Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що з 29 квітня 2000 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Посилаючись на відсутність взаєморозуміння, несумісність характерів та різні погляди на життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з червня 2014 року та окремого проживання, позивач вважає примирення та подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливим, а тому просить його розірвати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав, не заперечував, що сторони фактично припинили шлюбні відносини з червня 2014 року, але зазначив, що відповідачка бажає зберегти сім'ю, тому не згодна на розірвання шлюбу. Також [PERSON] пред'явила зустрічний позов про стягнення із [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), посилаючись на те, що матеріальна допомога, яку надає відповідач є недостатньою для утримання дитини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов - частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 квітня 2000 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та народження. З червня 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Дані обставини визнаються обома сторонами. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З огляду на наведене та враховуючи, що сторони шлюбні відносини не підтримують з червня 2014 року, примирення за цей час не наступило, а позивач наполягає на розірванні шлюбу та не бажає примирюватись, суд за таких обставин приходить до висновку, що шлюб сторін розпався, носить формальний характер, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стали неможливими, а тому є підстави для його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на наведене та враховуючи, що відповідач працює, має постійний дохід, суд вважає за необхідне стягнути з нього на утримання сина аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Обставин, які б давали підстави для стягнення аліментів у більшому розмірі у судовому засіданні не здобуто. Твердження відповідача за зустрічним позовом про відсутність підстав для стягнення аліментів суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо способу виконання батьками обов'язку утримувати дитину. На підставі викладеного та

Outcome: partial