Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та відповідачем [PERSON] 08.02.2016 року. В обгрунтуванння позовних вимог зазначає, що 08.02.2016 року між нею та відповідачем було начебто укладено договір позики, що підтверджується розпискою, про те, що відповідач надав кошти позивачу на суму 7000 доларів США. Позивач категорично заперечує отримання будь-яких грошових коштів від відповідача. Написання даної розписки відбувалося проти її справжньої волі, в стані нервово-емоційної стресової ситуації, внаслідок застосування до неї та до її сім`ї фізичного насильства з боку відповідача та його спільників. Зазначає, що 08.02.2016 р. близько 06.00 год. ранку відповідач та його товариши приїхали до них додому, де почали застосовувати фізичну силу до її чоловіка шляхом нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень, погрожуючи фізичною розправою над всією сім`єю, в тому числі над малолітніми дітьми, вимагали передачі їм грошових коштів. За даним фактом Жовківським відділом поліції внесено відомості до ЄРДР на підставі ст. 189 КК України, де в межах провадження відповідач був затриманий під час передачі йому грошових коштів. Крім того відповідач 11.01.2017 року звернувся з позовною заявою в Жовківський районний суд Львівської області про стягнення з неї грошових коштів на підставі оспорюваної розписки. Враховуючи, що розписка написана нею під впливом фізичного та психологічного тиску, в стані нервово-емоційної стресової ситуації, з метою збереження життя власної сім`ї, в результаті вчинення злочинного нападу відповідача та групи осіб, зміст такого правочину суперечить законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено тим, що розписка не відповідає ст. 203 ЦК України, просить визнати недійсним договір позики від 08.02.2016 року. В запереченні на позовну заяву від 02.11.2017 р. та у відзиві на позов від 13.02.2018 р. відповідач зазначив, що 08.02.2016 року він позичив [PERSON] кошти в сумі 7000 доларів США на термін 10 днів, по 18 лютого 2016 року. Кошти позивач позичала для своїх особистих потреб, з метою лікування. Оскільки між ними були нормальні відносини, і до того часу він декілька разів надавав в борг кошти позивачу, які вона завжди повертала вчасно, він позичив їй вказану суму. На підтвердження передачі коштів позивач написала розписку. Позивач не повернула грошових коштів та він 11.01.2017 року звернувся з відповідною позовною заявою до суду. Розписка складена у відповідності до положень законодавства. Жодних доказів про написання такої розписки під фізичним чи психологічним тиском не представлено. Просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Стефанишин А.Я. позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Просять позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] , (яка в подальшому повідомила про припинення представництва інтересів [PERSON] ) дали пояснення такі ж, як викладені в запереченні та відзиві на позов. Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши представлені суду докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. Судом встановлено, що 08.02.2016 року [PERSON] склала розписку, в якій зазначила, що вона позичила 7000 доларів США у [PERSON] та зобов`язується віддати протягом 10 днів. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаних сторонами. За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору зо договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми грошових коштів. У зв`язку з наведеним вище суд приходить до висновку, що 08.02.2016 року між сторонами виникли договірні відносини позики. Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третіх особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будучи допитаною як свідок позивач ствердила, що 08.02.2016 року ранком відповідач прийшов до неї додому з двома друзями, між ними і її чоловіком почався конфлікт, оскільки останні вимагали гроші. При цьому один із знайомих відповідача вдарив її чоловіка в голову, а потім його кинули на підлогу та почали бити. Вони вимагали 7000 доларів США. Щоб припинити побої чоловіка вона написала відповідну розписку, що нібито позичила у [PERSON] таку суму грошей та зобов`язується її віддати протягом 10 днів. Жодних грошей вона не позичала. Розписку написала лише з метою, щоб припинилися побої її чоловіка. Свідки [PERSON] (колишній чоловік позивача) та [PERSON] (мати позивача) в суді дали такі ж пояснення. [PERSON] зазначив, що з відповідачем [PERSON] у нього був спільний бізнес, а потім відповідач почав вимагати повернення якихось коштів. Жодних коштів ні він, ні позивач по справі у [PERSON] не позичали. Йому дійсно наносили побої, однак до медичного закладу він не звертався. Свідок [PERSON] зазначила, що їй зателефонувала донька та повідомила, що невідомі б`ють її чоловіка та вимагають гроші. Донька боялася нападників, тому написала розписку. Свідки [PERSON] (батько відповідача) та [PERSON] (сестра відповідача) зазначили, що 08.02.2016 року вони разом з відповідачем під`їхали до будинку позивача, оскільки [PERSON] сказав, що той просить позичити якісь кошти. Коли вони під`їхали до будинку, то [PERSON] вийшов, на вулиці переговорив з позивачем та повернувся назад до автомобіля, сказавши, що позичив їй кошти. Суд критично оцінює показання свідків позивача та свідків відповідача, оскільки вони є близькими родичами сторін. Однак суд вважає за необхідне зазначити наступне. Свідки сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] в суді були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та давали свої свідчення під присягою. При цьому вони повідомили суду обставини, зазначені вище. Разом з тим дані покази значно різняться з показаннями свідка [PERSON] даними 04 квітня 2016 року старшому слідчому Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області, які він теж давав, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. Про присутність свідка [PERSON] ані [PERSON] , ані [PERSON] слідчому взагалі не повідомляли. Позивач в судових засіданнях стверджувала, що розписка була написана під тиском. Однак, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження пояснення позивача про те, що чоловікові позивача відповідач та його знайомі нанесли тяжкі тілесні ушкодження, дані обставини не підтверджується жодними доказами, медичними довідками чи іншим чином, крім пояснень свідків, які є родичами між собою. При цьому суд зазначає, що лікування тяжких тілесних ушкоджень, практично не можливе без звернення до медичного закладу. В провадженні СВ Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області дійсно перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12016140240000238 від 18.02.2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, де у вказаному кримінальному провадженні являються потерпілими [PERSON] та [PERSON] . По вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває. Жодній особі підозру не оголошено. З наведеного вбачається, що до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення позивач звернулася в день, коли згідно з розпискою спливав термін повернення коштів. Крім того, встановлено, що з заявою про визнання правочину недійсним позивач звернулася 20.09.2017 року, тобто лише після того як відповідач пред`явив до суду позов про стягнення з неї позичених коштів, а не відразу після написання розписки чи після звернення до правоохоронного органу, якщо дії відповідача носили неправомірний характер. Враховуючи наведене вище, а також те, що жодним чином не підтверджено, що дії відповідача носили протиправний характер, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 08.02.2016 року.

Outcome: dismissed