Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

у вересні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, зазначивши, що 11.10.2011 року [PERSON] позичив у нього кошти в сумі 330 000 євро із зобов'язанням повернення позики до 11.10.2012 року. Проте, станом на день звернення до суду, [PERSON] свої зобов'язання не виконав. Просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики в сумі 5 507 070,69 грн та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, посилаючись на ті ж самі обставини, що і у позові. Окрім того, представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи не подав. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, ураховуючи те, що відповідач повторно не з'явився у судове засідання без поважних причин та з огляду на згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно розписки від 11 жовтня 2011 року, [PERSON] одержав у [PERSON] позику в сумі 330 000 євро із зобов'язанням повернення коштів до 11 жовтня 2012 року (а.с.4). Станом на 05 вересня 2014 року, дата підготовки та підписання позовної заяви, офіційний курс гривні, встановлений НБУ, до 100 євро становив - 16.688093 грн. Станом на день розгляду даної справи, [PERSON] своїх зобов'язань не виконав, оскільки не повернув позивачу суму позики, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України). Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, з огляду на установлені судом обставини, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникли зобов'язання на підставі укладеного між ними договору позики, на підтвердження укладення якого позивачем надано відповідну розписку, видану [PERSON] За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач передав [PERSON] у власність кошти, а останній зобов'язувався повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, тобто до 11.10.2012 року. При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав [PERSON] у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас, [PERSON] своїх зобов'язань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строку виконання зобов'язань за договором, кошти позивачу не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду для огляду оригінал розписки, виданої [PERSON], яка є свого роду борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості [PERSON] по цій розписці. У свою чергу, [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 10, 57-60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення [PERSON] його прав, оскільки судом установлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором позики зобов'язань та не повернув позивачу кошти, одержані у позику, а тому, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики в сумі 5 507 070,69 грн, виходячи із наступного розрахунку: 330 000 євро х 16.688093 (курс євро станом на 05.09.2014р.) = 5 507 070,69 грн. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути усю суму сплаченого та документально підтвердженого судового збору.

Outcome: approved