Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

У березні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2012 розірвано. Від цього шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач проживає окремо, однак постійно втручається в особисте життя позивачки, погрожуючи не надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. У зв`язку з цим [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 17 березня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто щомісяця аліменти з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до його повноліття, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 14.03.2014 року. Стягнуто з [PERSON] , судовий збір на користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задовольнити. Заочне рішення від 04.06.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді Зосименко С.Г. від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 23 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами у березні 2019 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій останній просить суд визнати договір дарування частини квартири від 06 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., удавним, вчиненим для приховування договору про припинення права на аліменти, та припинити право на аліменти на дитину [PERSON] , у зв`язку із набуттям ним права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що у період з 2002 року по 2012 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони домовилися, що дитина буде проживати разом з матір`ю, а також тимчасово, протягом шести місяців на протязі року, разом із батьком. Окрім цього, 06 травня 2016 року було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., за яким позивач [PERSON] безоплатно передав [PERSON] в особі матері [PERSON] у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Однак, в квітні місяці 2018 році [PERSON] через виконавчу службу Індустріального району стало відомо, що 04 червня 2014 року по цивільній справі № 202/3575/14-ц було прийнято заочне рішення, відповідно до якого було вирішено стягнути з нього аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 14.03.2014р. Після чого, [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення до Індустріального районного суду, яка була задоволена, а заочне рішення від 04.06.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Відповідачка відмовилася надавати з цього приводу будь-які пояснення, а у приватного нотаріуса Хоміч О. М. позивач довідався, що укладений договір є договором дарування, а не договором про припинення права на аліменти у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно. Позивач вважає, що договір дарування від 06 травня 2016 року, укладений на користь неповнолітньої дитини [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Хоміч О. М., зареєстрований в реєстрі № 466, приховує інший правочин, який фактично відбувся, а тому вказаний договір дарування є удаваним, насправді між [PERSON] і [PERSON] мають місце відносини, які регулюються правилами щодо правочину - договору про припинення права на аліменти у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно. Також зазначив, що він як батько дитини бере участь в утриманні дитини, а саме: купує сину весь необхідний одяг, продукти харчування, оплачує витрати на додаткові потреби, культурний розвиток, лікування, оздоровлення, несе всі витрати на щорічний відпочинок сина та відпочинок на вихідні та свята. Наголосив, що на момент підписання оспорюваного договору дарування, сторони насправді мали за мету оформити нерухоме майно на дитину за рахунок сплати аліментів. 24 червня 2019 року [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона посилається на те, що доводи та обґрунтування у зустрічному позові не підтверджуються будь-якими доказами. Всупереч положенням ст. 81 ЦПК, яка покладає на позивача обов`язок доказування і подання доказів, позивач за зустрічним позовом не доводить жодну обставину, на яку посилається, не посилається на жодний доказ та містить лише домисли та припущення. Вказує, що жодної домовленості між сторонами не було і жодного разу з моменту розлучення батьків син не проживав з батьком на протязі 6 місяців. Мало місце спільне проведення часу та відпусток декілька разів, однак спільний син проживає з матір`ю і про тимчасове проживання з батьком (за виключенням проведення відпочинку, що складало 2-3 тижні) домовленості відсутні. Також ніколи не було жодної домовленості щодо дарування частини квартири в рахунок сплати аліментів. Домовленість між колишнім подружжям зводилося до щомісячного грошового утримання спільної дитини та даруванням батьком сину частини квартири, в якій син залишився проживати разом з матір`ю. Вважає, що подана зустрічна позовна заява є лише засобом [PERSON] уникнути батьківського обов`язку щодо утримання своєї неповнолітньої дитини. Зазначила, що відповідно до п.3.1. Договору дарування вимоги законодавства щодо змісту, значення і правових наслідків правочину, що укладається сторонами роз`яснено нотаріусом. Сторони на момент укладення та підписання договору дарування від 06.05.2016 року підтвердили, що вказаний договір дарування не носить характер фіктивного чи удавного правочину, тобто не містить, викладеного у ст.ст. 234, 235 ЦК України. Враховуючи, що позивач за зустрічним позовом особисто підписав договір дарування, особисто прослухав та зрозумів зміст, положення цього договору, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, а також підтвердивши, що договір дарування не носить характеру удаваного правочин. Крім того, ніколи і ні при яких обставинах сторонами не була погоджена умова договору про припинення права на аліменти за рахунок набуття права власності на нерухоме майно. У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У задоволені зустрічного позову [PERSON] просила відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2012 року розірвано. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе визначити аліменти у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог [PERSON] (відповідачу за первісним і позивачу за зустрічним позовом) суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 травня 2016 року було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., реєстровий № 466, за яким [PERSON] безоплатно передав [PERSON] в особі матері [PERSON] у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Як вказує позивач за зустрічним позовом [PERSON] , вказаний договір дарування було оформлено саме з метою припинення права на аліменти, тобто договір мав на меті припинити його аліментні обов`язки як батька по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] . Однак, всупереч вказаній домовленості [PERSON] подано позовну заяву про стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Припинення права на аліменти на дитину допустиме у зв`язку з набуттям нею права власності на нерухоме майно (ст. 190 СК України). Основою таких відносин є взаємна згода батьків на укладення відповідного договору. Той з батьків, з ким проживає дитина, і той з батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Закон відносить такий договір між батьком і матір`ю до переліку тих, які посвідчуються нотаріально і підлягають державній реєстрації. Дитина може брати участь в укладенні договору, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно може бути визнаний недійсним або розірваним. Так, на вимогу відчужувача нерухомого майна суд визнає договір недійсним у разі виключення імені відчужувача як батька з актового запису про народження дитини. У разі визнання договору недійсним у відчужувача відновлюється право власності на нерухоме майно. За позовом відчужувача нерухомого майна договір може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов`язку по її утриманню. З наведеного слідує, що угоду, яку уклали сторони 06.05.2016 року жодним чином не підпадає під поняття договору про припинення права на аліменти, оскільки суперечить діючому законодавству зокрема вимогам ст. 190 СК України. Що стосується визнання договору дарування квартири удаваним, то суд приходить до наступного: при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Отже, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч. 1 ст. 235 ЦК України). Частина 2 ст. 235 ЦК України лише встановлює таке правило: якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Удаваний правочин ні за яких обставин не може породити цивільні права та обов`язки, оскільки виражена у ньому воля не відповідає волевиявленню сторін, лише при єдності яких можна стверджувати про те, що насправді вчинений правочин. З наведеного слідує, що при укладанні удаваного правочину сторони повинні досягти спільної мети і приховати дійсний правочин. В даному випадку сторони на момент укладення та підписання договору дарування від 06 травня 2016 року підтвердили, що вказаний договір не носить характер фіктивного чи удавного правочину, відповідач [PERSON] діяла виключно в інтересах своєї неповнолітньої дитини з метою забезпечення її повноцінного розвитку та належних умов проживання. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., про визнання договору дарування удаваним та припинення права на аліменти. Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved