Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

У березні 2013 року банк звернувся з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за договором від 30.03.2007 року на загальну суму 69 781,54 грн. Відповідач заперечував проти позову та просив суд застосувати строк позовної давності. Рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 05 грудня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DOXRF121123837 від 30.03.2007 року у сумі 50 127,94 грн., з яких: 5 080,11 грн. - заборгованість за кредитом; 19 429,46 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 554,40 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії за надання кредиту; 25 063,97 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 501,28 грн., а всього 50 629,22 грн. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в момент укладення договору №DOXRF121123837 від 30.03.2007 року з терміном погашення щомісячними платежами строкового кредиту з 30.03.2007 року по 30.03.2008 року включно банк не ознайомлював його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Вказані умови не є невід'ємною частиною договору, про що свідчить текст договору та додана копія вказаних умов, де відсутній його підпис, тому будь-якої домовленості щодо збільшення строків позовної давності та інших викладених умов між сторонами не було досягнуто. Вказує, що відсутні будь-які законні підстави вважати досягнення сторонами згоди щодо збільшення строку позовної давності до взаємовідносин сторін за вказаним договором до п'яти років, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не підписані ним і вони не є невід'ємною частиною договору. У зв'язку з тим, що сплинув строк позовної давності, про застосування якого ним була подана відповідна заяви, просив відмовити у позові. Відповідач підтримав доводи апеляційної скарги. Банк, повідомлений про час та місце розгляду справи судовою повісткою з рекомендованим поштовим повідомлення та телефонограмою, свого представника не направив. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, що вона підлягає задоволенню. Згідно п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем - [PERSON] 30 березня 2007 року був укладений кредитний договір № DOXRF121123837, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5 534,00 грн., зі сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту 138,35 грн. відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0,42% у місяць (12% річних) на суму залишку за кредитом строком на 24 місяці з кінцевим терміном погашення 30.03.2008 року включно. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки, в обумовлених в заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплатити комісію, яка зазначена в умовах. При цьому сторони домовилися про порядок погашення заборгованості за кредитом відповідно до якого, щомісяця в період сплати (з 25 по 30 число кожного місяця) відповідач повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 612,38 грн. Також, сторонами було обумовлено, що позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 5 534,00 грн. на поточний рахунок [NUMBER] в АБ «Икар - Банк», з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № МАЗ - 958 від 30.03.2007 року». Крім того, в п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам зазначено, що при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. 3.2.3 цих Умов, передбачена сплата пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Кінцевий строк повернення кредиту сплинув 30.03.2008 року. Проте, кредит позичальник [PERSON] до теперішнього часу в повному обсязі не повернув. Відповідно до наданого розрахунку, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 21 лютого 2013 року становить 69 781,54 грн. і складається з: заборгованості за кредитом - 5 080,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом - 19 429,46 грн.; заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 554,4 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 40 918,45 грн.; а також штрафи: фіксована частина - 500 грн., відсоткова складова - 3 299,12 грн. Згідно п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш, ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, штраф, який він просить стягнути з відповідача згідно п. 5.3 Умов в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 3 299,12 грн. (процентна складова), а саме, його процентна складова нарахована з врахуванням заборгованості відповідача за кредитом, заборгованості за відсотками, заборгованості з комісії та пені. Відповідно до наданого розрахунку розмір нарахованої пені складає 40 918,45 грн. та значно (більше ніж у 1,5 рази) перевищує спричинені збитки за договором 25 063,97 грн. (5 080,11 грн. (заборгованість за кредитом) + 19 429,46 грн. (заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом) + 554,40 грн. (заборгованість по сплаті комісії)). Тому суд вважав за можливим зменшити розмір пені до розміру заборгованості за кредитним договором, а саме до 25 063,97 грн. Суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 21 лютого 2013 року в розмірі 50 127,94 грн., з яких 5 080,11 грн. - заборгованість за кредитом; 19 429,46 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 554,40 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії за надання кредиту; 25 063,97 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Враховуючи, що строк виконання зобов'язання сплинув 30 березня 2008 року, а відповідач кредит не повернув та не сплачує відсотки за його користування, суд першої інстанції, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Проте погодитися з даним висновком суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного. Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 статті 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно абзацу першому частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як встановлено ст. 253 та ч. 3 ст. 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. У даному випадку дії строк виконання зобов'язань встановлений кредитним договором, а саме кредит надавався на 12 місяців - з 30.03.2007 року по 30.03.2008 року, тобто перебіг строку позовної давності почався з 31 березня 2008 року. Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які затверджені наказом Правління ПриватБанку від 21.03.2006 року №391, що діяли на момент укладання кредитного договору, не передбачений збільшений строк позовної давності. Наявні в матеріалах справи Умови, в яких пунктом 5.5 встановлено збільшений строк позовної давності - 5 років, були прийняті пізніше. (а. с. 5 - 8) Посилання в кредитному договору на відповідні пункти Умов не співпадають з положеннями цих Умов, а відсилають до Умов, що затверджені наказом від 21.03.2006 року №391. В ході слухання справи відповідач подавав суду свої заперечення проти позову, у яких просив відмовити у позові у зв'язку з пропуском банком строку позовної давності. (а. с. 23 - 25) Враховуючи ті обставини, що банк звернувся до суду 05 березня 2013 року, трирічний строк позовної давності сплив 31 березня 2011 року, а позивач не ставив питання про поновлення цього строку та не навів поважності причин пропуску строку, тому є підстави вважати, що банк пропустив строк позовної давності без поважних причин. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач погашав кредит лише 17.05.2007 року у сумі 39,81 грн. Після вказаної дати ніякі платежі за кредитом ним не вносилися. (а. с. 3) Вказані обставини є підставою для відмови у позові про стягнення кредитної заборгованості. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на законі, умовах кредитного договору та обставинах справи. Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed