Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 10062,25 грн., а також три відсотки річних у розмірі 603,72 грн., а всього 10665,97 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 09 жовтня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 1062,25 грн. зі строком повернення 09.10.2014 р. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 09.10.2013 р. Грошові кошти були передані відповідачу у момент підписання розписки. У вказаний строк відповідач борг не повернув. За 2 роки прострочення сума 3% річних становить 603,72 грн. В судове засідання зявився позивач [PERSON], який позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Уточнив, що у першому абзаці позову ним допущена описка у сумі, а саме помилково зазначено 1062,25\~грн., замість вірної 10062,25 грн. Також позивач уточнив, що 3% річних ним нараховано за період з 10.10.2014 по 09.10.2016 р.р. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справі відповідач [PERSON] до суду не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, заперечень на позов не подала. У звязку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 09.10.2013 р. між [PERSON] як позикодавцем, і [PERSON] як позичальником, укладений договір позики шляхом написання боргової розписки. Згідно з вимогами вказаного договору [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 10062,25 грн., які зобовязалась повернути протягом року (12 місяців). [PERSON] у вищевказаний строк суму позики не повернула. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Перевіривши розрахунок позивача щодо стягуваних сум, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу у розмірі 10062,25 грн. та 3 % річних за користування чужими коштами, нараховані за період з 10.10.2014 по 09.10.2016 р.р. у розмірі 603,72 грн., а разом 10665,97 грн. Так, фактично 3 % річних за користування чужими коштами за період з 10.10.2014 по 09.10.2016 р.р. складають 603,74 грн., тобто заявлена до стягнення сума у розмірі 603,72 грн. її не перевищує. Оскільки [PERSON] не сплатила заборгованість, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України та враховує, що відповідач не надала суду належних доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростувала наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved