Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

У вересні 2017 року до суду звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) з вказаним позовом, в якому зазначав, що 19 грудня 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, згідно якого позивач відкрив відповідачеві кредитний особовий рахунок та видав платіжну картку «Універсальна» з встановленням ліміту кредитування в 250 грн., який було збільшено до 2100 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов'язань не виконала. Позивач просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 45071,12 грн., який виник станом на 31 липня 2017 року та у повернення сплачені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Відмовився від необхідності збільшення позовних вимог, враховуючи, що предметом позову є стягнення заборгованості, обчисленої станом на 31 липня 2017 року. Крім того, пояснив, що пеня не визначалася, видами неустойки за прострочення виконання умов повернення коштів були встановлені комісія та штрафи (фіксована та процентна складові). Відповідач при поданні заяви-анкети про відкриття карткового рахунку була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті і довідці. Зазначив, що Банк мав право знімати кошти у погашення заборгованості відповідача, яка виникла при використанні кредитної картки, з інших рахунків відповідача, зокрема з рахунку відповідача на виплату заробітної плати, відкритого у банку з видачею зарплатної картки, як це було визначено в Умовах та Правилах надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] із позовом не погодилася, не заперечувала, що подавала заяву-анкету, з Умовами та Правилами надання банківських послуг була ознайомлена, картковий особовий рахунок було відкрито, кредитні кошти надавалися, з Умовами та Правилами надання банківських послуг була ознайомлена, певний час сплачувала кошти у повернення кредиту, просила відмовити у задоволенні позову із застосуванням строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідач [PERSON] подала 19 грудня 2008 року до позивача заяву-анкету про приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна». При цьому, відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у ПАТ КБ «Приватбанк», котрі їй були надані, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті та доданої до неї довідки про умови кредитування ( а.с. 5-6 ). Тим самим, відповідач погодилася на те, що вказана заява-анкета, разом із запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає та означає укладення між нею та позивачем договору про надання банківських послуг. Фактично між сторонами виникли кредитні зобовязання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобовязання, строки дії, права, обовязки та відповідальність сторін. Так, згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка була додана до заяви-анкети ( а.с. 5-6 ) було встановлено: - період пільгового ( безоплатного ) користування кредитними коштами - 55-ть днів; - базова процентна ставка на залишок боргу 2,5 % у місяць, тобто 30% річних; - пеня за прострочення повернення кредитних коштів та процентів за їх використання за закінченням пільгового періоду у розмірі суми 2-х складових частин: базова процентна ставка по договору та 1% боргу за кожний день прострочення повернення боргу; - штрафи: фіксована частина 250 грн. та процентна складова 5% від ціни позову; - комісія за: моніторинг неактивної картки, несанкціонованого перевищення ліміту кредиту, надання готівкових коштів та надання виписки по рахунку відповідно в розмірі залишку, але не більше 10 грн. у місяць, 3,75% від суми перевищення, 2% від суми одержаної готівки, 2грн. за виписку. При цьому, між сторонами у справі, що постає з пояснень представника позивача та відповідача, а також у заяві-анкеті, в Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифів у ПАТ КБ «Приватбанк» пеня за прострочення повернення кредитних коштів та процентів за їх використання за закінченням пільгового періоду у розмірі суми 2-х складових частин, а саме як базова процентна ставка по договору окремо не була встановлена. Згідно заяви-анкети ліміт кредитування було встановлено у розмірі 250 грн. На виконання умов договору 19 грудня 2008 року позивачем було відкрито картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано кредитну картку «Універсальна» (номер 5577…6363) з встановленням ліміту кредитування в 250 грн., з наступним зменшенням розміру ліміту 21 серпня 2009 року до 80 грн., 23 листопада 2009 року до 30 грн. та у грудні 2009 року до 0 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з визначенням строку дії картки до листопада 2012 року. Отримання такої карти відповідачем не заперечувалося і вказані обставини постають та підтверджується довідками позивача та фото таблицею клієнта з карткою в приміщенні банку (а.с. а.с. 71, 72, 84). По закінченню строку дії зазначеної кредитної платіжної картки у листопаді 2012 року відповідач не мала боргу перед позивачем. Відповідач не подавала заяви до банку про закриття карткового особового рахунку. Відповідно п.9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» договір діє протягом 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. Отже, договір про надання банківських послуг, який було укладено між сторонами у справі у грудні 2008 року, по закінченню строку дії попередньої платіжної картки та відсутністю повідомлення відповідача про його припинення, фактично та юридично продовжився ще на один рік, тобто до 19 грудня 2013 року. 02 серпня 2013 року позивач видав відповідачеві кредитну картку «Універсальна» (номер 5168…1654) з встановленням ліміту кредитування в 2100 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з визначенням строку дії картки до червня 2017 року. Отримання такої карти відповідачем не заперечувалося та підтверджується довідками позивача та фото таблицею клієнта з карткою в приміщенні банку (а.с. а.с. 71, 72, 85). Після отримання цієї картки, відповідач розпочала активно користуватися банківськими послугами, а саме кредитними коштами за лімітом в 2100 грн. з листопада 2013 року, що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні та підтверджується витягом з особового рахунку (а.с. 73-82). Крім того, позивач видавав відповідачеві інші платіжні картки, у тому числі зарплатні, які до даного спору жодного відношення не мають. Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, що підтверджується обчисленим позивачем розрахунком заборгованості, загальний розмір якої станом на 31 липня 2017 року становить 45071,12 грн., з них: - заборгованість за кредитом 2084,82 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 36843,14 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 3758,82 грн.; - штрафи: - фіксована частина 250 грн., процентна складова 2134,34 грн. Як постає з позовної заяви, пояснень представника позивача [PERSON] та розрахунків боргу (а.с. 3-4) пеня, як окремий вид неустойки за порушення умов договору, не визначалася. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Згідно ст. ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 40874,36 грн., з них: - заборгованість за кредитом 2084,82 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 36843,14 грн.; - штраф (процентна складова) 1946,40 грн. (5% від 2084,82грн.+36843,14 грн.). Необхідно відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення виконання зобовязання у вигляді: - комісії у розмірі 3758,82 грн.; - штрафу (фіксованої частини) 250 грн.; - штрафу (процентна складова) 187,94 грн. (2134,34 грн.-1946,40 грн.). При цьому, крім наведених і встановлених обставин, суд також враховує і наступні факти. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Умови укладеного з Банком договору відповідачем [PERSON], як було встановлено судом, були порушені. Будь-які заперечення щодо достовірності розрахунку здійсненого позивачем щодо розмірів боргу по одержаному і використаному кредиту, а також розмірів процентів за користування кредитними коштами за межами пільгового строку кредитування, а також належні і допустимі докази щодо підтверджень таких заперечень, відповідачем суду подано не було. При цьому, суд враховує сталу судову практику, яка склалася при розгляді тотожних спорів, зокрема висновок, який було висловлено Верховним Судом України у Постанові від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Зокрема, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також, суд враховує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а звідси штраф не може бути постійною величиною. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у фіксованому розмірі у 250 грн. є безпідставною. Крім того, суд вважає вимогу банку про стягнення з відповідача комісії у розмірі 3758,82 грн. також необґрунтованою та безпідставною. Як зазначалося, у судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» пояснив, що комісія була обчислена як вид неустойки за порушення відповідачем умов договору, а саме прострочення повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. Комісія у такому виді (формі) не була узгоджена між сторонами у справі. До того ж, як вказувалося раніше чинним законодавством України не передбачено застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Не заслуговують уваги посилання та прохання відповідача щодо застосування спливу строку позовної давності для відмови у задоволенні позову. Так, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 цього Кодексу позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимо г про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 259 ЦК України встановлено: 1. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. 2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Як постає з заяви-анкети, доданої до неї довідки про умови кредитування з використанням кредитки « Універсальна », Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів у ПАТ КБ «Приватбанк», інші строки позовної давності, у тому числі шляхом укладення окремого письмового договору, сторонами у справі не визначалися. Суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у позивача права на списання коштів з інших рахунків відповідача відкритих у цьому банку у погашення заборгованості за договором. Так, згідно п.п. 4.6., 7.1. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт надає банку право на списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у банку у валюті кредитного ліміту в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору при настанні строків платежів. Оскільки відповідач була ознайомлена з цими Умовами та Правилами, то вона надала згоду на списання коштів з інших її рахунків, відкритих у позивача, у тому числі для виплати зарплати, у разі невиконання умов договору укладеного у грудні 2008 року. Таким правом банк і скористався при списанні 16 листопада 2014 року з іншого рахунку відповідача коштів у розмірі 137,17 грн. у погашення боргу за даним спірним договором, тобто фактично з дозволу самого відповідача, що означає здійснення саме відповідачем дії по погашенню виниклого боргу шляхом використання відповідної банківської послуги щодо автоматичного списання коштів. Отже, останній платіж по рахунку мав місце саме 16 листопада 2014 року. Крім того, суд враховує, що строк дії платіжної картки, яка була видана відповідачеві банком у серпні 2013 року закінчувався у червні 2017 року, тобто відповідач мала можливість користуватися карткою до 30 червня 2017 року, а договір про надання банківських послуг, який було укладено у грудні 2008 року відповідно до п.9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» у грудні 2017 року. Штраф обчислено у відповідному розмірі 5% від боргу станом на 31 липня 2017 року. Позов було подано банком 01 вересня 2017 року. Звідси, суд вважає, що строки позовної давності за вимогами позивачем не пропущено. При цьому, суд врахував і розяснення, які були надані Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2014 року та від 18 червня 2014 року при розгляді справ відповідно № 6-14цс14 та № 6-61цс14. Зокрема, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору ( № 6-14цс14 ). За договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України), ( № 6-61цс14 ). Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти в розмірі 1600 грн.

Outcome: partial