Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

У березні\~2019\~року позивач\~звернулась до\~суду із\~вказаним позовом,\~у якому\~просила визнати\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~таким,\~щовтратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить 2/3 житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Нещодавно позивач дізналася, що у вищезазначеному будинку зареєстрований відповідач: [PERSON] , 1968 року народження. Відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача і ніколи не проживав, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядженням своїм майном, позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 02квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Позивач та представник позивача у судовому засідання позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Пояснення надали аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи, повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність, позов підтримує повністю, просить задовольнити, вказала, що відповідач у вищезазначеному будинку ніколи не проживав і не проживає на даний час. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком позивачу, вони одружились у 1993 році, та як подружжя почали проживати у [ADDRESS] . За вказаною адресою проживали його теща [PERSON] та батько позивача [PERSON] . Спочатку помер батько, а потім у 2002 році мати [PERSON] . Після смерті батьків будинок перейшов по спадщині його дружині та її сестрі. За весь час їх спільного проживання у будинку та і по даний час, відповідач [PERSON] ніколи не проживав у будинку, та і взагалі це стороння для сім`ї особа. Яким чином він був зареєстрований за вказаною адресою не відомо. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд можеухвалитизаочнерішення на підставінаявних у справідоказів, якщовідповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місцерозглядусправи, повторно у судовезасідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщопозивач не заперечуєпроти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, вислухавши позивача та представника позивача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину № 007886 від 14 червня 2017 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 89541771 від 14 червня 2017 року, [PERSON] є власником 2/3 частини, з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився брат померлого [PERSON] житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7,8). Згідно із листа № Х 46 від 16 січня 2019 року наданого до суду вбачається, що відповідач дійсно значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 47 від 10 січня 2019 року та довідки № 2087 від 14 грудня 2016 року відомо, що [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований і проживав за адресою [ADDRESS] (а.с. 10,11). Відповідно до актів обстеження житлових умов від 15 жовтня 2018 року та 15 лютого 2019 року складених депутатом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області [PERSON] у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає (а.с. 12,13). Згідно із свідоцтва про право на спадщину № НМЕ 007884 від 14 червня 2017 року відомо, що [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у розмірі 2/3 частки, з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився брат померлого [PERSON] (а.с. 55). Згідно до договору № ВЕЕ 921178 від 17 березня 2007 року, вбачається, що [PERSON] перейшла у власність земельна ділянка площею, 2,46 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП „Богданівське Богданівської сільської ради, Броварського району Київської області (а.с. 57). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вивчивши матеріали справи, враховуючи, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а [PERSON] визнанню таким, що втратив право на користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved