Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У вересні 2017 року представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (під час розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «Приватбанк», надалі - АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість, яка станом на 20.09.2017 року становить 26661,83 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт за умовами якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 10183,47 грн. В порушення умов зазначеного договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 20.09.2017 року заборговананість становить 26661,83 грн., яку представник позивача просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», а також судові витрати у розмірі 1600,00 грн. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 04 листопада 2014 року у розмірі 26661,83 грн., що включає: заборгованість за кредитом у розмірі 9153,48 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 4825,54 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмір 11648,16 грн., штраф у розмірі 1034,65 грн. Ухвалою Оболонського районного суду від 15 листопада 2019 року за клопотанням відповідача [PERSON] скасовано заочне рішення справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судові засідання не з`явився, надав клопотання в якому просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.38). Відповідач про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про розгляд справи об 11.30 год 09 вересня 2020 року була повідомлена особисто, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи. Проте, відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін за наявними у справі доказами. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, а також враховуючи подання стороною позивача заяви про розгляд справи без участі в судовому засіданні їх представника, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 04 листопада 2014 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт за умовами якої, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 10183,47 грн. Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди - погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язався щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно з Умовами та Правилами. За наданим позивачем АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості, станом на 20 вересня 2017 року заборгованість відповідача за кредитом становить 26661,83 грн., з яких: 9153,48 грн - заборгованість по кредиту; 4825,54 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 11648,16 грн.- заборгованість за пенею та комісією становить; 1034,65 грн.- штраф (а.с.4). Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України - письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Звертаючись до суду, на підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надав анкету-заяву від 01 жовтня 2012 року, генеральну угоду від 4 листлпада 2014 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт, розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, витяг з Умов надання банківських послуг, який надані позивачем не містить підпису відповідача. Отже, суд приходить до висвноку, що ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови та тарифи не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи генеральну угоду від 04 листопада 2014 року. Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг. що міститься в матеріалах справи, не містить підпису позичальника, що спростовує твердження позивача про узгоджений між сторонами розмір пені та комісії (а.с.7-30). Суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в сумі 11648,16 грн., оскільки в тексті Генеральної угоди від 04 длистопада 2014 року яка підписана сторонами, не містить узгоджений між сторонами розмір пені та комісії (а.с.6). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Як видно з тексту Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 листопада 2014 року, яка підписана позичальником, в ній відсутні відомості щодо погодженого між сторонами розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, після закінчення строку дії укладеного договору. Згідно положення п.2.1. Укладеного договору строк дії кредитного договору сторонами узгоджений з 04 листопада 2014 ролку по 30 листопада 2016 року, зі сплатою 1,5% відсотків щомісячно, на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с.6). Заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами в порядку реструктуризації за період з 04 листопада 2014 року по 30 листопада 2016 року становить 3617,28 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України Умови договору не містять відомостей про узгоджений розмір відсотків після закінчення строку дії кредитногодоговру. Тому в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, тобто після 30 листопада 2016 року до 20 вересня 2017 року, в межах заявлених позовних вимог, задоволенню не підлягає. Тому суд відмовляє в задоволенні цих позовних вимог за недоведеністю. Надання банком [PERSON] кредитних коштів у розмірі 11643,48 грн. підтверджується текстом генеральної угоди, підписаної сторонами. Розрахунком заборгованості, наданим позивачем, підтверджується розмір заборгованості за кредитом в сумі 9153,48 грн., з якого убачається, що відповідачем з часу укладання генеральної угоди сплачено лише 1098 грн. (а.с.4). Також, суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в сумі 1034.65 грн., оскільки положенням п.2.2. Генераьної угоди, сторони погодили, що при порушенні позичальником строку погашення заборгованості, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями строк яких не настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту починається 32 дня з чсу виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починая з 32 дня вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1034,65 грн (а.с.6). Доказів на підтвердження оплати кредитної заборгованість в обсзі більшому ніж урахована позивачем в розрахунку заборгованості, відповідач не надала. Отже, на підставі об`єктивно досліджених доказів наданих сторонами та наявних в матеріалах справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим з урахуванням ціни позову, згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн.

Outcome: partial