Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

У березні 2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальна площа якої складає 77, 7 кв.м., житлова площа- 50,0 кв.м. Позивач також просила залишити у власності відповідача [PERSON] іншу Ѕ частину квартири, а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07.06.2003 р. по 24.11.2017 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .05 жовтня 2004 року, в інтересах сім`ї за договором купівлі-продажу на ім`я відповідача [PERSON] , за спільні сумісні грошові кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що власних коштів подружжя не вистачало на придбання , то 05 жовтня 2004 року між відповідачем [PERSON] та АКІБ «УкрСибБанк» укладено кредитний договір за №2/Н-ТУ1, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 10 000 доларів США, що на день укладення кредитного договору складало 53 075 грн. Також 06 жовтня 2004 року на забезпечення виконання кредитного договору №2/Н-ТУ1 від 05 жовтня 2004 року укладено договір іпотеки , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М., та накладено заборону відчуження зазначеного предмету іпотеки. Під час перебування у шлюбі, спільними грошовими коштами повністю погашено у 2009 р. кредит банку. Як стверджує позивач, з часу придбання вказаної квартири, а саме з 05 жовтня 2004 року, позивач була зареєстрована та проживала разом з неповнолітніми дітьми та відповідачем в квартирі. Натепер відповідач [PERSON] ігнорує всі пропозиції позивача щодо укладення договору розподілу майна подружжя та чинить перешкоди у користуванні вказаною квартирою позивачем [PERSON] та їх дітьми [PERSON] та [PERSON] , що змусило позивача звернутись до суду з позовом про поділ майна. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, зазначивши, що він не визнає факт особистої або фінансової участі позивача в придбанні спірного майна, та відповідно заперечує статус спірної квартири , як спільної власності подружжя. Відповідач вказує, що позивачем не доведено належними доказами її фінансової участі у придбанні квартирі або матеріальної допомоги у виплаті кредиту, не наведено поважність причин, за яких вона не отримувати дохід, а сам по собі факт народження дитини не є такою причиною, оскільки позивач знаходилась вдома лише чотири місяці, а потім викладала дитячі бальні танці і доходу не отримувала. Стверджує, що квартира придбана частково за кредитні кошти, а частково за власні кошти відповідача, що належали йому до укладення шлюбу, тому як позивач за весь час сімейного життя не мала власних доходів, веденням домашнього господарства не займалася , постійно їздила з гуртком дитячих танців на конкурси, участь в утриманні родини не приймала. Зокрема він мав накопичення в розмірі 20 000 грн., а саме кошти від продажу в 1994 році його частини квартири за адресою [ADDRESS] .Кредит було виплачено за рахунок подарованих батьком 10 000 тис. доларів США та подарованих сестрою 3 000 тис доларів США. Батьком відповідача за власні кошти проведено у спірній квартирі ремонт. [PERSON] також стверджує, що ніколи не чинив позивачу перешкод у проживанні в квартирі, але позивач, при сприянні її нинішнього чоловіка , з травня 2018 р. вивозила зі спірної квартири майно, без згоди відповідача, що завдало йому збитків на 80000 грн. ( а.с. 93-97). У відповіді на відзив позивач [PERSON] вказує на те, що законодавством передбачена ст. 60 СК України презумпція спільності права власності на майно, отже, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] лежить саме на відповідачі. Позивач зазначає, що весь час подружнього життя вона працювала, навіть маючи маленьку дитину і займаючись її вихованням, суміщала декілька робіт. Відповідно весь період з моменту укладання шлюбу завжди отримувала дохід, який витрачався на інтереси родини. Окрім цього, 01.03.2006 року позивачем був укладений договір позики грошових коштів у сумі 1000 доларів США з метою здійснення ремонтних робіт у спірній квартирі, це грошове зобов`язання позивачем було виконане самостійно. Також , як стверджує [PERSON] , вона самостійно здійснювала утримання спірної квартири, зокрема оплачувала комунальні платежі. Позивач зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що джерелом купівлі спірної квартири є саме грошові кошти, які були його власним заощадженням або що були йому нібито подаровані батьком та сестрою в загальній сумі 13 тис. доларів США. Під час посвідчення ПН ХМНО Олійник Л.М. договору купівлі-продажу спірної квартирипозивач [PERSON] , як дружина покупця, надала нотаріально посвідчену згоду на придбання квартири у спільну сумісну власність, оскільки на час укладання вказаного договору сторони перебували у шлюбі, то квартира була придбана для сім`ї та в її інтересах, а отже і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ( а.с. 139-146). Надаючи заперечення проти відповіді на відзив відповідач зазначає, що робота позивача переважно мала безоплатний характер, та відповідно до наданих доказів навіть офіційно отриманого доходу позивача не вистачило б на оплату вартості спірної квартири. Відповідач заперечує будь-яку фінансову участь позивача у ремонті спірної квартири, та пояснює, що наданий позивачем доказ на оплату ремонту у вигляді розписки є неналежним та недопустимим доказом, оскільки розписка складена без його відома та без дозволу на вчинення істотної угоди.Навіть, якщо вважати, що кошти були позичені в інтересах сім`ї, то повернуті могли бути лише з доходів відповідача. Відповідачем зазначено, що позивач не мала офіційного доходу, та відповідно не могла самостійно оплачувати комунальні послуги. Відповідач вважає, що відсутність нотаріального посвідчення розписок про дарування грошових коштів в іноземній валюті від родичів не впливає на їх дійсність, бо було досягнуто усіх істотних умов правочину та гроші були дійсно передані ( а.с. 192-197). Представник 3 особи-Акціонерного товариства «УкрСиббанк» надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю ( а.с. 86). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року, за клопотанням позивача, судом витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. нотаріально посвідчену копію заяви-згоди позивача [PERSON] на придбання її чоловіком [PERSON] квартири у спільну сумісну власність відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2004 р. Витребувано також у Акціонерного Товариства «Укрсиббанк» інформація про виконання зобов`язання за кредитним договором №2/Н-ТУ1 від 05.10.2004 року, укладеним між відповідачем [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», довідка, що підтверджує погашення заборгованості та відсутність претензій фінансового характеру з боку банку; інформація щодо іпотеки у зв`язку з виконанням зобов`язання за кредитним договором від 05.10.2004 року з вказівкою чи підлягає вилученню обтяження (заборона на нерухоме майно), реєстраційний номер обтяження 1368289, зареєстрованого 11.10.2004 року реєстратором ПН ХМНО Олійник Л.М., відомості щодо наявності у АТ «Укрсиббанк» оригіналу договору купівлі - продажу від 05.10.2004 року квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 114). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні клопотання про допит свідків щодо надання грошових коштів за розписками, що містять умови договору дарування грошових коштів в іноземній валюті ( а.с. 136-137). Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. 07 червня 2003 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції 02 липня 2003 року. Після укладання шлюбу позивач взяла прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( свідоцтва про народження відповідно серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова від 18 лютого 2004 року, серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 28 травня 2014.( а.с. 15,25,26). Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року, що набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Прізвище позивача після реєстрації розірвання шлюбу змінено з [PERSON] на дівоче [PERSON] . 05 жовтня 2004 року на ім`я відповідача [PERSON] , за договором купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. за реєстровим №5506 придбана трьохкімнатна ізольована квартира , розташована за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] , загальною площею -7,7 кв.м., житловою площею-50 кв.м.( а.с. 16-17) Під час укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири позивач [PERSON] , як дружина покупця, надала нотаріально посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. заяву від 05.10.2004 р., якою не заперечувала проти купівлі-продажу чоловіком [PERSON] кв. [ADDRESS] за суму 64990 грн., які належать подружжю на праві спільної сумісної власності ( а.с. 212). Крім того, 05 жовтня 2004 року між відповідачем [PERSON] та АКІБ «УкрСибБанк» укладено кредитний договір за №2/Н-ТУ1, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 10 000 доларів США, що на день укладення кредитного договору складало 53 075 грн. , за цільовим призначенням ( на придбання квартири), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,25% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення згідно з графіком, не пізніше 05.10.2009 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №2/Н-ТУ1 від 05 жовтня 2004 року, між [PERSON] і АКІБ «УкрСиббанк» 06.10. 2004 р. укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно- трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , що є його власністю за договором купівлі-продажу.Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 5557, накладено заборону відчуження предмету іпотеки до припинення дії договору ( а.с. 21-24). За інформацією Акціонерного товариства «УкрСиббанк» № 13-3-05/484 від 14.05.2019 р., наданої на запит суду, зобов`язання з повернення банку отриманого кредиту за кредитним договором №2/Н-ТУ1 від 05 жовтня 2004 року, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] виконані позичальником повністю, остаточне погашення боргу здійснено 04.07.2009 р. Враховуючи, що банк не має до [PERSON] претензій, запис про обтяження майна підлягає вилученню з реєстру обтяжень, для чого іпотекодавець має звернутися до банку з відповідною заявою. Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру в банку відсутні ( а.с. 121). Статтею 60 Сімейного кодексу України ( далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що спірна квартира була придбана у той період, коли позивач та відповідач перебували у шлюбі. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. За роз`ясненнями, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] , як один із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, належними та допустимими доказами не довів обставини, на які посилався для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно. Доводи позивача зводились до того, що квартира була придбано частково за його особисті кошти, та кредитні зобов`язання ним виконувались одноособово. Відповідачем факт походження грошових коштів доводиться розписками, які складені у простій письмовій формі, та які містять інформацію про дарування грошових коштів в іноземній валюті між відповідачем та його родичами. Згідно до наданої копії розписки від 01.10.2004 року, відповідач [PERSON] отримав від свого батька [PERSON] 20 000 гривень, що належали відповідачу від продажу 1/5 частини квартири за адресою [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 1994 року. Як випливає з договору купівлі-продажу від 19.10.1994 року, наданого відповідачем, квартира була продана всіма власниками, у тому числі [PERSON] в 1994 році за 100 000 000 (сто мільйонів ) карбованців. У договорі чітко зазначено, що продавці одержали в рівних частинах від покупця 100 млн. крб. повністю ще до підписання та складання цього договору. Отже, відповідач у 1994 р. отримав за продаж належної йому частини гроші особисто. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу грошовою одиницею та відповідно єдиним законним платіжним засобом був карбованець, а не гривня, як про те зазначає відповідач ( а.с. 101,108-109). Відповідно до п. 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 № 762/96 українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню. Отже, після грошової реформи в Україні отримані 100 000 000 (сто мільйонів ) карбованців від продажу квартири були конвертовані в 1000 (одну тисячу) гривень. Відповідно батько відповідача не міг передати відповідачу станом на 01.10.2004 року 20 000 гривень , як вартість 1/5 частини квартири , проданої ними разом за 10 років до цього за 100 000 гривень, коли такої платіжної одиниці як гривня не існувало. Таким чином, розписка від 01.10.2004 року є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом про факт походження коштів. Письмова розписка від 30.11.2005 року про дарування батьком відповідача та отримання відповідачем [PERSON] 5 000 доларів США , розписка від 31.03.2007 року про дарування батьком та отримання відповідачем 5 000 доларів США, розписка від 01.06.2008 року про дарування сестрою відповідача та отримання відповідачем, як дарунка 3 000 доларів США не є належними, допустимими доказами на підтвердження посилань про дарування вказаних грошей відповідачу родичами, та й відповідно того, що нібито подаровані кошти були витрачені саме на купівлю спірної квартири або виплату кредиту ( а.с.102-104). Вимогами ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України визначено форму договору дарування та передбачено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали; іноземна валюта:а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу;б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті;в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Пунктом 22.5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (що діяв під час виплати коштів за кредитним договором і втратив чинність від 01.01.2011) встановлювалось наступне: якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 цього Закону для відповідного року (з урахуванням положень пункту 22.4 цієї статті). Отже, за нормами частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує 850 грн. укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За відсутності нотаріально посвідчених договорів дарування посилання відповідача [PERSON] на дарування грошей є недоведеним, що повністю узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 428/9583/15-ц. Відповідачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження своїх заперечень про те, що позивач [PERSON] під час їх подружнього життя не мала власного доходу, а також поважних причини для того, щоб його не отримувати. Наданим позивачем дипломом серії КВ № [NUMBER] підтверджено, що позивач з вересня 2003 року по червень 2007 року була студенткою та навчалась на контрактній формі навчання у приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний Слов`янський університет Харків» ( а.с. 151). [PERSON] надано докази того, що навчання в університеті нею оплачувалось самостійно відповідно до квитанцій АБ «Тавріка» № FL-606567 від 21.05.02 року, № FL-630096 від 21.06.04 року, № FL-702311 від 10.09.04 року, № FL-810814 від 11 лютого 2005 року, № FL-835602 від 18.03.05 року, № FL-872166 від 26.04.05 року, № FL-878181 від 12.05.05 року, № FL-937162 від 20.09.05 року, № FL-946838 від 11.10.05 року ( а.с. 152-158). За виключенням першого платежу, кошти на навчання сплачувались в період шлюбу з відповідачем. З 02.12.2004 року по 31.12.2010 року позивач працювала за сумісництвом на посаді тренера-викладача ( на 0,5 ставки) у Харківському міському «Танцювально-спортивному клубі «Топ-Денс», що підтверджується довідкою від 15.05.2019 року №1 Громадської організації «Танцювально-спортивний клуб «Топ-Денс», наказами Громадської організації «Танцювально-спортивний клуб «Топ-Денс» про прийняття на роботу від 02.12.2004 року №5 та про звільнення від 20.12.2010 року №8 ( а.с. 159161). З 03.10.2005 року по 01.09.2009 року позивач [PERSON] працювала керівником гуртка бальних танців «Супутник», що підтверджується записом у трудовій книжці, та архівною довідкою Управління освіти Адміністрації Київського району Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 15.05.2019 року № 70, Довідкою про заробітну плату Управління освіти Адміністрації Київського району Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 15.05.2019 року № 71 ( а.с.149-151, 167-168). З березня 2005 року по теперішній час [PERSON] є суддею на змаганнях зі спортивних бальних танців, що підтверджується кваліфікаційною книжкою судді №0501 ( а.с.162-166). Разом з тим, суд критично ставиться до наданої позивачем розписки від 01.03.2006 року про укладення нею договору позики грошових коштів у сумі 1000 доларів США з метою здійснення ремонтних робіт у спірній квартирі, оскільки відповідачу про це не було відомо це грошове зобов`язання позивачем було виконане ще 01.03.2007 року, що підтверджується розпискою від 01.03.2006 року. Крім того, ніякими належними доказами не підтверджено вкладення цієї суми саме в ремонт придбаної квартири. З огляду на встановлені судом обставини суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, в інтересах сім`ї, на спільні гроші подружжя, за згодою дружини, тому є їх спільним сумісним майном.Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). В порядку поділу спільного майна подружжя, з урахуванням обставин справи, позовних вимог, суд вважає за необхідне визнати право власності за позивачем [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Оскільки право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] вимога позивача щодо залишення у власності відповідача права власності на Ѕ частину квартири є зайвою. За правилами статтей 133, 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 3350,81 грн., виходячи зі звіту про визначення ринкової вартості нерухомого майна- квартири, що є предметом спору. Оскільки позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири задовольняються у повному обсязі, з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені нею судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 3 350,81 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved