Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася з даним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» і з урахуванням уточнень до позову, просила суд ухвалити рішення, яким захистити її права як споживача, стягнувши кошти за депозитними договорами, укладеними сторонами спору: 1) № SAMDN25000731858295 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 28.12.2013 року в сумі 11000,00 доларів США, 2) № SAMDN25000732027830 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 08.01.2014р. в сумі 14316,68 євро, 3) № SAMDNWFD0070044612500 (вклад «Стандарт») від 25.12.2013р. в сумі 11090,41 доларів США та відсотки, розраховані на дату повернення коштів. Позивач посилалася на те, що Банк безпідставно відмовляється повертати кошти за указаними депозитними договорами та відсотки по них. В запереченні на позовну заяву відповідач ПАТ КБ «Приват Банк» стверджував, що позивач не надав оригінали документів на підтвердження договірних відносин між сторонами, та не підтвердив наявність на указаних рахунках коштів, які б належали до виплати позивачу. До початку слухання по справі позивач уточнила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача зазначені вище суми вкладів з розрахованими станом на 12.05.2017р. розміром відсотків. В матеріалах справи наявні розрахунки відсотків за заявленими до стягнення депозитами до 07.02.2018 року. 07.02.2018 року представником позивача подано заяву про залишення без розгляду вимоги в частині нарахованих за депозитами відсотків. Представник Банку не заперечував проти заяви позивача. Судом залишені без розгляду вимоги позивача про стягнення нарахованих відсотків за депозитними договорами № SAMDN25000731858295 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 28.12.2013, № SAMDN25000732027830 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 08.01.2014р., № SAMDNWFD0070044612500 (вклад «Стандарт») від 25.12.2013р. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на його необгрунтовансть та безпідставність. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та позивачем були укладені депозитні договори за № SAMDN25000731858295 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 28.12.2013 року на суму 11000,00 доларів США під 10,5 % річних строком до 28.12.2014 року включно, 2) № SAMDN25000732027830 (вклад «Стандарт 12 місяців») від 08.01.2014р. в сумі 14316,68 євро під 8 % річних до 08.01.2014 року включно, 3) № SAMDNWFD0070044612500 (вклад «Стандарт») від 25.12.2013р. на суму 11090,41 доларів СА на 12 місяців до 25.12.2014 включно під 10 % річних. На кожний із депозитних вкладів наявні відповідно і підтверджують правовідносини сторін спору заява на оформлення вкладу із зазначенням реквізитів сторін, суми вкладу, номерів рахунку, строку дії депозиту, порядку нарахування відсотків, та квитанції Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 324935, із підписом працівника Банку та його печатки, що свідчать про внесення коштів; копії яких долучені до матеріалів справи . За вимогою представника Банку позивачем надані оригінали наведених документів, які були оглянуті судом та представником відповідача в судовому засіданні. На початку 2014 року позивач не змогла скористатись картками, на яких обліковувались усі депозитні кошти у зв'язку з тим, що її рахунки Банком були заблоковані, після чого вона неодноразово зверталася до Банку про виплату їй коштів, що перебувають на вказаних депозитних рахунках. Також 21.04.2015 року позивач звернулася письмово до Банку з вимогою про повернення усіх її вкладів. У відповідь Банк 08.05.2015р. повідомив, що НБУ запроваджено надзвичайний режим роботи в Автономній республіці Крим та місті Севастополі, що обмежує можливість проведення банківських операцій. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А пунктом 19 ст.1 цього Закону передбачено, що продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. А в силу п.17 ст.1 цього Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно п.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг, до яких, зокрема, належить залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб. Таким чином, позивач є споживачем банківських послуг ПАТ КБ «Приват Банк», а тому на ці правовідносини, що виникли між сторонами, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму вклад, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором; частиною 1 ст. 1059 ЦК України про те, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі, а письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту; ст. 1074 ЦК України про те, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків, передбачених законом. Оскільки, стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «Приват Банк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсним договором має виконувати саме відповідач, як юридична особа, а не його філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків. Судом враховуються положення нормативних документів НБУ, зокрема, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року №174, які роз'яснюють, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Також судом при оцінці правовідносин враховуються норми, що регулюють зобов'язальні правовідносини та наслідки невиконання зобов'язань - ст.ст. 526, 530, 610, 629 ЦК України. Доводи представника Банку відносно того, що позивачем не було доведено жодним належним доказом факт внесення коштів на рахунок, відкритий на підставі договорів від 28.12.2012р. № SAMDN25000731858295, від 08.01.2013р. № SAMDN25000732027830, від 25.12.2012р. № SAMDNWFD0070044612500, та наявності коштів на депозитних рахунках на час звернення до суду з позовом спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, наданими позивачем. Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами виплату позивачу грошового вкладу та процентів за користування грошима або не доведе іншого розміру заборгованості. Однак, суду відповідачем не було надано доказів виконання грошових зобов'язань. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що з Банку на користь позивача необхідно стягнути кошти за грошові вклади згідно позовних вимог. Доводи представника Банку про те, що Банк не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території АР Крим після окупації не звільняють відповідача від виконання своїх зобов'язань, так як одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Доводи представника Банку, що позивачу необхідно надати докази, що АНО «Фонд захисту вкладників» не придбала у неї право (вимогу) за вказаним вкладом, не ґрунтуються на нормах діючого в Україні законодавства. Частиною 3 ст.1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом». Узгоджується це і з положенням ст.530 ЦКУ про виконання зобов'язання в установлений строк. Задовольняючи вимоги позивача, суд враховує і практику Європейського суду з прав людини, зокрема: у справі «Золотас проти Греції» Європейський суд чітко вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи». Відмовляючись у повному обсязі повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Суд враховує, що згідно з положеннями ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Також ст.1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Обмеження можливі тільки за рішенням суду або у випадках, установлених законом. В силу ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У зв'язку з тим, що позивачем надано докази на підтвердження укладення депозитних договорів від 28.12.2012р. № SAMDN25000731858295, від 08.01.2013р. № SAMDN25000732027830, від 25.12.2012р. № SAMDNWFD0070044612500, внесення грошових коштів за цими вкладами, а відповідачем не виконані зобов`язаннями щодо повернення клієнту грошових коштів з його рахунків за заявою, суд приходить до висновку, що відповідачем не були виконані зобов'язання, передбачені діючим законодавством, а позов знайшов своє доведення в судовому засіданні в частині правомірності вимог про стягнення суми вкладів від 28.12.2012р. № SAMDN25000731858295, від 08.01.2013р. № SAMDN25000732027830, від 25.12.2012р. № SAMDNWFD0070044612500. Таким чином, вимоги позивача ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню в частині, що стосуються стягнення коштів по вкладах від 28.12.2012р. № SAMDN25000731858295, від 08.01.2013р. № SAMDN25000732027830, від 25.12.2012р. № SAMDNWFD0070044612500. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі1600,00 грн. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 95, 96, 526, 610, 651, 629, 1058, 1060, 1061, 1066, 1074, 1075 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 263-265ЦПК України, суд,-

Outcome: approved