Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У березні 2021 року адвокат Працевитий Г.О. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Алекскредит», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л., про захист прав споживачів, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову посилається на те, що 24.07.2019 [PERSON] на сайті ТОВ «Алекскредит» було заповнено заявку на отримання безпроцентної позики № 2528770, за умовами якої позичальнику було надано позику у розмірі 6000 грн. строком на 30 днів. У травні 2020 року [PERSON] стало відомо, що приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. її внесено до реєстру боржників в рамках виконавчого провадження №61936563, яке відкрито 28.04.2020. У подальшому представником позивача було встановлено, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису. Так, 17.04.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. було вчинено виконавчий напис № 9633 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості за кредитним договором №2528770 від 24.07.2019 у розмірі 28 141, 95 грн. Далі, приватним виконавецем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л., на підставі вказаного виконавчого напису, було відкрито виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на всі рахунки боржника та звернуто стягнення на заробітну плату. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис було вчинено з численними порушеннями норм законодавства, у зв`язку із чим він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а саме у зв`язку із тим, що на момент його вчинення законом не було передбачено права його вчиняти на кредитних договорах, які не посвідчені нотаріально. Так відповідно до п. 1 Переліку документів для одержання виконавчого напису, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. № 1172 в редакції від 29.11.2001 (далі - Перелік), який діяв на час вчинення спірного виконавчого напису, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 806/20084/14, якою визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З документів, що були надані приватним нотаріусом, можна встановити, що виконавчий напис було вчинено на копії кредитного договору, який не було нотаріально посвідчено, у зв`язку із чим спірний виконавчий напис вчинено незаконно. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Статтями 87-88 Закону України «Про нотаріат», п. 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису нотаріусу зокрема подається доказ отримання боржником вимоги про усунення порушення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справ № 305/2082/14-ц. Враховуючи, що позивач не отримувала жодних вимог про стягнення боргу від відповідча, у нотаріуса були відсутні підстави для вчинення виконавчого напису. Посилаючись на вказані обставини, позивач у позові просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №9633 від 17.04.2020, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. на користь стягувача ТОВ «Алекскредит» про стягнення з боржника [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором від 24.07.2019 р. №2528770 у розмірі 28 141,95 грн. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. Ухвалою судді від 29.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. 27.04.2021 року від директора ТОВ «Алекскредит» [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він, з посиланням на норми законодавства, не погоджується із позовом та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначив, що 24.07.2019 між [PERSON] та ТОВ «Алекскредит» було укладено договір про надання кредиту №2528770, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти у тимчасове, строкове, платне користування. У зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, у неї виникла заборгованість перед ТОВ «Алекскредит». ТОВ «Алекскредит» направлено [PERSON] претензію з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, яку вона отримала, однак не виконала, будь-яких заперечень не надала, що свідчить про визнання нею заборгованості, наслідком чого стало звернення ТОВ «Алекскредит» до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Звертаючись до приватного нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, товариством було подано нотаріусу оригінал кредитного договору з додатками до нього і засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника, що передбачено законодавством. Крім того, відповідач не погоджується із заявленим позивачем розміром витрат на правову допомогу, оскільки вказаний розрахунок є неспівмірним з предметом спору, а також не підтверджується належними доказами, зокрема позивачем не доведено факту отримання правничої допомоги, та не надано доказів понесених витрат, а саме того, що [PERSON] дійсно сплатила кошти за надання правничої допомоги. 17.05.2021 від представник позивача надійшла відповідь на відзив у якій викладені аналогічні обставини, що викладені у позовній заяві. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи судом за його відсутності та відсутності позивача. Представник позивача зазначив, що позов підтримує у повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. У відзиві директор ТОВ «Алекскредит» Єгоров В.П. просив розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.07.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Алекскредит» було укладено договір про надання кредиту №2528770, відповідно до якого товариство надало [PERSON] кредит на інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань) без додаткового забезпечення у розмірі 6000 грн. 17.04.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., на підставі ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 вчинено виконавчий напис нотаріуса за реєстровим № 9633 про звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості за кредитним договором №2528770 від 24.07.2019. Як зазначено у виконавчому написі, строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів, стягнення заборгованості проводиться за період з 02.12.2019 по 31.01.2020. Сума заборгованості складає 26 341 грн. 95 коп., у тому числі, прострочена заборгованість за сумою кредиту - 5973 грн. 23 коп., заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом - 20 368 грн. 72 коп. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату в розмірі 1800 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. 28.04.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. відкрито виконавче провадження ВП №619365 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. №9633 від 17.04.2020. З тексту оспорюваного виконавчого напису від № 9633 від 17.04.2020 убачається, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі «Перелік»). Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 (надалі - Постанова № 662) були внесені зміни до Переліку документів, відповідно до яких, серед іншого, в абзаці першому пункту 1 після слів «заставлене майно» доповнено словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1 цього Переліку)». Крім того, розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» доповнено пунктом 11 такого змісту: «Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу». Також Перелік було доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та пунктом 2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, пункти 1 і 2 Постанови № 662 були визнані незаконними і нечинними в наведеній частині з моменту прийняття. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. При прийнятті постанови 22.02.2017 судом застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд, з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Відповідно до статті 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відомості про визнання судом незаконними та нечинними п. 1 та п. 2 постанови № 662 оприлюднені в Офіційному вісник України 21.03.2017. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 826/20084/14 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Виконавчий напис, вчинено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. 17.04.2020, на підставі договору про надання кредиту № 2528770 від 24.07.2019, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Алекскредит». Вказані обставини свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Тобто, станом на 17.04.2020 року (день вчинення спірного виконавчого напису) було визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до договору про надання кредиту № 2528770 від 24.07.2019, який укладено між позивачем та відповідачем шляхом заповнення позивачем заявки на отримання безпроцентної позики. Крім того, у позові позивач зазначає, що сума заборгованості зазначена приватним нотаріусом у виконавчому написі, як така, що підлягає стягненню, не є безспірною. Відповідач у своєму відзиві зазначив, що ТОВ «Алекскредит» направляло позивачу [PERSON] претензію з вимогою пропогашення заборгованості за кредитним договором, яку вона отримала, однак, на підтвердження вказаних доводів відповідачем не додано будь-яких доказів, у зв`язку із чим суд критично ставиться до таких доводів відповідача. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вчинивши оспорюваний виконавчий напис, приватний нотаріус Колейчик В.В. не дотримався встановленої процедури, що потягло порушення законних прав позивача, а відтак наявні всі підстави для задоволення позову у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Позивачам заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8628,39 грн. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. У позовній заяві зазначено, що витрати на правову допомогу становлять 8628,39 грн. та складаються з витрат на правничу (правову) допомогу адвоката, в т.ч.: 3000,00 грн. - складання адвокатом позовної заяви 5628,39 грн. - гонорар за ведення справи у суді. Разом з тим, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 26.02.2021, укладений між [PERSON] та адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого»; додатковий договір від 26.02.2021 року відповідно до якого вартість однієї години роботи адвоката становить 1000,00 грн., написання позовної заяви 3 години - 3000,00 грн.; участь у судовому засіданні - 1 год. - 1000,00 грн., гонорар адвоката 20 % від суми зазначеної у виконавчому написі (28 141,95х20%); акт приймання передачі №1 від 09.03.2021 до договору про надання правової допомоги від 26.02.2021 відповідно до якого сторони погодили обсяг наданих послуг, а саме: написання позовної заяви - 3000 грн., акт приймання передачі №___1__ від 09.03.2021 до договору про надання правової допомоги від 26.02.2021 відповідно до якого сторони погодили гонорар за ведення справи у суді (15%х28141,95 грн.) у розмірі 3746,07 грн.; рахунок-фактуру відповідно до якого Працевитий Г.О. від [PERSON] отримав готівкою 3000,00 грн; рахунок-фактуру відповідно до якого Працевитий Г.О. від [PERSON] отримав готівкою 3746,07 грн. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позивачем підтверджено належними доказами понесення нею витрат на правничу допомогу на суму 4500,00 грн., які сплачена нею адвокату на написання позовної заяви та відповіді на позов. Щодо інших послуг, які зазначені у позовній заяві, а саме гонорару адвоката за ведення справи у суді у розмірі 20 % від суми зазначеної у виконавчому написі, то суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи представник позивача особисто участі у судових засіданнях не приймав, відомостей про підготовку будь-яких клопотань, які би були спрямовані на повний та об`єктивний судовий розгляд цивільної справи матеріали справи також не містять, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми гонорару адвоката за ведення справи у суді. Відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу за складання позовної заяви, у розмірі 3000,00 грн., які є документально підтвердженими. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то відповідно до ст. 141 ЦПК України з ТОВ «Вердикт Капітал» слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви, у розмірі 908 грн., на користь держави.

Outcome: approved