Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 18 червня 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив на рівні 16 000 грн., з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії кредитної картки, а відповідач зобов'язалася щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 27,6 % річних від суми заборгованості. З 01 вересня 2014 року розмір процентів збільшено до 32,4 % річних, а з 01 квітня 2015 року - до 42 % річних. Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої сплачувати неустойку (пеню, штрафи). Крім цього, в разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2017 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 117 000 грн., в тому числі: - заборгованість по кредиту - 12 675,49 грн.; - заборгованість по процентам - 104 324,51 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою суду від 26 березня 2018 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 25 квітня 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» витребувано інформацію про строк дії кредитної картки, копію пам'ятки клієнта про умови кредитування, розрахунок заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року по справі призначено судово-економічну експертизу. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 21 серпня 2018 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» (за клопотанням експерта) витребувано додаткові документи, необхідні для проведення судово-економічної експертизи. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року провадження по справі зупинено на час проведення судово-економічної експертизи, призначеної ухвалою від 29 травня 2018 року. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року провадження по справі поновлено. В судове засідання представник позивача не з'явилася, проте в матеріалах справи (позові) міститься її заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що позивач не довів наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, ухилився від проведення судово-економічної експертизи, а надані розрахунки є неправильними та не відповідають умовах договору. Також просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника позивача та відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 18 червня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи - АТ КБ «ПриватБанк») уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір б/н в якому сторони узгодили всі його умови. Договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, банківських тарифів, пам'ятки клієнта. Відповідно до договору, банк надав [PERSON] кредит за тарифним планом кредитних карток «Універсальна Gold» у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив на рівні 16 000 грн., з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії кредитної картки, а відповідач зобов'язалася щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 2,3 % на місяць (27,6 % річних) від розміру заборгованості. З 01 вересня 2014 року процентну ставку збільшено до 2,7 % на місяць (32,4 % річних), а з 01 квітня 2015 року - до 3,5 % на місяць (42 % річних). Також, відповідно до встановлених тарифів, позичальник зобов'язана сплачувати щорічну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 500 грн. та щомісячний членський внесок за участь в GoldКлубі в розмірі 20 грн. на місяць. Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої сплачувати неустойку (пеню в розмірі 0,233 % від суми боргу (щоденно) + 50 грн. на місяць (в разі виникнення прострочення понад місяць - +100 грн. на місяць), а також при порушенні грошових зобов'язань понад 30 днів - штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості). Крім цього, в разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, банк наділений правом вимоги дострокового повернення кредиту. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин (договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже відповідач, підписавши 18 червня 2013 року заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредитну картку та почавши користуватися кредитними коштами, приєдналася та погодилася з відповідними умовами, тарифами банку, що свідчить про укладення кредитного договору між сторонами. Договір є обов'язковим для виконання сторонами(ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. З матеріалів справи вбачається те, що позичальник дійсно порушувала умови договору в частині вчасного повернення кредиту, а також сплати відсотків за користування ним. В зв'язку з цим станом на 31 грудня 2017 року виникла заборгованість за кредитним договором. Проте, на думку суду, банком не в повній мірі доведено розмір заборгованості за кредитним договором, виходячи з наступного. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року по справі (за клопотанням сторони відповідача) було призначено судово-економічну експертизу. Проте банк не в повному обсязі виконав вимоги ухвали суду від 30 серпня 2018 року про надання (за клопотанням експерта) додаткових документів, необхідних для проведення судово-економічної експертизи, тим самим ухилившись від проведення експертизи. У зв'язку з цим 01 лютого 2019 року справа була повернута до суду з повідомленням про неможливість проведення судово-економічної експертизи. Банком нараховано заборгованість по кредиту станом на 31 грудня 2017 року в розмірі 12 675,49 грн. З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника вбачається, що банк щомісячно, з серпня 2013 року по березень 2017 року (включно), нараховував позичальнику щомісячну комісію (членський внесок) за участь в GoldКлубі в розмірі 20 грн. на місяць та включав вказані суми до тіла кредиту. Однак Верховний Суд в своїй постанові від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц роз'яснив, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, оскільки комісія (членський внесок) за участь в GoldКлубі не передбачає встановлення та надання банком будь-яких додаткових послуг споживачу, фактично встановлена виключно в інтересах кредитора, а тому така умова є нікчемною та не підлягала застосуванню. За встановлених обставин, вказана комісія (в загальному розмірі 760 грн.) не підлягала нарахуванню та включенню до суми кредиту. Що стосується нарахованих процентів, то суд виходить з наступного. Позивачем нараховано заборгованість по процентам в розмірі 104 324,51 грн., виходячи з процентної ставки, яка змінювалася банком: базова ставка - 2,3 % на місяць (27,6 % річних); з 01 вересня 2014 року - 2,7 % на місяць (32,4 % річних); з 01 квітня 2015 року - 3,5 % на місяць (42 % річних). Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Судом встановлено, що зміна базової процентної ставки за користування кредитними коштами відбулася відповідно до наказів від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682 (32,4 % річних) та від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838 (42 % річних). При цьому, нові тарифи із підвищеною ставкою підлягають застосуванню лише для витрат, здійснених після введення в дію нових тарифів. З розрахунку боргу та виписки з рахунку позичальника вбачається, що [PERSON] з моменту зміни базової процентної ставки (з вересня 2014 року) кредитними коштами не користувалася (не знімала кошти з картрахунку, не сплачувала товари та послуги зі здійсненням оплати кредитною карткою тощо). З цього часу жодних витрат по картрахунку позичальником здійснено не було, остання продовжувала користуватися виключно кредитними коштами, отриманими до вказаної дати, а розмір боргу збільшувався лише за рахунок незаконного нарахування та включення до суми кредиту комісії (членського внеску) за участь в GoldКлубі. Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо своєчасно повідомлення відповідача про зміну розміру фіксованої процентної ставки відповідно до п. 1.1.3.1.9 Умов і Правил. При цьому, позичальник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року по справі №6-57цс12, від 30 листопада 2016 року по справі №308/22362/13-ц та від 11 жовтня 2017 року по справі № 347/1910/15-ц. За таких обставин, проценти за весь період користування кредитом мали бути нараховані, виходячи з процентної ставки, що діяла в період здійснення витрат, зроблених після введення в дію тарифів та узгоджена сторонами (прийнята позичальником), а саме 27,6 % річних, та лише нараховані на кошти, отримані позичальником в якості кредиту (а не на комісію, включену до суми кредиту). Таким чином, позивачем не доведено розміру заборгованості по процентам. В той же час, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, представником відповідача подано заяву про застосування наслідків пропущення позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість вказаної заяви, суд виходить з наступного. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Верховний Суд в своїх постановах від 08 серпня 2018 року у справі №135/1411/16-ц, від 06 грудня 2018 року у справі №303/4347/16-ц та багатьох інших висловив правовий висновок, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Оскільки відповідач з певного часу припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач, а тому місцевий та апеляційний суди правильно відмовили в задоволенні позову в цілому. Крім цього, Верховний суд в своїй постанові від 19 вересня 2018 року у справі 723/787/17 вказав на те, що Умови і правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позову давність та які не містять підпису позичальника, не вважаються письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. З розрахунку боргу та виписки з рахунку позичальника вбачається, що [PERSON] востаннє скористалася кредитною карткою 26 квітня 2014 року, а 25 липня 2014 року востаннє здійснила погашення кредиту. При цьому, суд не приймає до уваги платіж від 19 червня 2015 року в розмірі 126,29 грн., оскільки він здійснений не позичальником, а банком самостійно в порядку автоматичного погашення заборгованості за кредитом (виписка з рахунку позичальника). Таким чином, оскільки відповідач припинила виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з 25 липня 2014 року, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся з позовом лише 21 березня 2018 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності. Представником відповідача надано суду письмову заяву про застосування наслідків пропущення позовної давності. За встановлених обставин, оскільки позивачем не в повній мірі доведено розмір заборгованості та заявлено вимогу про її стягнення поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Стороною відповідача також заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу та проведення судової експертизи. Проте в матеріалах справи відсутні докази понесення цих витрат. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, для вирішення питання про компенсацію судових витрат, стороні відповідача протягом п'яти днів після ухвалення судового рішення слід подати докази понесення таких витрат.

Outcome: dismissed