Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

У березні 2016 року до Менського районного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до інспектора Менської ВК № 91 старшого прапорщика внутрішньої служби УДПтС України в Чернігівській області [PERSON], третя особа Управління ДПтС України в Чернігівській області про порушення права на листування, передбаченого вимогами ст. 40 Конституції України, Кримінально виконавчого кодексу України, нанесення моральної та матеріальної шкоди безвідповідальністю. Позовні вимоги мотивував тим, що він відбуває покарання в Менській виправній колонії № 91 і має такі ж права і свободи як і інші громадяни, гарантовані Конституцією України. Проте протягом останніх трьох років його права на листування стали порушуватись. Позивач неодноразово звертався зі скаргами на дії відповідача з приводу його бездіяльності по відношенню до позивача, а саме, те, що листи, що відправляв позивач доходили до адресатів з великим запізненням, а то і взагалі не доходили. Будь яких дій з даного приводу вжито не було, прокуратура Менського району ніяк не відреагувала. В звязку з цим, позивач змушений був відправляти листи рекомендованими за рахунок поштових марок та вимагати чек про відправку, що давало йому впевненість та гарантію на те, що лист дійсно відправлений. Проте, позивач, перебуваючи в місцях позбавлення волі, являючись інвалідом, зазнавав значних матеріальних втрат через це, а також і моральних страждань. В звязку з цим, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду та просить визнати дії відповідача протиправними, та стягнути на його користь спричинену матеріальну та моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 25\~000 грн.. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені позивачем в позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні показав, що відповідальною особою по організації роботи з перегляду кореспонденції, що одержують або відправляють засуджені, які відбувають покарання в установі наказом начальника Менської ВК № 91 № 211 від 05.12.2013 року призначено молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської ВК № 91 молодшого сержанта внутрішньої служби [PERSON], у разі її відсутності ці функції виконує він. Відповідач показав, що в період відсутності [PERSON] з 03.11.2014 по 27.12.2014 року, він виконував функції по організації прийому та відправки кореспонденції засуджених. Засуджений [PERSON] неодноразово звертався з листами різного роду до державних органів, у тому числі до Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України, листи відповідач реєстрував у журналі обліку вихідної рекомендованої кореспонденції та здійснював їх відправку у визначенні чинним законодавством строки. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні показала, що адміністрація установи на належному рівні виконує роботу щодо відправлення та вручення кореспонденції засуджених. За заявами засудженого [PERSON] проводилась не одна перевірка з даного приводу, будь яких порушень не встановлено. В звязку з цим, представник третьої особи вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON], засуджений вироком Деканського районного суду Полтавської області від 12.03.2012 року за ч. 1 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі, відбуває покарання в Менській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) з 21.08.2012 року. Відповідно до частини першої статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, зокрема: здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній. Забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов'язків, установлених законом зобов'язані посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів (частина перша статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»). Відповідно до ч. 1 ст. 113 Кримінально виконавчого кодексу України із змінами та доповненнями передбачено, що засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості. Частиною другою встановлено обмеження щодо листування між іншими засудженими, що не є родичами, лише з дозволу адміністрації колонії. Відповідно до ч. 3 ст. 113 КВК України кореспонденція, яку отримують засуджені виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягає перегляду. Відповідно до вимог ст. 113 КВК України протягом доби з часу її подачі підлягає відправленню кореспонденція, яка не підлягає перегляду і надсилається у закритому вигляді кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій та прокуророві також кореспонденція, яку засуджені відправляють захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Кореспонденція, яку засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає. Окремі питання виконання та відбування кримінального покарання у виді арешту, позбавлення та обмеження волі відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства України конкретизовані у Правилах внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25.12.2003 № 275 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 31.12.2003 за № 1277/8598 (далі Правила, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 29 вказаних Правил засуджені мають право здійснювати листування з особами, які перебувають за межами установ виконання покарань та не відбувають покарання, вести з ними телефонні розмови. Відповідно до п. 43 Правил відправлення засудженими листів і звернень проводиться тільки через адміністрацію установ виконання покарань. З цією метою на території установ вивішуються поштові скриньки, які щоденно відкриваються уповноваженими на те посадовими особами. Засуджені, які тримаються у камерах, передають листи для відправлення представникам адміністрації. Листи опускаються до поштових скриньок або передаються представникам адміністрації в незапечатаному вигляді. Листи, що надійшли на імя засудженого після його вибуття з установи, не пізніше триденного строку відправляються за його новим місцезнаходженням. Доплатні листи оплачуються за рахунок адресата. Листи засуджених, виконані тайнописом, шифром або із застосуванням інших умовностей, а також ті, що мають цинічний характер або відомості, що не підлягають розголошенню, адресату не надсилаються, про що оголошується засудженому, і знищуються. Кореспонденція, яку одержують і відправляють засуджені, підлягає перегляду. Пропозиції, заяви і скарги, адресовані Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, прокуророві та в Європейський суд з прав людини, переглядові не підлягають і не пізніш як у добовий строк надсилаються за належністю. За фактом отримання кореспонденції засуджений власноручно складає розписку, яка долучається до матеріалів особової справи засудженого. Уразі відмови засудженого отримувати кореспонденцію з Європейського суду з прав людини складається акт у двох примірниках, який підписується особою, яка здійснює перегляд кореспонденції, начальником відділення соціально психологічної служби та завідуючим канцелярією установи. Перший примірник акта та запечатаний конверт долучаються до матеріалів особою справи засудженого, другий примірник акта підшивається в хронологічному порядку до номенклатурної справи особи, яка здійсню перегляд кореспонденції. Відшкодування витрат за пересилання звернення, адресованого до Європейського суду з прав людини, проводиться з коштів, які є на особових рахунках засуджених. Звернення засуджених інвалідів першої та другої груп, жінок з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючих жінок, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючих чоловіків віком понад шістдесят років і жінок понад пятдесят пять років (якщо вони не отримують пенсію), а також осіб, звільнених від роботи через хворобу, у тому числі хворих на активну форму туберкульозу, пересилаються за рахунок коштів, передбачених кошторисом на утримання установ виконання покарань. З метою приведення нормативно правових актів у відповідність до чинного законодавства відповідно до статей 107, 113 КВК України Міністерством юстиції України був виданий наказ від 02.07.2013 року № 1304, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2013 року за № 1110/23642 «Про затвердження Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах», де пунктами 2, 3, 4 підтверджуються вимоги ст. 113 КВК України щодо права засуджених на листування без обмежень. Як визначено ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про те, що відповідач порушував його права на листування, ґрунтуються на його припущеннях і не підтверджені належними доказами. За скаргою позивача [PERSON] щодо неналежного оформлення супровідних документів до кореспонденції останнього, яка була адресована Адміністрації Президента України Верховної Ради України, що призвело до відмови у їх розгляді у вищевказаних державних органах з вини співробітника установи [PERSON], Управлінням ДПтС України в Чернігівській області у 2015 році проводилась перевірка, в ході якої було встановлено, що організація роботи з відправки та перегляду кореспонденції (листування засуджених, які тримаються у Менській ВК 91здійснюється у відповідності до вимог ст.ст. 107, 113 КВК України та наказу Міністерства юстиції України, а саме № 2186/5 від 29.12.2014 року та № 1304/5 від 02.07.2013 року. Згідно довідки наданої оперативним відділом установи встановлено, що протягом 2014 року засуджений [PERSON] направив фізичним особам та державним органам влади 142 листи, від фізичних осіб та державних органів отримав 83 листи. З обліково адресної картки засудженого [PERSON] та журналу обліку вихідної рекомендованої кореспонденції осіб, які тримаються у Менській ВК № 91 (№ 1408 від 19.08.2014 року) слідує, що за вихідними № 300 (127) від 25.11.2014 року та № 307 (129, 134) від 28.11.2014 року, 09.12.2014 року було направлено замовні листи до Адміністрації Президента України, Секретаріату уповноваженого з прав людини ВРУ, Апарату Верховної Ради України. Згідно журналу обліку вхідної рекомендованої кореспонденції осіб, які тримаються в Менській ВК № 91 (№ 1407 від 19.08.2014 року) на адресу засудженого [PERSON] 09.01.2015 року № 15 (86) від Уповноваженого Верховної Ради з прав людини та 24.12.2014 року № 363 (80) з Адміністрації Президента України було надіслано замовні листи. За таких обставин, позивачем не надано належних і беззаперечних доказів щодо порушення старшим прапорщиком внутрішньої служби Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) [PERSON] прав засудженого на листування у встановленому Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань порядку. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 5 постанови\~Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)\~шкоди» від 31.03.1995 року № 4 обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини. Позивач не надав жодного доказу та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями та діями відповідача, не доведено, що саме дії відповідача призвели до заподіяння моральних страждань позивачу. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed