Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на ј частину житлового будинку та на ј частину земельної ділянки, площею 0,07 га, виділеної для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті батька залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вона не взмозі оформити в нотаріальному порядку через те, що існує ще інший спадкоємець. Посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька і прийняла спадщину, але через зазначену обставину не може оформити її в нотаріальному порядку, хоча батько законно володів будинком та ділянкою і розпорядився ними на випадок своєї смерті, тому просив позов задовольнити. Під час розгляду справи ухвалою суду від 05 квітня 2019 року, до участі в розгляді справи в якості співвідповідача було залучено ще одного спадкоємця - [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Позивачка в своїй заяві просила позов задовольнити, а відповідачі позов визнали і не заперечували проти його задоволення. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] помер громадянин [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді ј житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також на ј частину земельної ділянки, площею 0,07 га, виділену для його будівництва та обслуговування за цією ж адресою. Майно ним було набуте відповідно до договору міни від 17 грудня 2004 року, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належні їй на праві власності вказаний будинок та ділянку, а вони, в свою чергу передали їй однокімнатну квартиру в с. Горохівка Вітовського району Миколаївської області. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1234 та ст. 1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповітом спадкодавець може охопити все своє майно чи майнові права або ж визначити конкретне майно (майнові права), які підлягають спадкуванню спадкоємцем, визначені заповітом (ст. 1236 ЦК України). За свого життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області 11 вересня 2014 року, яким заповів на випадок своєї смерті будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS] , [PERSON] , тобто позивачки Однак в нотаріальному порядку вона не має можливості оформити будинок та земельну ділянку, оскільки заповіт складено відносно цілого будинку та ділянки, але відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2004 року спадкодавець отримав у власність тільки ј частину будинку та ділянки. Статтею 1256 ЦК України передбачена можливість тлумачення заповіту, яка може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Так, у статті 213 ЦК України передбачено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з того, що спадкодавець мав право на 1/4 частину будинку та земельної ділянки, і він розпорядився на випадок своєї смерті своєю власністю, заповівивши її позивачці, тому суд вважає, що за заповітом до неї має переходити право власності тільки на цю частину будинку та ділянки. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, перепоною в оформленні спадщини є наявність інших спадкоємців, які можуть претендувати на обов`язкову частку в спадщині, що передбачено 1241 ЦК України. В той же час, з наданих відповідачами заяв вбачається, що вони позов визнають і не заперечують проти оформлення позивачкою спадщини після смерті [PERSON] . Таким чином, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що ј частини земельної ділянки та ј частина будинку за життя належали [PERSON] і після його смерті входить до складу спадщини, а тому в порядку спадкування, з врахування встановлених зазначених обставин, повинні відійти спадкоємиці за заповітом, тобто позивачці в справі. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за заповітом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved