Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У березні 2020 - го року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 07.04.2017 року Дніпропетровською митницею ДФС у відношенні начальника відділу митного оформлення [PERSON] було складено протокол про порушення митних правил № 0097/110000014/17 за ст. 485 Митного кодексу України. 18.05.2017 року відповідачем винесена постанова у справі про порушення митних правил № 0097/110000014/17, якою визнано позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 571 751, 90 грн. 10.07.2017 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про скасування вищевказаних постанов органів доходів та зборів. За результатами розгляду позовні вимоги [PERSON] було задоволено та скасовані вказані постанови про притягнення його до відповідальності. Позивач вважає, що у зв`язку із незаконним ініціюванням процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та накладання адміністративного стягнення, він має право отримати відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). Внаслідок незаконного складання протоколу про порушення митних правил та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивач 31 місяць і 2 дні перебував під судом у справі «кримінального обвинувачення» в розумінні Закону № 266/94-ВР та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків [PERSON] , оскільки він кожного дня усвідомлював, що йому загрожує стягнення штрафу у розмірі 1 571 751, 90 грн., і на фоні постійного хвилювання докладав додаткових зусиль, щоб не втратити роботу та єдине джерело доходів. Також протягом всього судового процесу рідні та близькі цікавились про стан розгляду справи, що нагадувало позивачу про можливий штраф. Моральна шкода розрахована позивачем наступним чином: 129 363 грн. (31 міс. х 4 173 грн.) + 278, 20 грн. (4 173 грн. / 30 днів х 2 дня), та складає 129 641, 20 грн. З наведених підстав позивач просить суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду у розмірі 129 641, 20 грн. 08.07.2021 року до суду надійшов відзив Дніпровської митниці Держмитслужби, відповідно до якого відповідач не визнає позов та вважає, що він не підлягає задоволенню, оскільки позивачем помилково віднесено адміністративне правопорушення у сфері порушення митних правил до справи «кримінального обвинувачення» у розумінні Конвенції. Нормами чинного законодавства встановлено чітке розмежування видів відповідальності, а застосування кримінальної відповідальності за адміністративне правопорушення не передбачено жодним нормативно-правовим актом. Отже, позивачем помилково тлумачиться ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ. Крім цього, митні органи не є судовими органами та не мають повноваження розглядати справи кримінального обвинувачення. Доводи позивача про те, що він перебував під судом у справі «кримінального обвинувачення» 31 місяць та 2 дні є недостовірними та необґрунтованими. Розрахунок шкоди за період з дня складання протоколу про порушення митних правил, є помилковим. Позивачем не доведено накладання на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення закону 266/94-ВР. Також позивачем не доведено та не обґрунтовано вимоги щодо моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між заподіяною шкодою та наслідками, та з яких міркувань [PERSON] виходив при визначенні розміру моральної шкоди та яких саме змін у життєвих і виробничих стосунках він зазнав. З цих підстав Дніпровська митниця Держмитслужби просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представником позивача 15.06.2021 року було подано до суду відповідь на відзив. Основні тези наступні. Поняття «кримінальне обвинувачення» має автономне значення у розумінні Конвенції. Відправна точка для оцінювання застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, окреслених у рішенні «Енгель та інші проти Нідерландів». Для кваліфікації правопорушення як справи кримінального обвинувачення необхідно виходити з цих критеріїв. Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, органи митниці фактично вийшли за свої повноваження та діяли як кримінально-караний орган, не забезпечили присутність позивача під час розгляду справи, не дослідили важливі докази у справі, а розмір застосованого штрафу свідчить про його надмірність. Тяжкість такого штрафу навіть вища за штрафи кримінальні, тому справа має характер кримінального обвинувачення. Діями відповідача [PERSON] заподіяно моральну шкоду, яка має бути відшкодована. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2020 року (головуючий суддя Яковлев Д.О.) справу передано на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська - за підсудністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року скасовано ухвалу суду першої інстанції, справу направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для продовження розгляду. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлева Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 05.02.2021 року справу було передано судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник Дніпровської митниці Держмитслужби в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник Державної казначейської служби України в засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 07.04.2017 року головним державним інспектором відділу митного оформлення № 1 митного поста «Аеропорт» Дніпропетровської митниці ДФС Заярською Л.П. було складено протокол про порушення митних правил відносно начальника відділу митного оформлення ТОВ «Агро-Союз-Термінал» [PERSON] , [INFO] (а.с. 3). Постановою в.о. начальника Дніпропетровської митниці ДФС Сличко С.В. від 18.05.2017 року визнано [PERSON] винним у вчиненні порушення митних правил за ст. 485 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 1 571 751, 90 грн. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року по справі № 804/4959/17 задоволено адміністративний позов [PERSON] до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та скасовано низку постанов про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку із фактичним оскарженням постанов про накладення адміністративного стягнення. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року по справі № 200/11364/17 позовні вимоги [PERSON] до Дніпропетровської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування постанов - задоволено. Визнано протиправними та скасовано постанову Державної фіскальної служби України від 23.06.2017 року та постанову Дніпропетровської митниці ДФС від 18.05.2017 року по справі про порушення митних правил № 0097/110000014/17. Отже, вищевказаним судовим актом підтверджена відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України. Правовими підставами виникнення даного спору є, на думку позивача, факт заподіяння йому шкоди відповідно до норм статей Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які передбачають компенсування такої шкоди у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, виходячи із встановленого ст. 13 Закону № 266/94 мінімуму - не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Строк перебування позивача під судом, тобто строк, протягом якого була ініційована та діяла процедура притягнення його до адміністративної відповідальності, складає 31 місяць та 2 дні. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування шкоди та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до змісту ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Спеціальним Законом, який регламентує порядок відшкодування шкоди, завданої органами, що здійснюють кримінально-правову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду - є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як встановлено статтею 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. З аналізу ст. 2 Закону № 266/94-ВР також видно, що серед іншого, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Однак, виходячи з логіки Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди виникає у випадку закриття не будь-якої справи про адміністративне правопорушення, а лише справ та проваджень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, а саме у випадку незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. В контексті цієї норми йдеться про штраф кримінального характеру, а не штраф у розумінні Митного кодексу України. Відтак, ну думку суду, Закон № 266/94-ВР не є абсолютним і його застосування чітко обмежено предметом його правового регулювання, тобто йдеться про сферу кримінального судочинства чи адміністративної юстиції, а не сфери митних відносин. Кваліфікація митних порушень як справи «кримінального обвинувачення» в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», є передчасним і нічим не обґрунтовується, окрім думки та власного переконання позивача. Тяжкість санкції, що загрожувала позивачу, залежить не від органу митного контролю, а від декларанта, оскільки штраф обчислюється від суми несплачених митних платежів, а розмір митних платежів, у свою чергу, залежить від вартості товару, який розмитнює або вводить в режим експорту суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності. Отже, штраф, який загрожував позивачу, суд не може розцінити як штраф в розумінні ст. 6 Конвенції, як штраф кримінальний, а провадження відносно позивача не має ознак справи «кримінального обвинувачення». Водночас Закон № 266/94-ВР передбачає відшкодування саме «шкоди», як особливого виду компенсації державою у разі негативних наслідків від протиправної діяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Моральна шкода за Законом № 266/94-ВР не відшкодовується, оскільки цим нормативним актом встановлений специфічний вид сатисфакції. Суд бере до уваги, що в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебувають чи перебували близько 36 аналогічних справ позивача, по яким ухвалені рішення про відшкодування моральної шкоди. Така ситуація призводить до безпідставного збагачення позивача, оскільки відшкодування моральної шкоди повинно бути справедливим та мати на меті задоволення розумних вимог позивача. Також позивач займається діяльністю у сфері митних відносин, займав на той час посаду начальника відділу митного оформлення підприємства, тобто застосування таких штрафів є невід`ємною частиною професійної діяльності позивача і не призводить до істотних моральних страждань. Під час розгляду справи не встановлено жодних негативних наслідків для позивача, як то накладання арешту на майно, стягнення коштів, реалізація майна позивача тощо. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Митні органи не є органами досудового розслідування, не здійснюють оперативно-розшукову діяльність, правосуддя чи публічне обвинувачення, тому застосування положень Закону № 266/94-ВР до провадження [PERSON] не є обґрунтованим. За таких обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин не можливо застосувати Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому відшкодування моральної шкоди має відбуватись виходячи із загальних засад, передбачених Конституцією України та Цивільним кодексом України. Так, за загальним розумінням, моральна шкода полягає у втратах немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особі. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Приймаючи до уваги, що позивача було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у розмірі 1 571 751, 90 грн., що зумовило докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, оскарження постанови Дніпропетровської митниці ДФС до Державної фіскальної служби України, оскарження в судових органах постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови митниці про накладання стягнення, суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у переживаннях, нервових напруженнях, наявності постійної загрози стягнення суми штрафу, що могло призвести до звернення стягнення на майно позивача, інших негативних наслідків, пов`язаних з притягненням до відповідальності. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між протиправними діями Дніпровської митниці Держмитслужби, що є правонаступником прав та обов`язків Дніпропетровської митниці ДФС. В цей же час з боку відповідача - Державної казначейської служби України, порушень прав позивача не встановлено, оскільки спір виник з протиправних дій іншого державного органу, тому в цій частині позов є безпідставним. Щодо розміру компенсації моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характер або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності загалом 946 днів. Оцінюючи глибину і тривалість моральних страждань, суд вважає, що моральну шкоду слід визначити у розмірі 5 000, 00 грн. Так, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи такий розмір моральної шкоди суд враховує тривалість та глибину моральних страждань, зокрема, період перебування позивача у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, розміру штрафу, який загрожував [PERSON] та можливі зміни у його майновому стані, необхідність докладати додаткових зусиль для відвернення негативних наслідків можливого стягнення, а саме оскарження до державних органів відповідних постанов та інші негативні наслідки. Саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим та не призведе до безпідставного збагачення. При визначенні розміру моральної шкоди суд також враховує, що позивач не надав жодних доказів спричинення йому моральних страждань, стресу, нервових перенапружень, що призвело до погіршення стану здоров`я. В матеріалах справи відсутні довідки з лікарні, виписки з амбулаторної карти, консультація психолога тощо. Суд звертає увагу, що позивач фактично працював на посаді начальника відділу митного оформлення, тобто відносно нього було застосовано низку аналогічних штрафів, проте жодних негативних наслідків не настало. Таким чином, за результатами розгляду даного спору суд приходить до висновку, що позивач дійсно був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності, і йому загрожував штраф, що зумовило заподіяння йому моральної шкоди. Суд,

Outcome: partial