Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Штабу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати (далі по тексту - відповідач) про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом від 29 грудня 2015 року №061 позивач був прийнятий на посаду відповідального Штабу КМГФзОГПіДК. Наказом Штабу від 30 грудня 2016 року №12 я був звільнений з 31 грудня 2016 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. З 01 березня 2016 року по 31 грудня 2016 року позивачу нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, яка згідно довідки складеної бухгалтером Штабу Поліщук Т.О. складає 27 000,33 грн. Вважаючи такі дії відповідача незаконними, [PERSON] звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на його користь нараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 27 000,33 грн. 15.05.2018 року в судовому засіданні протокольною ухвалою було замінено відповідача Штаб Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, його правонаступником Громадським формуванням з охорони громадського порядку і державного кордону «МУНІЦИПАЛЬНА ПОЛІЦІЯ» міста Києва. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому за згоди позивача та його представника, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності представника Громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «МУНІЦИПАЛЬНА ПОЛІЦІЯ» міста Києва, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що Наказом №061 від 29.12.2015 року позивач був прийнятий на посаду відповідального чергового Штабу Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4). Наказом Штабу №12 від 30.12.2016 року [PERSON] було звільнено із займаної посади з 31 грудня 2016 року за власним бажанням (а.с.4). Відповідно до Довідки про заборгованість нарахованої зарплати за період з 01.03.2016 року по 31.12.2016 року згідно особистого рахунку працівника Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону позивачу було нараховано та не виплачена заробітна плата у розмірі 27 000,33 грн. (а.с. 5). У липні 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, однак, ухвалою суду від 09 серпня 2017 року у прийнятті вказаної заяви було відмовлено. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прихордить до висносвку про задоволення позовних вимог та стягнення з Громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону «МУНІЦИПАЛЬНА ПОЛІЦІЯ» міста Києва на користь [PERSON] заробітну плату в сумі 27000,33 грн. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача Враховуючи викладене,

Outcome: approved