Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

У березні 2014 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 18 000,00 грн. та 3% річних від суми боргу у розмірі 642,00 грн. Від [PERSON] заперечень проти позову або заяви про визнання позову не надходило. Судом з'ясовано, що відповідно до розписки [PERSON] позичив гроші у [PERSON] 08.04.2012 р., та зобов'язався їх повернути у грудні 2012 р. у розмірі 18 000,00 грн. (а. с. 10). Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абзацом першим частини першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підставі якого перший передав у власність другому грошові кошти, при цьому другий зобов'язався повернути грошові кошти у розмірі 18 000,00 грн. у грудні 2012 р. Як вбачається зі змісту позовної заяви, зобов'язань з повернення у грудні 2012 р. [PERSON] грошових коштів у розмірі 18 000,00 грн. [PERSON] не виконав. Доказів, які б це спростовували, [PERSON] не подав. Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимоги про стягнення боргу за договором позики у розмірі 18 000,00 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто [PERSON] зобов'язаний сплатити [PERSON] 3% річних від простроченої суми (18 000,00 грн.), оскільки інший розмір процентів договором або законом не встановлений, а відтак позов [PERSON] у цій частині також підлягає задоволенню. При цьому суд звертає увагу, що час прострочення складає 443 дні (з 01.01.2013 р. по день подання позовної заяви - 20.03.2014 р.), однак [PERSON] просить стягнути 3% від суми боргу за менший період, а саме - 434 дні, що складає 642,00 грн., а суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягають стягненню судовий збір та витрати на правову допомогу. [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а. с. 1) та адвокату [PERSON] - 2 500,00 грн. у якості витрат на правову допомогу (а. с. 14). Між тим, суд зазначає, що витрати, понесені [PERSON], на правову допомогу, є явно завищеним, а відтак підлягають зменшенню судом, зважаючи на обсяг наданої адвокатом [PERSON] правової допомоги, до 300,00 грн. Зважаючи на наведене, з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню 543,60 грн.

Outcome: approved