Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У березні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 1983 року по 18 квітня 1991 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Незважаючи на формальне розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім'єю до липня 2015 року. Протягом всього часу вони спільно вели господарство, відпочивали, виховували дитину, були пов'язані спільним побутом, вели сімейний бюджет, спільно купували майно, спільно вели бізнес. За спільні кошти реєстрували ТОВ «Шелбор». За цей час ними спільно придбане майно, яке в даний час зареєстровано на відповідача. А саме: катер, земельну ділянку та домоволодіння по вул. Тичини, 6 в с. Стоянка. У добровільному порядку поділити дане майно не можуть. Просила суд встановити факт проживання [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 18 квітня 1991 року до 07 липня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю наступне майно: катер Chaparral 246 SSI серійний номер [NUMBER]; напівпричеп Megic tilt, номер шасі [NUMBER]; земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1229 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]; домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 359,0 кв. метрів, житловою площею 155 кв. м. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину катеру Chaparral 246 SSI серійний номер [NUMBER] та напівпричепу Megic tilt, номер шасі [NUMBER]; земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1229 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]; та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 359,0 кв. метрів, житловою площею 155 кв. м. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду позовні вимог щодо катеру Chaparral 246 SSI серійний номер [NUMBER] та напівпричепу Megic tilt, номер шасі [NUMBER] - залишено без розгляду на підставі поданої представником позивача заяви. При розгляді справи позивачка збільшувала позовні вимоги. Вказуючи на необхідність поділу всього нажитого спільного майна (т. 3 а.с.152-153). Остаточно просила суд: встановити факт проживання [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 18 квітня 1991 року до 07 липня 2015 року. Визнати спільною сумісною власністю наступне майно: земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1229 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]; домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 359,0 кв. метрів, житловою площею 155 кв. м; апартамент №18 площею 40,2 кв. м., та балкон літ а4 площею 9,5 кв.м., які складають 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 42,9 кв. м., та балкон літ а5 площею11,3 кв.м., які складають 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; паркувальне місце для транспортного (плав) средства №5-16 площею 33,0 кв. м, яке складає 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1229 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]; та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 359,0 кв. метрів, житловою площею 155 кв. м; апартаменту №18 площею 40,2 кв. м., та балкон літ а4 площею 9,5 кв.м., які складають 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; апартаменту №17 площею 42,9 кв. м., та балкон літ а5 площею11,3 кв.м., які складають 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; паркувального місця для транспортного (плав) средства №5-16 площею 33,0 кв. м, яке складає 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні відповідач [PERSON] подав суду зустрічний позов (т.2 а.с.197-209). Свої вимоги мотивував тим, що дійсно вони перебували в зареєстрованому шлюбі до 1991 року. Після розірвання шлюбу, вони постійно проживали разом, вели господарство, був спільний бюджет, вели спільно бізнес, виховували доньку, тобто продовжували бути однією сім'єю. Наприкінці червня - початку липня 2011 року, [PERSON] забрала речі та переїхала проживати в новий будинок в смт Козин, а він залишився проживати в с. Стоянка. У період спільного проживання ними продавалось майно та придбавалось майно, за спільні кошти. Так, за час спільного проживання ними набуто у власність житловий будинок та земельна ділянка в [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; гаражний бокс [ADDRESS]. Вказав, що за спільною згодою вони надали у позику грошові кошти у 2008 році [PERSON] на загальну суму 4 628 750 грн. Право вимоги за даним договором [PERSON] неправомірно відступила без його згоди на користь третіх осіб. Також за їх згодою була надана позика [PERSON] на суму 2 313 675 грн. Оскільки остання не виконала своїх зобов'язань за рішенням суду стягнено на користь [PERSON] грошові кошти в розмір 3 444 186 грн. Тому всі ці кошти в загальному розмірі 8 072 936,62 грн. є також їх спільним майном. Просив суд встановити факт проживання [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 18 квітня 1991 року до 30 червня 2011 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]: житловий будинок загальною площею 331,7 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,0487 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартира загальною площею 55,0 кв.м, житовою площею 21,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гаражний бокс площею 18,40 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; грошові кошти в загальному розмірі 8 072 936,62 грн.; визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 331,7 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки площею 0,0487 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартири загальною площею 55,0 кв.м, житовою площею 21,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гаражного боксу площею 18,40 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 2 314 375 грн. При розгляді справи [PERSON] позовні вимоги збільшив (т.3 а.с. 193-195), мотивуючи тим, що ними також було придбано у спільну власність житловий будинок загальною площею 374,9 кв.м в м. Ялта, який на даний час зареєстрований за [PERSON] Остаточно просив суд встановити факт проживання [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 18 квітня 1991 року до 30 червня 2011 року. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]: житловий будинок загальною площею 331,7 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,0487 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартира загальною площею 55,0 кв.м, житовою площею 21,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; житловий будинок загальною площею 374,9 кв.м., житловою площею 233.4 кв.м та земельну ділянку під ним площею 2057 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гаражний бокс площею 18,40 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; грошові кошти в загальному розмірі 8 072 936,62 грн.. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину: житлового будинку загальною площею 331,7 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки площею 0,0487 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартири загальною площею 55,0 кв.м, житовою площею 21,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; житлового будинку загальною площею 374,9 кв.м., житловою площею 233.4 кв.м та земельної ділянки під ним площею 2057 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гаражного боксу площею 18,40 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 2 314 375 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після розлучення проживали разом, робили все спільно. Час від часу сварились, але потім мирились. Вона вела досить скромний спосіб життя, тому мала змогу заощаджувати і в борг кошти надала особисті. Дані кошти також отримані нею після продажу майна, яке перебувало в її власності, а саме квартири на Володимирській. Через неможливість спільного проживання вона у 2011 році переїхала проживати в смт Козин. З того часу, спільно проводили свята, їздили на відпочинок. Але спільного господарства не вели, спільного бюджету вже не мали. Залишились просто гарними товаришами. Просили задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог через необґрунтованість. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, проти доводів первісного позову заперечували. Визнали факт спільного проживання до червня 2011 року. [PERSON] як свідок суду показав, що розлучення мало формний характер, а вони продовжили проживати разом до червня 2011 року як подружжя. Мали все спільне, спільно продавала та купували речі. Оскільки це була сім'я, тому ніхто не зважав на те, за яким буде юридично оформлена нерухомість. Поки донька була маленькою [PERSON] займалась її вихованням, веденням домашнього господарства. Він заробляв гроші, мав різні підприємства, та мав досить великі доходи. Позивачка також допомагала йому, тому все майно, яке ними набуте за час спільного проживання, є спільним майном. У червні 2011 року [PERSON] зібрала свої речі та переїхала проживати в смт Козин. Тому з того часу це вже була не сім'я. У них залишились на той час гарні відносини, тому вони разом святкували свята, за проханням доньки спільно поїхали на відпочинок, допомагав їй утримувати майно. Він залишився проживати в будинку в с.Стоянка, та з часу роздільного проживання самостійно сплачує по кредиту за даний будинок, тому слід відступити від засад рівності часток подружжя. Грошві, які були надані в борг, були отримані від продажу їх майна, тому також є спільними. Тому просив задоволити вимоги за зустрічним позовом та відмовити в задоволення первісного позову. У судове засідання представник ПАТ «Укрсоцбанк» не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що з 1983 року по 18 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Факт спільного проживання однією сім'єю та підтримання відносин як подружжя з 18 квітня 1991 року по 30 червня 2011 року визнався сторонами [PERSON] та [PERSON] при розгляді справи. Дані обставини також підтверджені показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідки суду показали, що дійсно це була одна сім'я, вони разом проживали, разом вели спільне господарство, турбувались про одне одного, мали права та обов'язки, притаманні подружжю. Десь влітку 2011 року [PERSON] переїхала проживати в смт Козин, а [PERSON] залишився проживати в с. Стоянка. Разом з тим, з показів свідків не можливо встановити конкретний час початку окремого проживання сторін по справі. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу саме до 30 червня 2011 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів щодо факту спільного проживання однією сім'єю з 18 квітня 1991 року до серпня 2011 року, оскільки свідки, зокрема [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказували, що влітку 2011 року [PERSON] переїхала та з того часу сторони по справі разом не проживали. При ухваленні рішенні суд враховує також те, що у судовому засіданні позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2002 року та поділити придбане майно. Разом з тим можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали. Відповідно до ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Крім того, положення ст. 74 СК України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року. З пояснень сторін також встановлено, що після переїзду [PERSON] в смт Козин, сторони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, разом лише святкували свята, їздили відпочивати, так як в них залишились гарні відносини між собою. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 07 липня 2015 року. Подані суду фото щодо спільного проводження часу, святкування подій не підтверджують факту ведення спільного господарства, залишення усталених відносин, притаманних подружжю. Пояснення позивачки, що відповідач продовжував нести витрати по утриманню будинку в смт Козин, також не можуть підтверджувати даної обставини. Також чинним законодавством не передбачено способу захисту прав як визнання факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу осіб, які окремо проживають, ведуть окремо господарство, кожен має окремий бюджет. Так, положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Тому в задоволенні вимог [PERSON] в частині встановлення факту до 07 липня 2015 року не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем з 01 січня 2004 року по серпень 2011 року. Встановлено, що 10 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1229 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]. 10 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 335,2 кв. метрів, житловою площею 156,9 кв. м. 16 вересня 2011 року між ТОВ «Санаторій Утьос» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки незавершеного будівництва приміщення, а саме 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва - що є апартаментом №18, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №31398719 від 22 вересня 2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 3\\1000 об'єкту незавершеного будівництва. 16 вересня 2011 року між ТОВ «Санаторій Утьос» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки незавершеного будівництва приміщення, а саме 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва - що є апартаментом №17 площею 42,9 кв. м., та балкон літ а5 площею11,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №31396540 від 22 вересня 2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 3\\1000 об'єкту незавершеного будівництва. 16 вересня 2011 року між ТОВ «Санаторій Утьос» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки незавершеного будівництва приміщення, що є паркувальним місцем для транспортного (плав) средства №5-16 площею 33,0 кв. м, яке складає 3/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва корпусу №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №31397400 від 22 вересня 2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 3\\1000 об'єкту незавершеного будівництва. 22 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, за яким [PERSON] набула у власність житловий будинок загальною площею 331,7 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м, та земельну ділянку площею 0,0487 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58800794 від 10 травня 2016 року право власності зареєстровано за [PERSON] 28 серпня 2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на квартиру №12 загальною площею 55,0 кв.м, житловою площею 21,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 21 липня 2008 року за договором купівлі-продажу [PERSON] набула право власності на житловий будинок загальною площею 374,9 кв.м., житловою площею 233.4 кв.м та земельну ділянку під ним площею 2057 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58800794 від 10 травня 2016 року право власності зареєстровано за [PERSON] 06 червня 2001 року між ВАТ трест «Київміськбуд-1» та [PERSON] укладено договір №Дн-99 інвестування будівництва критої автостоянки по [ADDRESS]. За даним договором об'єктом інвестування є - гаражний бокс площею 18,40 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 29 серпня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на гаражний бокс №195 , площею 18,40 кв.м, який розташований в критій автостоянці по [ADDRESS]. Також 19 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким в позику було надано 2 525 000 грн. У подальшому в договір вносили зміни. 27 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором позики від 19 лютого 2008 року (на суму 2 525 000 грн.). За даним договором [PERSON] отримала 2 525 000 грн. 19 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким останній отримав в позику грошові кошти в розмірі 378 750 грн. 27 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором позики від 19 лютого 2008 року (на суму 378 750 грн.). За даним договором [PERSON] отримала 378 750 грн. 17 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким в позику було надано 1 725 000 грн. 27 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором позики від 17 лютого 2008 року. За даним договором [PERSON] отримала 666 250 грн. 09 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала в позику грошові кошти в розмірі 2 313 675 грн. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 3 444 186.62 грн. За рішенням суду був виданий виконавчий лист та постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві від 24 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вказувалось вище, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. З матеріалів справи встановлено, що право власності на майно сторони набули за час спільного проживання, а саме житловий будинок та земельна ділянка в с. Стоянка, житловий будинок та земельна ділянка в смт Козин, житловий будинок в м. Ялта, гаражний бокс в м. Києві, тому дане майно є спільним сумісним майном сторін. Також спільним майном є і грошові кошти, передані в борг [PERSON] та [PERSON] При цьому суд також враховує положення ст.. 17 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірного майна та до 01 січня 2004 року, а саме те що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Оскільки сторони визнавали факт проживання однією сім'єю, незважаючи на розірвання шлюбу, спільної праці, спільного придбання майна, з 1991 року, тому майно, набуте сторонами в даний час також є спільним сумісним майном. Про спільне придбання майна також вказувалось і позивачкою [PERSON] у позовній заяві. Суд критично оцінює пояснення [PERSON], що майно придбане з 1991 року, яке зареєстровано на її ім'я є лише її особистою власністю, а майно, яке зареєстровано за [PERSON] - є їх спільним майном, оскільки дані пояснення є суперечливим між собою, та нею не надано належних та допустимих доказів цим обставинам. [PERSON] також стверджувала, що всі квартири на вулиці Володимирська були придбані лише за її особисті кошти, але належних та допустимих доказів придбання майна лише власними силами, працею суду не надала. Судом враховується пояснення сторін про спільну працю, спільний бюджет, спільне ведення господарства, наявність усталених відносин, притаманних подружжю, одній сімї. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. З матеріалів справи встановлено, що в житловий будинок та земельна ділянка перебувають в іпотеці ПАТ «Укрсоцбанк». Щодо обґрунтування відповідача по збільшенню його частки у майні, слід зазначити, що кредитні кошти були отримані та використані в інтересах сімї. У разі невиконання сторонами відповідних обов'язків щодо внесення щомісячних платежів, банк набуде право на звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідач не надав суду доказів яку частину кредитних коштів було сплачено станом на грудень 2011 року, та який розмір кредиту залишився не сплаченим. Не подано суду доказів вартості будинку для вирішення питання щодо стягнення компенсації за частку в майні, яка належить іншій стороні, оскільки відповідач не заперечував щодо наявності частки [PERSON] в даному будинку, хоч і не значної. Враховуючи дані обставини, при визначенні часток суд не знаходиться обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, умови сплати кредиту, визначає частку [PERSON] - 1/2 частина і [PERSON] - 1/2 частина у праві на житловий будинок та земельна ділянка в с. Стоянка, житловий будинок та земельна ділянка в смт Козин, житловий будинок в м. Ялта, гаражний бокс в м. Києві. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання спільним майном апартаментів та паркувального місця в м. Ялта суд відмовляє, оскільки дане майно набуте за договорами, укладеними [PERSON] після серпня 2011 року, тому дане не майно не є спільним майном. Не надано нею доказів вкладення особистих коштів при придбання даного майна. Також суд відмовляє у визнанні спільним майном і квартиру №12 в м. Ялта, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів вкладення спільних сімейних коштів, зокрема договорів інвестування, на які посилався в зустрічному позові. З поданого свідоцтва про право власності на квартиру вбачається, що воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради від 17 серпня 2001 року. Зважаючи на належність доказування, суд вважає, що факт фіксування по даному об'єкту не може підтверджуватись показами свідків. Також позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] грошові кошти за договорами позики. При цьому суд виходить з того, що дані кошти є спільним майном сторін. Судом встановлено, що [PERSON] уклала договори купівлі-продажу права вимоги по договорам позики з [PERSON] та отримала за даними договорами 3 570 000 грн., що чітко вбачається з тексту договорів. [PERSON] не оспорював дані договори, не надав суду доказів їх нікчемності, тому суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути ? частину даних коштів в розмірі 1 785 000 грн. У задоволенні вимог про стягнення коштів за договором позики з [PERSON] суд відмовляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] отримала дані кошти. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів.

Outcome: approved