідно до ст. 4 ЖК України, житловий фонд включає, зокрема, державний та громадський житловий фонд. Так, згідно цієї статті, державний житловий фонд - це жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі. Громадський житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям. Пунктом 6, 10 ст. 15 ЖК України визначена компетенція виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, відповідно до яких виконавчі комітети міських рад приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141). Аналогічні повноваження виконавчих комітетів міських рад визначена ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року № 280/97 (із змінами т; доповненнями). Тобто, з зазначених норм Закону вбачається, якщо жиле приміщенням або житловий будинок відноситься до державного або громадського житлового фонду, то вирішення питання щодо надання громадянинові та відповідно визначення за ним права на те чи інше жиле приміщення належить виключно виконавчим комітетам, у даному випадку виконавчому комітету Сніжнянської міської ради, що оформлюється у вигляді рішення суб'єкта владних повноважень. За письмовим поясненням представника виконкому від 27 лютого 2014 року: на виконання вказаної ухвали апеляційного суду рішенням виконкому Сніжнянської міської ради від 16 жовтня 2013 року № 419 скасовано рішення виконкому міської ради від 23 липня 2003 року № 375 «Про надання згоди на оформлення договору піднайму гр. [PERSON]» (а.с. 119) З матеріалів справи, вбачається що рішенням виконавчого комітету Сніжнянської міської ради від 16 серпня 2006 року № 553 «Про надання жилого приміщення [PERSON], яка перебуває на обліку у виконкомі міськради» надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] (в якої вона мешкає на підставі договору піднайму) гр. [PERSON], [INFO] на склад сім'ї 3 особи (вона, 2 доньки), яка перебуває на першочерговій черзі на отримання житлових приміщень під № 73 з 24 березня 2003 року, як сім'я при народженні близнюків, із зняттям з квартирного обліку (а.с. 211зв). У відповідності до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи, що позивач [PERSON] була незаконно позбавлена права користування спірною квартирою та знята з реєстрації за постійним місцем її проживання на підставі рішення суду, яке на теперішній час скасовано, суд вважає за необхідне для поновлення порушених прав позивача на зазначене житло, визнати незаконним рішення Сніжнянської міської ради від 16 серпня 2006 року № 553 «Про надання жилого приміщення [PERSON], яка перебуває на обліку у виконкомі міськради» про надання [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Сніжнянської міської ради від 16 серпня 2006 року № 553 підлягають задоволенню. Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі зазначеного рішення виконкому від 16 серпня 2006 року № 553 цим же виконкомом 29 серпня 2006 року був виданий ордер № 36 відповідачу [PERSON] на склад сім'ї з трьох осіб (вона та доньки) на право зайняття квартири [ADDRESS]. Згідно з ч.2 ст. 58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішення питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. За вимогами ч. 2 ст. 59 ЖК України вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Звертаючись до суду в 2013 році з позовом про визнання недійсним ордеру позивач просила поновити строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення своїх прав їй стало відомо у 2010 році та з того періоду вона зверталась до суду з різними позовами щодо поновлення її житлових прав (рішення судів від 2012 та 2013 років). Звертаючи увагу, що позивачем пропущено строк (ч. 2 ст. 59 ЖК України) з поважних причин та ті обставини, що право позивача на користування спірним жилим приміщенням поновлено в судовому порядку, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та поновити [PERSON] строк на звернення до суду з позовом про визнання ордеру недійсним. З матеріалів справи та пояснень представників сторін, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачу [PERSON] був виданий ордер у порушення вимог ч. 2 ст. 58 ЖК України (не на вільне приміщення). З пояснень позивача та її представника, даних у судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що позивач, формулюючи свої позовні вимоги стосовно ордеру, мала на увазі визнання ордеру недійсним, оскільки вважала що саме видання цього ордеру (на раніше надану їй у користування квартиру) порушує її житлові права. Враховуючи вищевикладене, оскільки ордер, виданий відповідачу [PERSON] на родину з 3-х осіб, порушує права [PERSON] на користування спірним жилим приміщенням, тому його необхідно визнати недійсним. Таким чином, позовні вимоги про поновлення строку на звернення до суду та визнання недійсним ордеру підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд апеляційної інстанції виходив з наступних правових норм та обставин справи. Згідно ст. 117 ЖК України, у разі визнання ордеру на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері раніше користувалися жилим приміщенням в будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадку визнання ордеру на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Згідно роз'яснень, викладених у пункту 6 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст. 59 ЖК України, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст. 117 цього Кодексу. У випадку, коли позов пред'явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов'язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов'язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч.2 ст. 117 ЖК України має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером. У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав. Якщо за ордером, виданим з порушеннями, зазначеними у ст. 59 ЖК України, особи, які одержали його, не вселялися, суд вирішує питання лише про визнання ордера недійсним. Згідно листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції окремих категорій судових справ»: дані у п.6 постанови пленуму роз'яснення щодо надання при виселенні іншого жилого приміщення, яке має відповідати за розміром благоустроєм наданому, стосуються лише випадків, коли визнання ордеру на останні пов'язано із тим, що в порядку черговості було надано жиле приміщення, право користування яким належить іншій особі. У інших випадках питання про надання житла вирішується у загальному порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач до отримання ордеру на користування спірною квартирою проживала за адресою [ADDRESS] у двокімнатній квартирі своєї сестри разом з матір'ю інвалідом І групи (а.с. 223). Відповідно до картці прописки Ф-Б в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 223зв) Звертаючи увагу на ті обставини що ордер визнано недійсним у зв'язку із тим, що у порядку черговості було надано жиле приміщення, право користування яким належить іншій особі та враховуючи вимоги ст. 58 ч.2, 59 ч.1, 117 ЖК України, суд дійшов висновку про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] із зобов'язанням Сніжнянської міської ради Донецької області надати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] інше жиле приміщення яке має відповідати за розміром і благоустроєм наданому. Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню із зобов'язанням Сніжнянської міської ради Донецької області надати цим відповідачам інше жиле приміщення яке має відповідати за розміром і благоустроєм наданому. Задовольняючи вимоги про виселення зазначених відповідачів зі спірної квартири та поновлюючи право позивача на користування спірною квартирою - поновленню підлягає й право позивача на проживання в цій квартирі. Тому, суд дійшов висновку про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги про вселення позивача підлягають задоволенню. Позивачем, разом з іншими вимогами, були заявлені вимоги про зняття з реєстрації за спірною адресою відповідачів, в задоволенні яких слід відмовити з наступного. Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи ст. 7 Закону, висновок суду про виселення відповідачів та звертаючи увагу на не притягнення судом першої інстанції відповідного органу реєстрації, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про зняття з реєстрації заявлені передчасно. Рішенням Сніжнянської міської ради від 21 грудня 2007 року № 5/20-904 «Про затвердження розпорядження міського голови» зокрема затверджено розпорядження № 805-р про передання 07 листопада 2007 року квартири [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON] (а.с. 218-222). За письмовими поясненнями представника виконкому від 27 лютого 2014 року, судом апеляційної інстанції встановлено: що на виконання ухвали апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року, розпорядженням міського голови від 30 вересня 2013 року № 252р скасовано розпорядження міського голови № 805 від 07 листопада 2007 року «Про передачу квартири [ADDRESS] у спільну сумісну власність гр. [PERSON](а.с. 119) Оскільки, розпорядженням міського голови від 30 вересня 2013 року № 252р скасовано розпорядження міського голови № 805 від 07 листопада 2007 року «Про передачу квартири [ADDRESS] у спільну сумісну власність гр. [PERSON] та за рішенням суду від 03 липня 2013 року визнані незаконним зазначене розпорядження та свідоцтво про право власності на житло № 1224-П від 07 листопада 2007 року. Тому на захист права позивача щодо користування спірною квартирою, підлягає визнанню незаконним й рішення Сніжнянської міської ради від 21 грудня 2007 року № 5/20-904 «Про затвердження розпорядження міського голови» в частині затвердження розпорядження № 805-р про передання 07 листопада 2007 року квартири [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON]. Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконним рішення Сніжнянської міської ради від 21 грудня 2007 року № 5/20-904 підлягають задоволенню лише в частині затвердженого цим рішенням розпорядження № 805-р. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення, з постановлениям нового про часткове задоволення позовну, з підстав п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial