Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки удаваними в частині покупця ? їх частки, визнання покупцем за договорами одноособово. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, він був власником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], яке було отримане ним на підставі ордеру на житлове приміщення №259 серія 1 від 23.03.1989 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів. В 2003 році між позивач та відповідач уклали шлюб та почали проживати разом у вказаній вище квартирі. З липня місяця 2015 року за ініціативою відповідача подружжя почало проживати окремо. Позивач зазначає, що він дуже болісно переживав розірвання подружніх стосунків, є віруючою людиною та вважав, що сімейні відносини є непорушними, всіляко намагався зберегти шлюб. Користуючись станом позивача, його дружина, [PERSON] погодилася на відновлення сімейних стосунків, проте поставила перед ним питання щодо продажу квартири та придбання житлового будинку замість квартири, ? частину якого вона бажала оформити на своє ім.»я. Позивач зазначає, що він погодився на умови дружини, та 04.12.2015 року позивач та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS], за умовами якого сторони зобовязувалися укласти основний договір купівлі-продажу не пізніше 23.12.2016 року. 19.02.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], відповідно до умов договору якого сторони зобов'язувалися укласти не пізніше 29.12.2016 року. Позивач вказує, що попередній договір купівлі-продажу квартири, а в подальшому житлового будинку та земельної ділянки був укладений ним одноособово, всі переговори з продавцями нерухомого майна проводив безпосередньо він. 23.12.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, позивач продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] Того ж дня, 23.12.2016 року позивач та відповідач прибули до приватного нотаріуса та зустрілися з продавцем житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] для узгодження всіх питань щодо оформлення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, де приватний нотаріус повідомив позивача про те, що для оформлення договору купівлі-продажу необхідна згода дружини. Позивач вказує, що після того, як він зі своєю дружиною вийшов з нотаріальної контори, відповідач поставила перед ним умову: якщо позивач бажає зберегти шлюб, він повинен оформити на її ім.»я договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки позивач укладав з метою збереження шлюбу, позивач погодився на умову відповідача. 23.12.2016 року позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , по ? частині на кожного. Після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідач зволікала з переїздом до будинку, а вже 23січня 2017 року подала заяву до суду на розірвання шлюбу. Не дочекавшись рішення суду, відповідач 22.06.2017 року звернулася до суду з позовом до позивача про поділ в натурі вказаного вище домоволодіння та земельної ділянки. Позивач вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] відповідач ввела в оману позивача щодо дійних намірів , оскільки запевняла позивача про відновлення подружніх стосунків. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки є удаваним, оскільки було набуте позивачем для проживання сім»ї , а не для окремого проживання, намірів за свої гроші придбавати майно для дружини, яка в подальшому з ним розлучиться, він не мав. Крім того, у його дружини не було грошей для придбання домоволодіння, договір купівлі-продажу спірного майна вчинявся за власні кошти позивача. Зважаючи на викладене вище, позивач просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 0888 га по [ADDRESS] удаваним в частині покупця [PERSON] з моменту його укладення та визнати покупцем всього житлового будинку [PERSON]; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0888 га , кадастровий номер: [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим № 5259, розташований в [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] удаваним в частині покупця [PERSON] з моменту його укладення та визнати покупцем всього житлового будинку [PERSON]. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву зазначила, що на момент придбання житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] відповідач та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі. Відразу після придбання вказаного домоволодіння, відповідач разом з позивачем переїхала проживати у будинок, сплачувала комунальні послуги. Подружні стосунки з позивачем погіршилися, та з січня 2017 року вони хоч і проживали разом, проте спільне господарство не вели. У січні 2017 року відповідач подала заяву про розірвання шлюбу та через погрози позивача виїхала з будинку у лютому 2017 року. Відповідач стверджує, що укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по ? частині на кожного відповідає справжній волі позивача та відповідача, було здійснено з боку позивача та відповідача без будь-якого примусу, з дотриманням вимог законодавства. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, взявши до уваги покази свідків, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що підставі Свідоцтва про право власності на житло, позивачу на праві особистої приватної власності належала двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], яке було отримане ним на підставі ордеру на житлове приміщення №259 серія 1 від 23.03.1989 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів. 04.12.2015 року позивач та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS], за умовами якого сторони зобовязувалися укласти основний договір купівлі-продажу не пізніше 23.12.2016 року. 19.02.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], відповідно до умов договору якого сторони зобов'язувалися укласти не пізніше 29.12.2016 року. 23.12.2016 року позивач та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та того ж дня, 23.12.2016 року позивач та відповідач уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , відповідно до умов якого до позивача та відповідача перейшло право власності на вказаний вище житловий будинок та земельну ділянку, по ? частині на кожного. Відповідно до показів свідка [PERSON], свідок знає позивача та відповідача більше 10 років. Свідку відомо, що сторони по справі одружилися в 2003 році, проте разом не проживають близько 1, 5 років. Свідку відомо, що через складні сімейні обставини та з метою збереження шлюбу [PERSON] виконав умови позивача та продав належну йому на праві особистої приватної власності [ADDRESS] , замість якої придбав житловий будинок і земельну ділянку та своє ім.»я та ім.»я своєї дружини- [PERSON].. Шлюб зберегти сторонам не вдалося, вони розлучилися, оскільки [PERSON] має іншого чоловіка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її батьком. В 2003 році позивач одружився з відповідачем. Після того, як відповідач заселилися в квартиру, яка належить її батьку та в якій проживала вона сама, відносини у неї з дружиною батька не склалися, [PERSON] фактично вигнала її з квартири. Свідку також відомо, що сімейні стосунки у позивача та відповідача не склалися, відповідач не хотіла проживати з позивачем, поки той не придбає житловий будинок. Після придбання спірного житлового будинку, відповідач подала відразу заяву на розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що після придбання житлового будинку, [PERSON] відразу переїхала до будинку, він їй допомагав перевозити речі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він допомагав сім»ї [PERSON] вибирати житловий будинок, вони обоє хотіли його придбати. Свідок також був присутній при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], договір купівлі-продажу на [PERSON] та [PERSON] був вчинений за їхньою взаємною згодою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сім»ю [PERSON] знає давно, вони часто сварилися. Їй відомо, що під час сварок [PERSON] піднімав руку на [PERSON]. Після продажу квартири та купівлі будинку, [PERSON] почав погрожувати відповідачу, у зв'язку з чим відповідач змушена була виїхати з квартири та переїхала проживати до свідка, [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цього законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. З матеріалів справи убачається, що житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] був придбаний на ім»я позивача та відповідача за рахунок коштів від продажу позивачем належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS]. Інших джерел походження коштів, за які був придбаний спірний житловий будинок позивач та відповідач суду не надали. Суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] не приховує будь-яку іншу угоду ( договір дарування чи інший договір купівлі-продажу), а тому твердження позивача про те, що цей договір є удаваним, є помилковим. Згідно положень ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та укладений в подальшому договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] відповідав справжній волі позивача та відповідача. Вказане підтверджується поясненнями самого позивача про те, що він продав квартиру для придбання житлового будинку на своє ім.»я та ім.»я своєї дружини - відповідача по справі. Під час укладення як попереднього, так і основного договору купівлі-продажу, сторони дійшли згоди з усіх істотних його умов, він не був укладений з метою приховати інший договір. Що стосується позовних вимог щодо переведення на позивача прав покупця та визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач самостійно визначив право власності відповідача за договором купівлі-продажу на дане нерухоме майно, як сторони у договорі. Оскільки судом не встановлено факту укладення правочину, який є удаваним, оспорюваний правочин відповідав волі сторін та був спрямований на реальне настання цивільно-правових наслідків, суд вважає, що позов слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed