Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» (далі - відповідач) третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] о 14:19 на веб-сайті https://www.ukrinform.ua Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» за адресою в мережі Интернет: https:[INFO] розміщено статтю під назвою «[INFO]», в якій Інформаційне агентство повідомило та поширило недостовірну та негативну інформацію про позивача наступного змісту: «У СБУ справді розслідують кримінальне провадження за статтею «державна зрада» щодо першого заступника глави Адміністрації Президента часів [PERSON] [PERSON].» «Кримською прокуратурою дійсно порушено справу стосовно [PERSON], а СБУ буде її лише розслідувати». Крім того, відповідачем повідомлено, що зазначену інформацію кореспонденту Укрінформ підтверджено речницею СБУ - начальником Управління взаємодії із засобами масової інформації та громадськістю [PERSON]. Позивач зазначає, що йому не пред'являлося повідомлення про підозру, зокрема у зазначеному у статті кримінальному провадженні, він не є учасником даного кримінального провадження, жодний обвинувальний акт стосовно позивача не передавався до суду; не існує жодного ухваленого стосовно нього вироку, він не є особою стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а тому поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та є недостовірною. На підтвердження відсутності будь-яких відомостей про [PERSON] як про учасника будь-якого кримінального провадження представником позивача до позовної заяви долучено відповідні письмові докази. Як на доказ того, що поширена відповідачем інформація є негативною для позивача та порушує його особисті права, представник [PERSON] зазначає, що поширена інформація порушує принцип презумпції невинуватості, а також є фактично твердженням про причетність [PERSON] до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіює шкоду його правам та інтересам. Зокрема, вказує, що інформація, яка була поширена про позивача є негативною, оскільки у публікації стверджується про порушення [PERSON] норм чинного законодавства, що створює враження про нього як про злочинця, що у свою чергу руйнує оцінку людських, ділових і професійних якостей, оскільки [PERSON] впродовж багатьох років був публічною особою, зокрема був народним депутатом України V і VI скликання, заступником Глави Адміністрації Президента України - Керівником Головного управління з питань судової реформи та судоустрою, Радником Президента України, Першим заступником Глави Адміністрації Президента України, а тому поширення інформації про нього як про особу, яка причетна до скоєння злочинів, негативно впливає на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. При цьому, поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало та які не були перевірені відповідачем, а тому такі твердження мають бути спростовані. Тому, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, поширену [INFO] о 14:19 у статті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» під назвою «[INFO]» на веб-сайті https:[INFO], а саме: «У СБУ справді розслідують кримінальне провадження за статтею «державна зрада» щодо першого заступника глави Адміністрації Президента часів [PERSON] [PERSON].», «Кримською прокуратурою дійсно порушено справу стосовно [PERSON], а СБУ буде її лише розслідувати»; зобов'язати Українське національне інформаційне агентство Укрінформ» та Службу безпеки України протягом п'яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] у статті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» під назвою: «[INFO]», що була розміщена [INFO] о 14 год. 19 хв. на веб-сайті https:[INFO], шляхом розміщення на веб- сайті https://www.ukrinform.ua вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування» та стягнути судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.04.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 12.06.2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 28.09.2018 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», Служби безпеки України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації в частині позовних вимог [PERSON] до Служби безпеки України про зобов'язання Служби безпеки України протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] у статті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» під назвою: «[INFO]», що була розміщена [INFO] о 14 год. 19 хв. на веб-сайті https://www.ukrinform.ua за адресою в мережі Інтернет: https:[INFO], шляхом розміщення на веб- сайті https://www.ukrinform.ua вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування» - закрити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити, зазначивши, що поширення зазначеної інформації відповідачем невизначеному колу осіб порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки відповідач, оприлюднивши недостовірну інформацію, поширює інформацію про нього як про особу, яка причетна до скоєння злочинів, негативно впливає на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, зазначив, що було розповсюджено інформацію, яка уже була поширена Народним депутатом [PERSON], а також підтвердженої та уточненої на запит журналіста Укрінформу речницею СБУ [PERSON], проте, не було розповсюджено жодної інформації щодо наявного процесуального рішення відносно позивача в якості підозрюваного чи обвинуваченого та процесуальних документів такого характеру, а тому зазначена інформація не може впливати негативно на позивача. У судовому засіданні, [PERSON], яка була допитана в якості свідка, зазначила, що дійсно [INFO] була розмова про позивача з [PERSON], запис розмови не здійснювався, повідомила, що у СБУ справді розслідують кримінальне провадження за статтею «державна зрада» щодо першого заступника глави Адміністрації Президента часів [PERSON] [PERSON], Кримською прокуратурою дійсно порушено справу стосовно [PERSON], а СБУ буде її лише розслідувати». У судове засідання третя особа не з'явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що діяла відповідно до вимог чинного законодавства, [INFO] на усне звернення журналіста Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» підтвердила інформацію щодо факту здійснення досудового розслідування, викладену в листі ГСУ СБУ керівництву громадської організації «Вільні люди», копію якого раніше оприлюднив народний депутат України [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі, у зазначеній розмові не йшлося про те, що [PERSON] підозрюється, обвинувачується чи винний у вчиненні злочину. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідка, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що інформація, поширена [INFO] о 14:19 на веб-сайті https://www.ukrinform.ua Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» за адресою в мережі Интернет: https:[INFO] під назвою «[INFO]», в якій Інформаційне агентство повідомило інформацію про позивача наступного змісту: «У СБУ справді розслідують кримінальне провадження за статтею «державна зрада» щодо першого заступника глави Адміністрації Президента часів [PERSON] [PERSON].» «Кримською прокуратурою дійсно порушено справу стосовно [PERSON], а СБУ буде її лише розслідувати», є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У відповідності з ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [INFO] о 14:19 на веб-сайті https://www.ukrinform.ua Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» за адресою в мережі Интернет: https:[INFO] розміщено статтю під назвою «[INFO]», в якій Інформаційне агентство повідомило та поширило інформацію про позивача наступного змісту: «У СБУ справді розслідують кримінальне провадження за статтею «державна зрада» щодо першого заступника глави Адміністрації Президента часів [PERSON] [PERSON].» «Кримською прокуратурою дійсно порушено справу стосовно [PERSON], а СБУ буде її лише розслідувати». Крім того, відповідачем повідомлено, що зазначену інформацію кореспонденту Укрінформ підтверджено речницею СБУ - начальником Управління взаємодії із засобами масової інформації та громадськістю [PERSON]. Позивач зазначає, що йому не пред'являлося повідомлення про підозру, зокрема у зазначеному у статті кримінальному провадженні, він не є учасником даного кримінального провадження, жодний обвинувальний акт стосовно позивача не передавався до суду; не існує жодного ухваленого стосовно нього вироку, він не є особою стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а тому поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та є недостовірною. На підтвердження відсутності будь-яких відомостей про [PERSON] як про учасника будь-якого кримінального провадження представником позивача до позовної заяви долучено відповідні письмові докази. Як на доказ того, що поширена відповідачем інформація є негативною для позивача та порушує його особисті права, представник [PERSON] зазначає, що поширена інформація порушує принцип презумпції невинуватості, а також є фактично твердженням про причетність [PERSON] до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіює шкоду його правам та інтересам. Зокрема, вказує, що інформація, яка була поширена про позивача є негативною, оскільки у публікації стверджується про порушення [PERSON] норм чинного законодавства, що створює враження про нього як про злочинця, що у свою чергу руйнує оцінку людських, ділових і професійних якостей, оскільки [PERSON] впродовж багатьох років був публічною особою, зокрема був народним депутатом України V і VI скликання, заступником Глави Адміністрації Президента України - Керівником Головного управління з питань судової реформи та судоустрою, Радником Президента України, Першим заступником Глави Адміністрації Президента України, а тому поширення інформації про нього як про особу, яка причетна до скоєння злочинів, негативно впливає на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. При цьому, поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало та які не були перевірені відповідачем, а тому такі твердження мають бути спростовані. Відповідно листа Головного слідчого управління СБУ №6/М-687/2 від 02.04.2018 року за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 02.04.2018 року у кримінальних провадженнях, які розслідуються слдічими органів безпеки, повідомлення про підозру у вчиненні злочинів громадянину України [PERSON] не здійснювалося. Відповідно висновку №33/18 семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення, проведенного спеціалістом-експертом першого кваліфікаційного классу Фраймович Людмилою Володимирівною, висловлювання, наявні у тексті статті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» під назвою «[INFO]», поширеної [INFO] о 14:19 у статті на на веб-сайті https://www.ukrinform.ua за адресою в мережі Интернет: https:[INFO] містять інформацію негативного характеру щодо [PERSON], висловлювання наявні в тексті є твердженнями (фактичними даними), а не оціночними судженнями. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 12 зазначеної Постанови). В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 р. в справі № 910/15148/17 зазначив, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказав, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поряд з цим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що оспорювана інформація, поширена відповідачем в мережі Інтернет, є недостовірною та висловлювалась останнім у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів достовірності поширеної інформації, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Таким чином, враховуючи, що на час поширення оспорюваної інформації у відношенні позивача не було складено та йому не було оголошено (вручено) підозру у тих кримінальних провадженнях, про які повідомляв відповідач, позивач не мав жодного процесуального статусу у вказаних провадженнях, а отже, поширена відповідачем інформація про пов'язаність позивача з будь-якими провадженнями є недостовірною та не підтверджена належними і допустимими доказами. З вищезазначеного слідує, що відповідачем поширено недостовірну інформацію про позивача. Отже, позивач вимагає відновлення порушених особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, у зв'язку з поширенням негативної та недостовірної інформації щодо нього. Статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Також згідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Отже, свобода вираження поглядів не є абсолютною, а підлягає певним обмеженням спрямованим, зокрема, на захист репутації чи прав інших осіб, тому посилання відповідача на норми міжнародного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини щодо висловлювання критики у відношенні публічних осіб не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки відповідно до обставин справи відповідачем було поширено не критику діяльності позивача, а фактичні твердження, що підлягають спростуванню у судовому порядку. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до Конституції України та ст.ст. 270, 275, 297 ЦК України фізична особа має право як на повагу до гідності та честі, так і право на захист свого особистого немайнового права. У ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання та недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (пункт 1 ст.17) встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. У статті 3, 32 Конституції України проголошено, що честь та гідність визнається найвищими соціальними цінностями і кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, встановлено, що п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості. Також у п. 41 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Allenet de Ribemont v. France зазначено, що «в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Аллене де Рібемона без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце». Відповідно до ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою вину у вчиненні злочину. Інформація, яка поширена відповідачем про наявність відносно [PERSON] розслідувань, порушує принцип презумпції невинуватості, які проголошені у ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права. Таким чином, враховуючи норми ст. 62 Конституції України та ст. 2 КК України, зважаючи на рішення Європейського суду з прав людини, інформація поширена відповідачем про наявність розслідувань стосовно позивача та інформації про наявність підозри позивача у кримінальних порушення, фактично є твердженням про його причетність до кримінальних порушень. Також, відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: approved