Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

У березні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про усунення перешкод в здійсненні права користування житловою кімнатою у гуртожитку. У жовтні 2015 року позивачка надала суду заяву в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України про зміну предмета позову та позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобовязання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло, в якому просить визнати за нею, [PERSON] як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно із ст. 19 зазначеного Закону. Зобовязати відповідача - Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод» відновити становище, яке існувало до порушення її права на житло, до виконання відповідачем вимог частини першої ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», щодо заборони виселення, переселення та відселення її як мешканця гуртожитку, на якого поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання шляхом надання їй, [PERSON] вільного доступу до кімнати № 3 гуртожитку Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», що знаходиться по провулку Соколова, 9 у м. Полтаві, повернення до зазначеної кімнати належних їй речей і документів, зобов'язання не чинити їй перешкод у користуванні зазначеною кімнатою до надання їй іншого приміщення, придатного для проживання людей. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України справу розглянув без участі відповідача на основі наявних у справі даних та доказів. Суд, вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 22.10.1996 постійно зареєстрована у кімнаті № 3 гуртожитку, що знаходиться по провулку Соколова, 9 у м. Полтаві, що підтверджується копіює паспорту та постійно проживала у зазначеній кімнаті до на її думку незаконного виселення, яке мало місце 24.03.2015. Підставою її постійного проживання та реєстрації у кімнаті № 3 зазначеного гуртожитку є ордер № 1 від 14.10.1996 на житлову площу в зазначеному гуртожитку, а саме в кімнаті № 3 розміром 16,00 кв. метрів, виданий Акціонерним товариством «Тепловозоремонтний завод» (назву товариства змінено на Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод», далі - ПАТ «Тепловозоремонтний завод»), яке є власником зазначеного гуртожитку. Згідно зазначеного ордеру позивачу надане право зайняття кімнати № 3 площею 16 кв. метрів у зазначеному гуртожитку. Згідно із ст. 1 - 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» житлова кімната у гуртожитку - окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. З зазначеного ордеру та положень Закону вбачається, що позивачу було надане право на зайняття окремого приміщення. Зазначений гуртожиток був включений до статутного капіталу відповідача як товариства, створеного у процесі приватизації. Як зазначила в своєму позові та в судовому засіданні позивачка, 24.03.2015 року посадові особи відповідача без рішення суду про її виселення, без відкритого виконавчого провадження та без участі державного виконавця самоправно, із застосуванням насильства проникли до займаної нею кімнати, винесли з неї належні їй речі і документи та встановили металеві двері, тобто всупереч приписам частини першої ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації мешканців гуртожитків» вчинили її виселення, внаслідок чого вона була примусово позбавлена житла, а тому вона вважає, що дії посадових осіб відповідача є незаконними з огляду на наступне. Згідно із ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із преамбулою Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Згідно із ст. 1 зазначеного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Згідно із частиною першою ст. 19 зазначеного Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. З огляду на зазначені положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також, що вона не має власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживає у ньому, а гуртожиток був включений до статутного капіталу відповідача як товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), відповідач не мав права виселяти, переселяти та відселяти її без попереднього надання їй іншого житла - житлової кімнати у гуртожитку, тобто окремого приміщення у гуртожитку площею не менше 16 кв. метрів, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому. Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в ньому. Відповідач здійснив її виселення з кімнати № 3 у зазначеному гуртожитку без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання людей, ознаки якого визначені ст. 379 ЦК України, а саме будинку, квартири, іншого приміщення, призначеного для постійного проживання людей. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2014р. було встановлено наступне: Згідно з витягом з протоколу-спільного засідання адміністрації підприємства та профспілкового комітету ПАТ ТРЗ від 13 листопада 2012 року №3 щодо переселення мешканців гуртожитку по пров. Соколова, 9 у м. Полтаві, з урахуванням необхідності надання ліжко - місце працівникам підприємства вирішено переселити [PERSON] з кімнати №3, яку вона займала одна, на ліжко - місце до кімнати №2 вказаного гуртожитку. На підставі вказаного рішення та у межах чинного законодавства [PERSON] було видано новий ордер на заселення в кімнату №2 гуртожитку за вказаною вище адресою. 15.11.2012 року працівниками ПAT ТРЗ було повідомлено позивача про її переселення до кімнати №2 гуртожитку та складено Акт про відмову останньої від надання підпису про отримання письмового повідомлення разом з ордером №19 на кімнату №2. Колегія суддів пришла до висновку про законність дій відповідача з переселення [PERSON] до кімнати №2 гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві. Таким чином, на даний час є судові рішення (рішення апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013р., ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2014р.) які набрали законної сили та якими встановлено факт правомірності рішення про переселення [PERSON] до кімнати №2 гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві та відсутність права користування кімнатою №3 вказаного гуртожитку. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини , встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи правомірність рішення щодо переселення [PERSON] до кімнати №2 гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві та видачу їй ордера №19 на кімнату №2, позивач не має право користування кімнатою №3 гуртожитку по провулку Соколова, 9 у м. Полтаві. Більше того, в позовній заяві позивач зазначає, що 24.03.2015 року посадові особи відповідача без рішення суду про виселення вчинили виселення позивача , внаслідок чого остання була примусово позбавлена житла, дані обставини взагалі не відповідають дійсності, оскільки рішенням апеляційного суду Полтавської області [PERSON], зокрема відмовлено в праві користування кімнатою №3 гуртожитку, вселення у кімнату №3 гуртожитку та в усуненні перешкод у користуванні майном. В той час, як задоволено позовні вимоги ПАТ ТРЗ про переселення [PERSON] та зобовязання не чинити перешкод у переселення до кімнати №2 гуртожитку. ПАТ ТРЗ не здійснював виселення [PERSON], а лише переселив до кімнати №2 , а тому позивачка зазначаючи, що вона була примусово позбавлена житла вводить суд в оману. Відповідно до ст. 129 ч. 1 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 03.06.1986 року № 208 визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно п. 19 Примірного положення про гуртожитки визначено, що переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера. Оскільки кімната № 3 гуртожитку по провулку Соколова, 9 ум. Полтаві була вільною жилою площею, тому в дану кімнату відповідно до норм житлового кодексу України та «Примірного положення про гуртожитки» затвердженого постановою Ради міністрів УРСР 03.06.1986р. № 208 було заселено інших мешканців згідно ордера №31. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed