Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому після остаточного уточнення своїх вимог зазначила, що її дочка [PERSON] з 2003 року проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] , та в період шлюбу в 2005 році у них народився син - [PERSON] . Дочка із зятем та дитиною проживали і були зареєстровані в будинку батьків зятя, що по [ADDRESS] . Будинок був оформлений на батька зятя - [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина та була прийнята її зятем - [PERSON] , проте за життя він не встиг отримати свідоцтво на успадкований будинок. У квітні 2011 року її зять помер. Також у січні 2016 року померла дочка. З того часу позивач призначена опікуном над своїм онуком та дізналася про порушення його майнових прав під час оформлення спадщини після смерті зятя. Після його смерті в 2011 році відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку, яка йому належала та перейшла у спадок від свого батька. На час смерті зятя її дочка разом із онуком були зареєстровані та проживали разом із ним. Вважає, що в силу статті 1268 ЦК України її онук фактично прийняв спадщину після смерті батька та має право на частку в будинку. При заведенні спадкової справи та оформленні спадкових прав відповідач [PERSON] навмисно приховала від нотаріуса наявність у покійного сина малолітньої дитини та незаконно оформила весь будинок на своє ім`я, чим позбавила малолітнього [PERSON] законних прав на спадкове майно. Зазначає, що її онуку, [PERSON] , після смерті його батька належить право на спадкування 1/4 частини будинку [ADDRESS] . Посилаючись на положення статей 392, 1301 ЦК України, в остаточній редакції уточненої позовної заяви просить суд встановити факт прийняття спадщини неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , у вигляді 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] ; визнати частково (1/4 частку) недійсним свідоцтво про право на спадщину, яке видано на ім`я [PERSON] від 11.02.2017 року; визнати в частині 1/4 недійсним договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] від 11.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В.; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування на 1/4 частку домоволодіння [ADDRESS] з усіма надвірними будовами (сені літ.а, веранда літа1, майданчик літа2, сарай літ.Б,Г,Д,Е, вбиральня літВ, погріб літЖ, огорожа літ.М-3, замощення І), яке відкрилось після смерті [PERSON] ; стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом справи. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали. Вказували, що відсутні законні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, оскільки вона є добросовісним набувачем, та не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчужуване майно. З боку [PERSON] під час укладання оскаржуваного правочину купівлі-продажу були вжито всіх розумних заходів для з`ясування правомочностей продавця - [PERSON] , зокрема, перевірено правовстановлюючі документи та спадкову справу, де інших потенційних спадкоємців не значилось. В своїх діях відповідач не бачить навіть необережної форми вини, оскільки вона не лише не усвідомлювала і не бажала, а й не допускала можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для неї, як власниці будинку. Також наголошує на тому, що вона придбала цей будинок разом із комунальними боргами та в занедбаному стані, після чого понесла значні витрати на їх погашення та відновлення будинку до придатного для проживання стану. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, відзив до суду не направила, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Кальміуського району міста Маріуполя Донецької області в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. в судове засідання не прибув, надіслав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Суд, вислухавши учасників та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес шляхом визнання права та правочину недійсним. Судом встановлено, що позивач є опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 23.03.2016 року (т.1 а.с.8.-9). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (т.1 а.с.11). [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] (т.1 а.с.14), після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно (т.1 а.с.14). Покійному на праві приватної власності належала 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності та рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 листопада 2002 року, яким визнано частково недійсним свідоцтво про право власності за [NUMBER] від 02.08.2002 року на житловий будинок по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного будинку (т.1 а.с. 108, 114). Тобто співвласниками будинку по 1/2 частці були [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується довідкою із Маріупольського БТІ. Згідно зі спадковою справою після смерті [PERSON] його єдиним спадкоємцем за законом став його син - [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте за життя так і не отримав відповідного свідоцтва на спадщину у вигляді будинку (т.1 а.с.79-85). [INFO] помер [PERSON] (т.1 а.с.13). [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с.12). Згідно з довідкою №61, виданою Головою КСН «Волонтерівка» 13 березня 2017 року, в будинку по [ADDRESS] були зареєстровані та проживали по день смерті власник будинку - [PERSON] , який помер [INFO] , син власника будинку - [PERSON] , який помер [INFO] , цивільна дружина останнього - [PERSON] , яка померла [INFO] . У цьому ж будинку до дня смерті батьків проживав син померлих [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.15). Згідно зі спадковою справою №15/2017, заведеною приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В., після смерті [INFO] [PERSON] відповідач [PERSON] звернулась до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила про відсутність інших спадкоємців за законом (т.1 а.с.89). 11 лютого 2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я його матері - [PERSON] на належне йому майно, а саме: на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належала батьку спадкодавця - [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності від 02.08.2002 року за [NUMBER], спадкоємцем якого був його син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (т.1 а.с.112). 11 лютого 2017 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. (т.1 а.с.58-59). Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Згідно зі статтями 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 3 статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як встановлено з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на 1/2 частку будинку [ADDRESS] , яка раніше в 2002 року була успадкована ним після смерті свого батька [PERSON] . На момент смерті [PERSON] він був зареєстрований та проживав разом із своєю дитиною [PERSON] , 2005 року народження, та його матір`ю [PERSON] в будинку [ADDRESS] , що підтверджується письмовими відомостями із КСН «сел.Волонтерівка» (т.1 а.с.15) та даними Департаменту адміністративних послуг від 08.02.2017 року (т.1 а.с.92). Вказані обставини також були підтверджені поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, як факт спільного проживання покійних батьків дитини в будинку [ADDRESS] , так і обізнаність відповідача [PERSON] про наявність у спадкодавця малолітньої дитини - її онука. Проте відповідач [PERSON] повідомила нотаріусу недостовірну інформацію щодо кола спадкоємців під час оформлення спадкових прав після смерті сина та не відобразила у своїй заяві до нотаріуса відомості про існування ще одного спадкоємця за законом, малолітнього онука - [PERSON] , [INFO] , який також є спадкоємцем першої черги. Відповідно до статті 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом, зокрема, мають діти спадкодавця та батьки. Частиною 1 ст. 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно із статтею 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Виходячи із даних положень законодавства, після смерті [PERSON] [INFO] року спадкоємцями першої черги за законом була його матір [PERSON] та малолітній син [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину у відповідності до положень частини 4, 5 статті 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті батька малолітній проживав разом зі своїми батьками в спірному будинку, та від його батьків або опікунів не надходили заяви про відмову від прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Згідно з пунктами 3.8, 3.9, 4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5, заяву від імені малолітньої особи або недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно кола спадкоємців. Тобто нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мав з`ясувати повні відомості щодо кола спадкоємців, в тому числі тих, які були малолітніми на момент відкриття спадщини і проживали на момент смерті із спадкодавцем та вважаються такими, що прийняли спадщину, а саме отримати достовірні відомості щодо наявності у спадкодавця малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Натомість при видачі відповідачеві [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] про проїзду Квітковому приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненком С.В. спадкових прав іншого спадкоємця першої черги за законом малолітнього [PERSON] , який проживав разом із батьком та вважається таким, що прийняв спадщину, нотаріусом враховано не було, чим порушено майнові права неповнолітнього позивача. Проте при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину від 11.02.2017 року, яке видано на ім`я [PERSON] на всю частину майна спадкодавця, приватним нотаріусом безпідставно не було встановлено повного кола спадкоємців та не враховано спадкових прав малолітнього [PERSON] , який, будучи малолітнім на момент відкриття спадщини та мешкаючи разом із спадкодавцем, вважається таким, що прийняв спадщину, а відтак за відсутності нотаріально посвідченої відмови від спадщини має право на спадкування після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . З урахуванням цього частка відповідача [PERSON] у спадковому майні була завищена, чим порушено спадкові права позивача. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, видавши 11 лютого 2017 року свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , лише на матір покійного, нотаріус не дотримався вимог статті ст.1261 ЦК України та права малолітнього сина померлого, який відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину у встановлений законом строк та має право на відповідну частку, а саме на 1/2 частку від спадкової маси, що дорівнює 1/4 частині вказаного домоволодіння. З урахуванням цього свідоцтво про право на спадщину за законом №637 від 11 лютого 2017 року, видане на ім`я [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є таким, що порушує спадкові права позивача, а тому підлягає визнанню недійсним в частині 1/4 частки, на яку має право позивач. Спірне свідоцтво про право на спадщину має бути визнане недійсними саме частково, оскільки хоч воно і видано без урахування частки у спадщині малолітнього [PERSON] , однак судом встановлено право відповідача [PERSON] на спадщину, яка дійсно їй належить, однак її частка має бути перерахована. Щодо вимог про встановлення факту прийняття позивачем спадщини на 1/4 частину спірного домоволодіння та визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на неї суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно зі статтею 318 ЦПК України в заяві повинно бути зазначено, зокрема, про причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують такий факт. Також в пункті 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. З наведеного законодавства та роз`яснень ВСУ випливає, що встановлення факту прийняття спадщини в судовому порядку потребується у випадку необхідності підтвердження або закріплення в судовому порядку певних обставин, які неможливо встановити в позасудовому порядку, через існування у заявника об`єктивних труднощів у наданні повного або належного обсягу документів до нотаріуса за місцем відкриття спадщини для прийняття спадщини та відмови у зв`язку із цим нотаріуса на вчинення відповідної нотаріальної дії. Натомість при визнанні судом частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом №637 від 11 лютого 2017 року, виданого на ім`я [PERSON] , вказаний факт може бути підтверджений та встановлений в позасудовому порядку шляхом звернення позивачем до нотаріусу за місцем відкриття спадкової справи і визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності в судовому порядку, як крайній засіб захисту цивільних прав, є передчасним та безпідставним при наявності передбаченої законодавством нотаріальної процедури оформлення спадкових прав на майно та достатнього у позивача набору документів для цього. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин при частково недійсному свідоцтві про право на спадщину за законом в частині, на яку претендує позивач, останній не позбавлений права та реальної можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному (позасудовому) порядку, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині є недостатньо обґрунтованими та задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 11.02.2017 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, позивач не вичерпав можливості оформлення спадкових прав на майно та отримання свідоцтва про право на спадщину, а тому на даний час позивач не може вважатися повноправним власником на належну йому частку та вимагати застосування одного із речово-правових способів захисту цивільних прав на майно. Позивачем для захисту своїх майнових прав заявлено вимогу про визнання правочину недійсним. При тому, що позивач не є стороною такого правочину. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено у п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). В даному випадку позивач обрав спосіб захисту своїх прав, не передбачений чинним законодавством для правовідносин, що склалися між сторонами спору, адже відповідно до пункту 10 частини третьої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК, а відновлюються відповідно до вимог ст. 388 ЦК України (Ухвала ВССУ у справі № 554/12549/13-ц від 14 вересня 2016). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Суд погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання угоди недійсною або визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Суд вважає, що після оформлення майнових прав в (позасудовому) нотаріальному порядку позивач, будучи власником, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням цього на даний час відсутні законні підстави для часткового визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.02.2017 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , та в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов частково з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 160 гривень.

Outcome: partial