Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 10\~012,80 грн., мотивуючи тим, що відповідач, працюючи водієм в Львівській філії ТОВ «Орлан [PERSON]», заподіяв підприємству збитки, завдані перевитратою палива. Представник позивача в судове засідання не прибув, в письмовій заяві просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що кожного разу перебуваючи у відрядженнях та зупиняючись для перепочинку на стоянках, відповідач виявляв факт викрадення у нього з баку пального, про що по приїзду повідомляв керівництво. Окрім того, завжди по поверненню до України в нього в баках залишалось пальне, тобто навпаки була економія пального. Стверджував, що усі понесені відповідачем витрати пального були обґрунтованими. Просив також відмовити за пропуском строків звернення до суду. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.11.2014 року відповідача було прийнято на роботу у Львівську філію ТзОВ «Орлан-Транс-Груп»\~на посаду водія\~з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю з оплатою праці згідно відпрацьованого часу. Відповідач, перебуваючи в трудових відносинах з підприємством, неодноразово знаходився в службових відрядженнях в межах України та за кордоном, отримав пластикову картку ТзОВ «Вог Рітейл» для заправки дизельним паливом транспортних засобів для виконання транспортних завдань. 22.06.2015 року [PERSON] було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Наказом № 02/03/2015 від 02.03.2015 року ТзОВ «Орлан-Транс-Груп» встановлено правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортних завдань. Згідно подорожнього листа № 526001 від 09.04.2015 року відповідач, перебуваючи у службовому відрядженні по маршруту Україна-Італія-Україна, здійснив перевитрату палива обємом 280 літрів. Згідно подорожнього листа № 526252 від 03.06.2015 року відповідач, перебуваючи у службовому відрядженні по маршруту Україна-Польща-Україна, здійснив перевитрату палива обємом 116 літрів. У позовній заяві позивач зазначає, що неодноразово під час відряджень відповідачем було перевитрачено пальне. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано довідку про розрахунок втрат, завданих перевитратою палива відповідачем, загальна сума збитків, яких становить 10\~012,80 грн., надано розрахунки витраченого пального. Жодних доказів, які б обґрунтовували такі понаднормові витрати пального, відповідачем не надано. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, організації, установі внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (ч.1 ст.130 КЗпП України). При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству винними протиправними діями (або бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до вимог ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньогомісячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків (п.6 ст.134 КЗпП України). Згідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальну відповідальність в повному розмірі на підставі п.6 ст.134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті. Відповідно до Постанови ВРУ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 року № 1545-ХІІ, у звязку з Постановою ВРУ від 24.08.1991 року «Про проголошення незалежності України» та прийняттям Акта проголошення\~незалежності\~\~України\~встановлено,\~що\~доприйняття\~відповідних\~\~актів\~\~законодавства\~України\~на\~території\~республіки\~застосовуються\~акти\~\~законодавства\~Союзу\~РСР\~з\~питань,\~які\~не\~врегульовані\~законодавством\~України,\~за\~умови,\~що\~вони\~несуперечать\~Конституції\~і\~законам України. Так, пп.«в» п.14 Постанови ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів» від 05.08.1983 року № 759, яка є чинною, встановлено, що за перевитрату\~палива\~понад\~затверджених\~норм\~з\~вини\~працівників\~автомобільного\~транспорту\~з\~ниутримується\~100\~відсотків\~вартості\~перевитраченого\~автомобільного\~палива. Згідно з пунктом 6.7 Інструкції з обліку надходження і витрачання пально-мастильних матеріалів і єдиних талонів на відпуск нафтопродуктів на підприємствах, в організаціях, колгоспах і радгоспах, затвердженої Державним комітетом СРСР по забезпеченню нафтопродуктами 3 лютого 1984 року №01/21-8-72, яка є чинною, на підставі прийнятого керівником підприємства рішення вартість перевитраченого палива понад затверджені норми підлягає стягненню з водіїв транспортних засобів. Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року в справі № 6-1267цс16. Виходячи з принципу змагальності сторін цивільного судочинства (ст.ст.10, 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Не заслуговують на увагу покликання представника відповідача на той факт, що перерозхід палива викликаний у звязку з його крадіжками на стоянках, так як жодних доказів на підтвердження сказаного не представлено. Окрім того, суд також відхиляє і аргументи представника відповідача щодо підставності перевитрат пального під час перевезення, оскільки такі аргументи не підтверджуються всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, жодними доказами. В судовому засіданні було встановлено наявність вини та умисного заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу, що є обовязковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива, та доведено факт завдання ним шкоди у розмірі 10\~012,80 грн. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Отже, початком перебігу строку позовної давності є не тільки час, коли особа довідалася про порушення свого права, а й час, коли вона могла про це довідатися. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У даній справі представником відповідача заявлено про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу. Як слідує з матеріалів справи, про існування перевитрат палива відповідачем позивач дізнався у квітні та червні 2015 року при обрахуванні звітів за подорожніми листами № 526001 від 09.04.2015 року та № 526252 від 03.06.2015 року, і саме із цього часу в нього виникло право на предявлення позову. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (справи «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). До суду за захистом порушеного права позивач звернувся 20.08.2016 року (відмітка на поштовому конверті) тобто з пропуском строку позовної давності, що за ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові, оскільки з моменту порушеного права позивача минуло більше одного року. Питання про визнання поважними причини пропуску звернення до суду позивачем ні в позовній заяві, ні в заяві про розгляд справи за відсутності його представника не ставиться. Відтак, в задоволенні позовних вимог ТзОВ «Орлан-Транс-Груп» слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності, яку він пропустив без поважних причин, і про застосування якої заявлено представником відповідача у справі.

Outcome: dismissed