Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, у якому просила стягнути відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди у сумі 715 576, 40 грн та моральної - у сумі 200 000, 00 грн /т. І а. с. 2-9/. В останній редакції позовних вимог [PERSON] просила стягнути суму відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1 173 692,00 грн та моральної - 200 000, 00 грн /т. ІІ а. с. 231-232/. Обґрунтовуючи свій позов, позивач вказала, що вона з родиною проживала у власному будинку [ADDRESS]. У період з 24 червня 2014 року по 05 липня 2014 року в результаті антитерористичної операції в м. Слов'янську снарядами було пошкоджено зазначений житловий будинок, присадибні будівлі та споруди, а також пошкоджено майно, що знаходилося в будинку. З даного приводу позивач звернулася із заявою про кримінальне правопорушення до Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області. Позивач вважає, що провина за спричинення їй матеріальної та моральної шкоди лежить на державі внаслідок проведення антитерористичної операції, тому звернулася до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала з урахуванням заяв про зміну розміру позовних вимог та просила задовольнити у повному обсязі, зазначила, що позивач не має наміру позбуватись власності на будинок, бажаючи його відновити. Позивач [PERSON], будучи допитаною 20 грудня 2016 року у якості свідка, суду показала, що проживала разом з родиною у [ADDRESS]. 05 травня 2014 року пройшов перший бій в селищі Семенівка. Вона з сім'єю була вдома. Після бою в будинку були пробиті вхідні двері, паркан, розбите скло на вікнах. Вони вирішили залишити будинок. Позивач ще два дні провела у будинку зі свекром, але вимушені були поїхати. Вони переїхали в кінці травня 2014 року в м. Слов'янськ. Позивач показала, що у будинку була зруйнована покрівля. Після звільнення Слов'янська, в кінці травня вона повернулася. Приїхавши, позивач виявила, що будинок згорів повністю. З часу переїзду позивач проживає у м. Києві. Також позивач суду показала, що будинок належав їй, вона там народилася та постійно проживала. В будинку разом з нею проживали її діти, її чоловік та її бабуся. У будинку проводився ремонт, який у квітні 2014 року був закінчений. У будинку було чотири житлові кімнати. У дитячій кімнаті було наступне: дитячий куточок, двоповерхове ліжко, стіл, книжкова та одежні шафи, книжки та іграшки. В спальні була двоспальне ліжко, трюмо, комп'ютерний стіл, стілець. В їдальні - диван кутовий, стіл зі стільцями. В передпокої були меблі. Життя було налагоджене, старша донька ходила до школи, до спортивної секції, займалась малюванням. Бажання переїхати не було, але позивач зі сім'єю поїхала тому, що стало небезпечно для життя. З собою взяли тільки посильні речі. Було три блокпости, вільно вивезти речі не змогли. У них було дві собаки, позивач попросила, щоб свекор годував собак. Проте він також потім не зміг, просити було нікого. Позивач все шукала інформацію про будинок в Інтернеті. Позивач зверталася до виконкому з приводу відшкодування шкоди, але не було відповідного законодавства. Вони тільки виплатили матеріальну допомогу на перші потреби близько 17 000, 00 грн. Цей будинок був для позивача єдиною цінністю та як пам'ять про рідних. Позивач зареєстрована як переселенець та отримує допомогу у розмірі 2 100, 00 грн щомісячно. На теперішній час позивач орендує квартиру в м. Києві за 5 500, 00 грн та сплачує комунальні послуги. Рівня достатку, що був раніше, зараз позивач не має. У Слов'янську залишились друзі позивача, яких вона бачить рідко. Позивач перебуває у шлюбі, чоловік залишився у Слов'янську, в нього там є робота. До Києва позивач взяли лише документи на будинок, паспорти, свідоцтва про народження дітей. На техніку всі документи згоріли. Позивач не знає, хто винен у знищенні її майна, вона зверталась до виконкому з метою отримання житла, але його там не має. Майно було знищено, згоріло, а винну у руйнуванні майна особу не визначено. В місцеву адміністрацію позивач не зверталася, її чоловік не займається відшкодуванням шкоди. Комісія надала акт обстеження зруйнованого будинку. Свідок [PERSON], допитаний 20 грудня 2016 року, суду показав, що 02 травня 2014 року громадський транспорт перестав ходити, а 05 травня 2014 року в селищі Семенівка почались активні бойові дії. Він з невісткою перебували ще дві доби в будинку, коли бої не вщухали. Свідок показав суду, що востаннє у будинку позивача був 07 червня 2014 року: будинок був закритий, майно було цілим. Приїхавши до будинку, після відїзду, свідок побачив, що будинок згорів повністю. У виконкомі йому повідомили, що для огляду майна буде працювати відповідна комісія. Свідку не відомо, що було причиною пожежі. Свідок [PERSON], допитана 20 грудня 2016 року, суду показала, що востаннє була у будинку 05 травня 2014 року. В цей день почався бій, під час якого були пошкоджені вікна та огорожа, а вона з родиною перебували у будинку. Після бою, вони вирішили вивезти дітей та пішки дісталися міста. В будинку залишився чоловік свідка - [PERSON] та невістка [PERSON] 22 травня 2014 року вирішили переїхати до Києва. На початку червня 2014 року свідок поїхали до Краматорська. Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, яка залишилася невиконаною у зв'язку із відсутністю можливості провести дослідження через значне навантаження та необхідністю виїзду для огляду об'єкта до його місцезнаходженням /т. ІІ а. с. 164-165, 174/. 14 грудня 2017 року провадження у справі поновлено /т. ІІ а. с. 177/. Представник відповідача Антитерористичного центру при Службі безпеки України - Рудич А. В. у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі, посилаючись на свої доводи у письмових запереченнях /т. ІІ а. с. 132-146/ та позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 11 липня 2018 року, а саме, що пошкоджене майно позивача не було передано на баланс органам місцевого самоврядування. Присутня у судовому засіданні представник відповідача Міністерства оборони України - Дорожинська А. Д. просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи у письмових запереченнях /т. ІІ а. с. 153-157/. Представник ГУ Національної гвардії України - Вакаров В. В. у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі, посилаючись на свої доводи у письмових запереченнях /т. І а. с. 132-146/. Представник третьої особи Служби безпеки України - Скрипніков Д. С. у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі, посилаючись на свої доводи у письмових запереченнях /т. ІІ а. с. 50-57/. Представник третьої особи Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства - Сідловська А. В. у судовому засіданні заперечувала проти позову у повному обсязі, посилаючись на свої доводи у письмових поясненнях /т. ІІ а. с. 105-106/. Від відповідача Міністерства внутрішніх справ України представник не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату, місце судового розгляду справи, і, відповідно до частини третьої ст. 223 ЦПК України, вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин. Збоку відповідача були подані письмові заперечення проти позову /т. І а. с. 158-162/, додаткові заперечення /т. ІІ а. с. 7-13/. Від відповідача Кабінету Міністрів України представник не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату, місце судового розгляду справи, і, відповідно до частини третьої ст. 223 ЦПК України, вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин. З боку відповідача були подані письмові заперечення проти позову /т. І а. с. 244-248/. Від третьої особи Донецької обласної військово-цивільна адміністрації представник не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату, місце судового розгляду справи, і, відповідно до частини третьої ст. 223 ЦПК України, вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин. З боку третьої особи були подані письмові пояснення, з яких вбачається, що позивачу було перераховано 13 789, 00 грн матеріальної допомоги /т. ІІ а. с. 120-124/. Від відповідача Державної казначейської служби України та від третіх осіб Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації представники не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час, дату, місце судового розгляду справи, і, відповідно до частини третьої ст. 223 ЦПК України, вважається, що вони не з'явився в судове засідання без поважних причин, заяви по суті від яких до суду не надходили. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, допитавши свідків, у тому числі позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є власником житлового будинку з господарчими та побутовими будовами та спорудами, що відносяться до нього, розташованого у [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 27 грудня 2004 року /т. І а. с. 10-11), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягом з державного реєстру правочинів /т. І а. с. 12, 13/. Також позивач є власником земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS], що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки серія [NUMBER] від 25 березня 2010 року та серія [NUMBER] від 25 березня 2010 року /т. І а. с. 20-21, 22-22а/. Згідно з актом № 321 обстеження нерухомого майна, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції (протокол засідання робочої комісії затверджено рішенням виконкому Слов'янської міської ради від 18 лютого 2014 року № 99 будівлі за адресою: [ADDRESS] віднесені до 3 категорії /т. І а. с. 23-26, т. ІІ а. с. 75-76/. Як вбачається з протоколу № 2 засідання робочої комісії з обстеження об'єктів, які постраждали під час проведення антитерористичної операції, від 15 серпня 2014 року, що була проведена у відповідності до Порядку обстеження об'єктів м. Слов'янськ, пошкоджених під час проведення антитерористичної операції, затвердженого розпорядженням голови Слов'янської міської ради від 28 липня 2014 року № 146р, було затверджено акт № 321 по об'єкту за адресою: [ADDRESS] - 3 категорія технічного стану (не підлягають відновленню - повне та часткове порушення будівлі) /т. ІІ а. с. 70-74/. Відповідно до акту про пожежу від 05 листопада 2014 рлоку працівники Слов'янського РУ ГУ Державної служби по надзвичайним ситуаціям України в Донецькій області склали акт про виниклу пожежу в період часу з 24 червня 2014 року по 05 липня 2014 року, час виникнення невідомо, за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 27-28/. Зазначеним актом встановлено, що пожежа сталася внаслідок обстрілу із вогнепальної зброї в період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що Слов'янським МВ ГУМВС України в Донецькій області 31 жовтня 2014 року була зареєстрована заява про вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація частини другої ст. 194 КК України. Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 12014050510003860 в період часу з 24 червня 2014 року по 05 липня 2014 року під час проведення артилерійського обстрілу невідомими особами в м. Слов'янськ було повністю знищено будинок [ADDRESS], таким чином було спричинено матеріальну шкоду потерпілій [PERSON] на суму 200 000, 00 грн (ЖЕО 13404 від 31 жовтня 2014 року) /т. І а. с. 19/. Також кримінальне провадження № 12016050000000280 за частиною другою ст. 258 КК України /т. І а. с. 211/, яке знаходиться в управлінні СБУ в Донецькій області, було об'єднане з загальним кримінальним провадженням за фактами руйнування будинків в м. Слов'янську № 22014050000000029 за ч. 2 ст. 258, ст. 341, ч. 3 ст. 262 КК України /т. ІІ а. с. 205-206/. Позивач є потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. У межах кримінального провадження № 22014050000000029, внесеного до ЄРДР від 12 квітня 2014 року, була винесена постанова від 09 жовтня 2017 року про проведення будівельно-технічної експертизи. Згідно висновку № 2629/2630 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, складеної 27 лютого 2018 року, пошкодження жилого дому, розташованого за адресою: [ADDRESS], наступні: частково зруйновано - несучі стіни, перегородки, повністю зруйновано - перекриття, дах та покрівля, знищені дверні та віконні блоки, повністю знищені підлога, внутрішнє оздоблення, усі інженерні комунікації. Технічними причинами руйнувань конструкцій жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], є пошкодження осколками, вибуховою хвилею від розривів боєприпасів при артобстрілі та пожежею, яка виникла після цього. Технічний стан житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на момент події не придатний для проживання, будинок знаходиться в аварійному стані та потребує капітального ремонту. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], становить 972 822,00 грн /т. ІІ а. с. 207-211/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний їй на праві власності будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом № 321 обстеження нерухомого майна, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції (протокол засідання робочої комісії затверджено рішенням виконкому Слов'янської міської ради від 18 лютого 2014 року № 99). Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Відповідно до статті 19 ЦК України встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону. Обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території антитерористичної операції. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, як визначено статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Слов'янськ (Слов'янська міська рада) Донецької області (пункт 1.23) Переліку), в якому був розташований житловий будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснюється антитерористична операція. Згідно з ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Водночас для підтвердження розміру шкоди, завданої руйнуванням будинку, необхідним є акт обстеження пошкодженого (знищеного) майна позивача внаслідок проведення антитерористичної операції, який має бути складений на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р та розпорядження голови районної державної адміністрації, оскільки відповідно до статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05 січня 2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Саме на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р та розпорядження голови Слов'янської міської ради від 28 липня 2014 року № 146, 18 липня 2014 року було обстежено нерухоме майно позивача та складено акт № 321 обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції, згідно з яким житловий будинок віднесено до 3 категорії технічного стану (не підлягає відновленню - повне та часткове порушення будівлі). Відповідно до статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 жовтня 2012 року № 5461-VI). Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. За положеннями статті 48 ЦПК України, держава може виступати стороною у цивільному процесі, яка є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. За статтею 56 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно з статтею 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно. Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України та Антитерористичний центр при Службі безпеки України є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Разом з тим, правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням, руйнуванням, знищенням майна (у тому числі житла) терористичним актом в період проведення антитерористичної операції регулюються, крім статті 41 Конституції України, статями 319, 321 ЦК України, статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», також Кодексом цивільного захисту України, положеннями якого позивачка також обґрунтовувала свої позовні вимоги. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Згідно з частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Частиною дев'ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права містить постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі 61-26466св18, який враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталась до місцевої державної адміністрації (Донецької обласної державної адміністрації) або органу місцевого самоврядування (Слов'янської міської ради) із пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку, чи можливості забезпечення її новим житлом замість пошкодженого, маючи намір відновити своє майно, що також підтвердила представник позивача у судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі: як у частині стягнення суми відшкодування матеріальної шкоди, так і щодо відшкодування за моральну шкоду, пред'явленій як похідна вимога. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed