Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із первісним позовом до Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 4,73 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Калинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 28 березня 2015 року. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті батька залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вона, як спадкоємиця за законом першої черги, не взмозі оформити в нотаріальному порядку, оскільки пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, а також не представила належний правовстановлюючий документ на майно через його втрату. Вказуючи, що строк вона пропустила з поважних причин, але через зазначені обставини не може оформити спадщину в нотаріальному порядку, тому просила винести рішення про визнання за нею права власності на дане спадкове майно. Потім збільшила свої вимоги і просила також за нею право власності в порядку того ж спадкування на житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер - Вітовський) район, вул. Суворова, № 121. Під час розгляду справи, в зв'язку з тим, що на час смерті спадкодавця [PERSON] з ним проживала його інша дочка - [PERSON], то ухвалою суду від 9 грудня 2016 року її було залучено до участі в справі як належного відповідача замість Калинівської сільської ради про що судом була постановлена ухвала від 9 грудня 2016 року. Крім того, під час розгляду справи залучена відповідачка [PERSON] подала суду зустрічну позовну заяву, яка ухвалою суду від 9 грудня 2016 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. В ній вона просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на житловий будинок, розташованого по вул. Суворова № 121 в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області, тобто на той же будинок, на який заявила позовні вимоги і позивачка за первісним позовом. В обґрунтування свого зустрічного позову зазначала, що цей будинок належав її батьку [PERSON] і після його смерті він має відійти їй як спадкоємиці за законом, так як вона прийняла спадщину, бо проживала зі своїм батьком на час його смерті. Проте оформити спадщину в нотаріальному порядку вона не має можливості, так як будинок не був належним чином зареєстрований. Тому просила визнати за нею право власності на будинок в судовому порядку. В судове засідання сторони не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі, наполягала на задоволенні свою позову. При цьому відповідачка за первісним позовом в своїй заяві не заперечувала проти залучення до спадкування своєї сестри і переходу до неї в порядку спадкування земельної ділянки. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов до наступного висновку. 28 березня 2015 року в с. Калинівка Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області помер громадянин [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташованого за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с. Калинівка, вул. Суворова, 121, а також на земельну ділянку, площею 4,73 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Калинівської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області, Земельна ділянка належала йому на підставі державного акту серії ІІІ-МК № 016974, виданого 16 квітня 2002 року Калинівською сільською радою Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. Положення ч.ч. 1-4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його діти: [PERSON] та [PERSON], тобто позивачки як за первісним, так і за зустрічним позовами. Також, ще один спадкоємець першої черги син померлого: [PERSON], відмовився від спадщини, подавши нотаріусу відповідну заяву. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька, так як проживала з ним на час відкриття спадщини. Інша спадкоємиця позивачка за первісним позовом пропустила строк для прийняття спадщини після смерті батька. На підставі ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З наданої позивачем позовної заяви та доказів, доданих до неї вбачається, що шестимісячний строк, передбачений законом для прийняття спадщини, вона пропустила через поважні причини, оскільки у неї погіршилося самопочуття та стан здоров'я після смерті батька. Також, відповідно до поданої іншою спадкоємицею [PERSON] заяви, вона не заперечує проти залучення до спадкування своєї сестри. Частиною 2 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В той же час, поновлення строку для позивачки [PERSON] або ж подання іншою спадкоємицею заяви про допуск її до спадкування після смерті батька не вирішує її проблеми по оформленню спадщини на земельну ділянку в нотаріальному порядку через відсутність оригіналу державного акту. Так, згідно з постановою від 21 червня 2016 року приватного нотаріуса Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] нею було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] через пропуск строку для прийняття спадщини, а також через неподання належного правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. В постанові зазначено, що був наданий державний акт серії ІІІ-МК № 016974, в якому прізвище власника зазначено - Сінюгін, однак прізвище спадкодавця позивачів [PERSON]. В той же час, співпадання імені, по-батькові та місця проживання вказує, що власником земельної ділянки є [PERSON], хоча і в державному акті його прізвище зазначено з помилкою. Крім того, відповідно до тієї ж постанови нотаріуса в оформленні права власності в порядку спадкування на житловий будинок неможливо через відсутність правовстановлюючих документів на нього. За пунктами 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Це стало підставою для звернення позивачів до суду із позовами. З матеріалів справи вбачається, що у них відсутня можливість отримати оригінали правовстановлюючих документів у позасудовому порядку. Так, через зміни в законодавстві припинено видача державних актів про право власності на земельні ділянки або ж внесення виправлень до їх змісту. Однак з наявної копії державного акту вбачається, що земельна ділянка дійсно належала [PERSON] Крім того, спадкодавець за свого життя, побудувавши будинок, не отримав свідоцтво про право власності на нього та не зареєстрував його у відповідному державному органі. Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований по вул. Суворова, 121 в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області, був побудований в 1956 році, господарські та побутові споруди в 1979-1988 роках. Згідно з довідкою цього ж підприємства та цим же технічним паспортом, житловий будинок має житлову площу 30 кв.м., загальну площу 45.7 кв.м. об'єкти самочинного будівництва відсутні, але право власності на будинок не зареєстровано. Однак, відповідно до записів у погосподарській книзі Калинівської сільської ради ради Жовтневого району житловий будинок по вул. Суворова, 121, в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON], в тому числі і на час його смерті.\~ До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Це свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мав всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на будинок, але цього не здійснив. Однак це не скасовує належність йому будинку. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельна ділка належали [PERSON] і це майно входить до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям. За тієї умови, що спадкодавиця [PERSON] не заперечує проти залучення до спадкування своєї сестри [PERSON], тому їх права та частки при спадкуванні є рівними. Однак кожна з ним бажає успадкувати окреме майно, а не його частку. Відповідно до ч. 3 ст. 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. В той же час, суд допускає, що укладення подібної угоди неможливо, оскільки відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Однак відповідно до позовних вимог та заяв, наданих сторонами, суд вбачає, що між ними існує домовленість про перерозподіл нерухомої спадщини, відповідно до якого спадкоємиці [PERSON] переходить земельна ділянка, а [PERSON] - житловий будинок. Враховуючи, що вони мають право на спадщину, але іншим способом, окрім судового порядку, не можуть захистити своє спадкове май нове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на нерухомості в порядку спадкування за законом. Таким чином вимоги первісного позову [PERSON] в частині визнання права власності на житловий будинок задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: partial