Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

У березні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради, [PERSON] про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, в якій позивач просить: визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після померлого батька [PERSON] в розмірі 1/3 частин всього спадкового майна; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин всього спадкового майна видане на підставі заповіту [PERSON], посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2- 959 від 18.02.1993 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин [ADDRESS] серії [NUMBER], серія та номер: [NUMBER], видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Юрієм Миколайовичем [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/3 частки [ADDRESS], припинивши на цю частку право власності [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, [PERSON], народилась у [INFO] році та її батьками є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. [INFO] року батько позивача - [PERSON], [INFO], помер. Після смерті батька відкрилася спадщина. Батькові на праві власності належав будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується листом «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 09.10.2017 року №13633. Спадкоємцями першої черги після смерті батька була позивач, як донька, та її рідний брат - [PERSON], [INFO]. Їх мати - [PERSON], [INFO], померла [INFO] року, тобто ще до смерті батька. На момент смерті батько позивача постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. Позивач разом з братом, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, бо фактично протягом шести місяців після смерті батька вступили у володіння (управління) спадковим майном. Позивач після похорон взяла собі деякі особисті речі, які належали батькові - частину посуду, годинник, килим, деякі меблі та документи на [ADDRESS]. Рідний брат позивача [PERSON] залишився проживати в будинку батька, за адресою: [ADDRESS]. За законодавством і за домовленістю з братом спадкове майно батька було поділено між ними в рівних частках по 1/2 кожному. При цьому, посилається на ст.ст. 524, 529, 549, 553, 554 ЦК УРСР. Зазначила, що її воля, і воля її брата, як спадкоємців, знайшли своє вираження у вчиненні ними певних дій - вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном батька. Офіційно, після спливу шестимісячного строку, права на будинок батька вони з братом не оформлювали через відсутність коштів та у зв'язку з тим, що граничні строки для оформлення спадщини після її прийняття законодавством не були встановлені. [INFO] року рідний брат позивача [PERSON], помер. У встановлений строк 08 грудня 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Однак нотаріус Прийдак Ю.М. листом №6/02-14 від 16 січня 2018 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що від імені її брата [PERSON] 19 липня 2017 року був посвідчений заповіт на все майно, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. на ім'я [PERSON], [INFO], яка прийняла спадщину. Тому, позивач втратила право на спадкування після брата, як спадкоємець за законом другої черги. Виходячи з вищезазначеного, вважаючи, що брат мав право заповісти лише належне йому майно - половину батьківського [ADDRESS], позивач вирішила оформити права на свою успадковану після батька 1/2 частку в цьому будинку і 28.02.2018 року звернулась до третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за місцем відкриття спадщини після смерті батька позивача з заявою про прийняття спадщини та надала докази фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном батька. Однак, державний нотаріус Янкова І.В. відмовила їй у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом на майно після смерті померлого [INFO] року батька - [PERSON], про що винесла постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій від 28.02.2018 року. Постанова нотаріуса обґрунтована тим, що у встановлений законодавством шестимісячний строк, з [INFO] року по 19.06.1994 року, позивачем, як спадкоємцем [PERSON] до нотаріальної контори заява не подавалась. Згідно паспорта позивача вона на день смерті не була зареєстрована з померлим батьком [PERSON], тобто факт прийняття спадщини нею спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Крім того в матеріалах спадкової справи міститься інформація щодо заповіту від імені спадкодавця, її батька - [PERSON], посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року, зареєстрований № 2- 959 на іншу особу. Тобто, саме з постанови нотаріуса Янкової І.В. про відмову у вчинені нотаріальних дій від 28.02.2018 року позивачу стало відомо про те, що її батько 18.02.1993 року залишив заповіт на іншу особу. Вважає, що зазначеним заповітом батько позивача порушив її права на обов'язкову частку у спадщині. Позивач є дитиною (донькою) спадкодавця (тобто батька) і на момент відкриття спадщини після смерті батька ([INFO] року) була непрацездатною, бо ще з 05.03.1989 року перебувала на пенсії за віком, відповідно вона має право на обов'язкову частку у спадщині батька незалежно від змісту заповіту. Таким чином, оскільки на момент смерті батька позивач була непрацездатна, вона має право на обов'язкову частку у спадщині у розмірі 2/3 частини, яка належала б їй при спадкоємстві за законом, а інша частка перейде до особи за заповітом. Заповіт в тій частині, де порушується право спадкоємців на обов'язкову частку спадкового майна, вважається недійсним. Вона з братом [PERSON], як діти померлого батька за законом, успадкували б будинок у рівних частках, тобто по ? частці кожному. Відповідно, розмір обов'язкової частки позивача у спадщині після смерті батька складає 1/3 частку від всього спадкового майна. Тобто, заповіт батька [PERSON], посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року та зареєстрований № 2- 959 є недійсним в частині, яка дорівнює 1/3 частці спадщини. Відповідно є частково незаконними і недійсними усі наступні правочини і правовстановлюючі документи щодо спірного будинку. У зв'язку з правами позивача на обов'язкову частку у спадщині вважає, що є частково (на 1/3 частку) недійснім і свідоцтво про спадщину серії [NUMBER], серія та номер: [NUMBER], видане 09.02.2018р. ПН ДМНО Прийдак Ю.М., та відповідно незаконним право власності [PERSON] на 1/3 [ADDRESS]. У зв'язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. 24 квітня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги вона не визнає з огляду на наступне. Посилаючись на ст.ст. 524, 535, 548,549 ЦК УРСР зазначила, що дійсно позивач мав право на обов'язкову долю у спадщині, що відкрилася після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO] року, але позивач зазначену спадщину не прийняв, так як вона не тільки не була прописана як на день смерті спадкодавця так і протягом шести місяців після неї, з ним за одною адресою, так і не звернулася с заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Ці факти підтверджуються самим позивачем в позовній заяві. Зазначила також, що розрахунок обов'язкової частки, на яку претендує позивач, зроблений не коректно, так як позивач навмисно не зазначив ще одну дитину свого батька [PERSON], а саме [PERSON], [INFO], а тому і розрахунок обов'язкової частки повинен виглядати інакше: спадкоємці за законом це [PERSON] - 1/3 частка, [PERSON] - 1/3 частка та [PERSON] - 1/3 частка, а тому і претендувати позивач могла б тільки на 2/9 частки від усього майна. Стосовно посилання позивача на те, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме - посуду, годинника, килима, деяких меблів та документів на спірний будинок, зазначає, що документів на спірний будинок, а саме свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та домової книжки, у неї ніколи не було та немає на сьогоднішній день, так як вони постійно знаходилися у її брата [PERSON], а незадовго до його смерті, були передані відповідачу. Як вбачається з позовної заяви, позивач не була прописана разом із спадкодавцем, разом із ним не мешкала та немала жодного документу виданого на ім'я померлого, на майно, користування, управління та розпорядження яким можливо тільки після оформлення права на нього. Твердження позивача відносно того, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] шляхом отримання посуду, годинника, килиму, деяких меблів, що належали померлому є нісенітницею та не може бути належним доказом у справі, так як будь-яких відомостей відносно належності перелічених предметів спадкодавцю бути не може, так як ці речі та предмети не мають жодних індивідуальних ознак та особливостей, які б могли ототожнювати їх із спадкодавцем. Позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину не можуть бути задоволені тому, що позивач як на день підписання заповіту її братом [PERSON] (19.07.2017 року), так і на день смерті [PERSON], померлого [INFO] року не була власницею [ADDRESS]. Також зазначила, що позивач мала б звернутися до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 19.06.1997 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту, як позивач дізнався про порушення свого права. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давнини, що підтверджується датою звернення позивача з вказаним позовом до суду, яка зазначена на позовній заяві як 20.03.2018 року. У зв'язку з викладеним відповідач просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі за безпідставністю. 26 квітня 2018 року до суду від представника відповідача Дніпровської міської ради - Луценко Н.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Дніпровська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Обов'язковою умовою звернення до суду є існування порушення прав чи законних інтересів позивача. Однак, позовна заява та матеріали справи не містять посилань на будь-які порушення, невизнання або оспорювання Дніпровською міською радою передбачених законодавством прав чи законних інтересів позивача та, взагалі, відсутні будь-які докази звертання до Дніпровської міської ради з питання, заявленого у позовній заяві. Як наслідок, немає підстав вважати, що передбачені законом права чи законні інтереси позивача були порушені, не визнанні або оспорені. Крім того, лише за відсутності усіх інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину, [NUMBER], серія та номер: [NUMBER], видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Прийдак Ю.М. Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Отже, на підставі вищевикладеного, позивачем необгрунтовано зазначено, чому Дніпровська міська рада залучена відповідачем по справі. Як вбачається з матеріалів справи, заява про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк - з [INFO] року по 19.06.1994 року спадкоємцем [PERSON] до нотаріальної контори не подавалась. Згідно паспорта на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], виданого Красногвардійський РВ УМВС України в Дніпропетровській області 17.12.1998, [PERSON] на день смерті не була зареєстрована із померлим [PERSON], тобто факт прийняття спадщини [PERSON] спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Крім того, в матеріалах спадкової справи міститься інформація щодо заповіту від імені спадкодавця - [PERSON], посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року за реєстровим № 2 -959 на іншу особу. У зв'язку з викладеним просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 07 травня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Дніпровської міської ради, в якому зазначено, що висновки представника відповідача Дніпровської міської ради є хибними і необґрунтованими. Вважає, що відповідач неправильно визначився з предметом позову. Предметом позову [PERSON] є не тільки спадкове майно після смерті її брата [PERSON], померлого у [INFO], спадкоємцем якого дійсно є саме відповідач [PERSON], а у тому числі і порушення права позивача [PERSON] на обов'язкову частку на спадкове майно після смерті її батька [PERSON] у [INFO]. А станом на час звернення позивача [PERSON] до суду у 2018 році з вимогою відновити порушені її батьком права на обов'язкову частку у спадковому майні, вже відсутні інші спадкоємці за заповітом і за законом після смерті батька позивача [PERSON], померлого у [INFO]. У зв'язку з зазначеним, вважає, що позивач цілком правомірно залучив у якості співвідповідача по справі територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька, але в інший, передбачений законодавством, чинним на час відкриття спадщини спосіб - шляхом вступу у володіння спадковим майном свого батька. Позивач від спадщини після смерті батька не відмовлялась. Її воля, як спадкоємця, знайшла своє вираження у вчиненні нею певних дій - вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном батька протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У зв'язку з викладеним просила суд відхилити заперечення, надані у відзиві представника відповідача - Дніпровської міської ради в повному обсязі. Крім того, 07 травня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON], в якому зазначено, що зазначені у відзиві обставини не спростовують доводів позовної заяви та підлягають відхиленню з огляду на наступне. Дійсно, позивач не заперечує, що ще одною дитиною її батька була [PERSON]. Разом з тим вона вважає, що ці обставини не впливають на розмір її обов'язкової частки у спадщині. Її сестра [PERSON] не захотіла приймати спадщину після смерті батька і відмовилась вчиняти щодо цього будь-які дії. За домовленістю поміж ними прийняли спадщину після смерті батька лише дві особи - позивач та її рідний брат - [PERSON]. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме - майна та документів на спірний будинок. Ці речі та документи вона забрала до спливу шестимісячного строку після смерті батька. Документи на будинок знаходились у неї вдома, але після чергового звільнення з місць позбавлення волі, не пам'ятає у якому році, її брат [PERSON] попросив надати їх йому для вчинення певних дій, для яких саме, вона зараз не пам'ятає точно, тому вона віддала вказані документи йому. Доводи відповідача про те, що позивач пропустила строк позовної давності, позивач вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Позивач від спадщини не відмовлялась. Так, дійсно, офіційно, після спливу шестимісячного строку, права на будинок батька позивач і її брат не оформлювали. Разом з цим, це не є порушенням законодавства, бо граничні строки для оформлення спадщини після її прийняття законодавством не були встановлені. Про порушення своїх спадкових прав позивач дізналася лише 28.02.2018 року і звернувшись до суду у 2018 році і строку позовної давності не порушила. У зв'язку з викладеним, просила суд відхилити заперечення, надані у відзиві відповідача [PERSON] в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні 30 липня 2018 року позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково пояснила суду, що з 1959 року вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Її батьки та брат проживали по [ADDRESS]. Вона по [ADDRESS] не проживала, а лише допомагала батькам по господарству. У [INFO] померла її мати, після смерті матері спадщина не залишилася, в неї не було майна та до нотаріуса ніхто не звертався. Все життя батьки проживала за зазначеною адресою. Батько до своєї смерті залишив їй документи на вищевказаний будинок. Точну дату вона не пам'ятає. Через деякий час її брат - [PERSON] звільнившись з місць позбавлення волі, та попросив у неї документи на будинок батька, коли це відбулося вона не пам'ятає. На прохання [PERSON] вона надала йому вказані документи, однак згодом останній так і не повернув їй ці документи. Це було ще до смерті батька. Після смерті батька його похованням займалась вона та сестра [PERSON]. [PERSON] грошових коштів на поховання батька не надавав. Коли минуло сорок днів після смерті батька вона взяла речі батька - самовар, посуд та його годинник. Про наявність заповіту на [ADDRESS] брат їй нічого не казав, їй про це відомо не було, вона дізналася про заповіти тільки після смерті брата у [INFO]. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповідях на відзиви відповідачів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала та просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Також визнала, що позивач мала права на обов'язкову частку у спадщині. Додатково пояснила суду, що вона була сусідкою [PERSON] та проживає по [ADDRESS] з 09 липня 1988 року. [PERSON] проживав разом з батьком, а після смерті батька став проживати по [ADDRESS] один. Всі відмовились від нього, ніхто до нього не приходив. Вона доглядала за [PERSON], у зв'язку з чим у липні 2017 року він склав на її ім'я заповіт. У [PERSON] була також дружина та донька, однак їй відомо, що вони були розлучені, не спілкувались та не підтримували жодних зв'язків вже тривалий час. Позивач за адресою: [ADDRESS], не проживала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Дніпровської міської ради - Гущина М.С. в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що позивач [PERSON] є її матір'ю. У [INFO] її матір поховала свого батька - [PERSON]. Брат матері - [PERSON] половину свого життя провів у місцях позбавлення волі. Вона та її мати також доглядали за дідом - [PERSON] Після смерті діда, його похованням займалась мати та сестра матері - [PERSON]. Після смерті діда - вона разом зі своїй матір'ю забрали речі, які матір дарувала діду за життя та інші речі домашнього вжитку, а саме самовар, годинник та інші. Після смерті діда, позивач домовилась зі своїм братом - [PERSON], що вони разом поділять спадщину діда, про заповіт йм нікому нічого не було відомо. Сестра її матері - [PERSON] за домовленістю між нею, позивачем та [PERSON] відмовилась від спадщини. Також, вона пам'ятає ситуацію, коли [PERSON] не пускав діда у будинок, в той час, коли на вулиці був мороз, після чого у діла була гангрена ніг. Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що раніше вона проживала по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є її колишньою сусідкою, родина [PERSON] також були сусідами. [PERSON] також була сусідкою [PERSON] та [PERSON] Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] за життя склав заповіт на ім'я [PERSON], який передав на зберіганні сім'ї [PERSON]. Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по [ADDRESS]. Зазначила, що позивач не ходила до [PERSON] за його життя, годуванням останнього займався [PERSON] За життя [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], який передав їй на зберігання та сказав віддати його лише [PERSON]. Разом з заповітом [PERSON] передав їй також домову книгу та документи на будинок. Весь час документи були у них вдома. Допитаний в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що раніше він проживав на [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] була його сусідкою. Також, він товаришував з [PERSON]. Батько [PERSON] - [PERSON] товаришував з його батьком. Позивач майже не відвідувала свого батька, приблизно раз на місяць заходила на 15 хвилин. За життя [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], який приніс його батьку на зберігання разом з документами на будинок. До смерті [PERSON] вищевказані документи зберігались у його будинку. Одного разу [PERSON] брав вищевказані документи для оформлення якихось довідок. Згодом, документи за проханням [PERSON] він віддав відповідачу - [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року у с. Ново-Покровка Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданим Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 17 грудня 1998 року (а.с. 163). Дошлюбне прізвище [PERSON] - «[PERSON]», яке вона змінила у зв'язку з укладенням 28 червня 1959 року шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 28 червня 1959 року Бюро РАЦС Красногвардійського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 645 (а.с. 12). Батьками [PERSON] є: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується Архівною довідкою [NUMBER] від 23 жовтня 2017 року, виданою Державним архівом Дніпропетровської області Дніпропетровської обласної державної адміністрації, актовий запис про народження № 70 (а.с.11). Мати позивача - [PERSON], [INFO], померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно 13 лютого 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 779 (а.с. 15). Судом встановлено, що після смерті матері позивача - [PERSON], із заявами про відмову/прийняття спадщини не звертався та спадкова справа не відкривалася, що підтверджується листом третьої Дніпровської державної нотаріальної контори № 2646/01-16 від 08.08.2018 року (а.с. 199). З 05 березня 1989 року позивач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується Посвідченням № [NUMBER], виданим 31 березня 1989 року (а.с. 21). За життя, батьку позивача - [PERSON] на праві особистої власності належав житловий [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 11 жовтня 1990 року, виданим Красногвардійським відділом комунального господарства Виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів № 318/16 від 26 червня 1990 року (а.с. 76), що також підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 09 жовтня 2017 року № 13633 (а.с. 18). 18 лютого 1993 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-959, згідно якого [PERSON] заповів усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] (а.с. 52). [PERSON], [INFO] року народження, є сином [PERSON] та рідним братом позивача [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00019415305 від 19 січня 2018 року, в якому батьками останнього зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON], актовий запис про народження № 5 (а.с. 16). [INFO] року батько позивача - [PERSON], [INFO], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно 07 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1747 (а.с. 13). За змістом статті 525 ЦК УРСР у редакції 1963 року, який був чинним на час смерті [PERSON], часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на нерухоме. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР у редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. На час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS], разом з ним мешкав також його син - [PERSON], що підтверджується довідкою від 19 жовтня 2017 року, виданою Головою квартального комітету № 26 (а.с.51). Згідно статті 534 ЦК УРСР у редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Слід звернути увагу на те, що цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Судом вважає встановленим той факт, що про наявність заповіту [PERSON] від 18 лютого 1993 року, складеного на ім'я [PERSON], позивачу відомо не було, що підтверджується показами свідка [PERSON] Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. Крім того, з показань допитаних у якості свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що вказаний заповіт зберігався за місцем мешкання останніх та про його наявність вони нікому не повідомляли до смерті [PERSON] Статтею 535 ЦК УРСР у редакції 1963 року передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Судом встановлено, що позивач є донькою спадкодавця [PERSON] та на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] вона була непрацездатною, оскільки ще з 05 березня 1989 року позивач перебувала на пенсії за віком, а отже, з урахуванням положень статті 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року вона мала право на обов'язкову частку у спадщині батька незалежно від змісту заповіту, у розмірі 2/3 частки, яка належала б її при спадкуванні за законом. Щодо визначення розміру обов'язкової частки позивача у спадщині [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно ст. 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після померлого [INFO] року [PERSON] були його діти: позивач [PERSON], її брат - [PERSON], а також її сестра - [PERSON]. При вирішені даної справи суд виходить з того, що донька [PERSON] - [PERSON] вважається такою, що не прийняла спадщину, оскільки матеріали справи не місять доказів того, що після смерті свого батька вона у встановленому законом порядку звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, або була зареєстрована за місцем його постійного проживання, або вчинила дії що свідчили б про фактичне прийняття та управління спадковим майном або його частиною. Так само в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] на час відкриття спадщини була непрацездатною та мала право на обов'язкову частку у спадщині. Крім того з пояснень позивача та допитаних у судовому засіданні свідків встановлено, що за домовленістю між позивачем, [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди, що спадщину після смерті батька у рівних частках успадкують позивач та її рідний брат - [PERSON], а [PERSON] відмовляється від спадщини. Усі заперечення відповідача [PERSON] з цього приводу судом до уваги не беруться з тих підстав, що їй не було та не могло бути відомо про наявність зазначених домовленостей у родині [PERSON], оскільки вона не є членом їхньої родини та не могла знати про наявність домовленостей щодо порядку спадкування між дітьми померлого [PERSON] Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР у редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР у редакції 1963 року встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вже зазначалося, з показань допитаних у справі свідків судом встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не приймала. Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] не подавали. Разом з цим, [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька він продовжив проживати та бути зареєстрованим у будинку батька - [ADDRESS]. [PERSON] не була зареєстрованою та не проживала у будинку батька - [ADDRESS], однак вона також прийняла спадщину після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Так, після смерті батька, в період шестимісячного строку для прийняття спадщини, позивач на 40 днів після смерті свого батька, взяла собі деякі особисті речі батька, а саме його годинник, частину посуду, самовар, та інші предмети домашнього вжитку фото яких міститься в матеріалах справи (а.с. 22), що підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], тобто позивач вчинила дії, що свідчать про фактичне прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] Крім того, позивач разом з її сестрою займалась похованням батька, що також підтвердили допитані під час розгляду. Посилання відповідача [PERSON] на те, що факт прийняття позивачем після смерті батька частини його особистих речей не свідчить про прийняття нею спадщини після смерті батька, судом до уваги не беруться та відхиляються, оскільки вони є помилковими та безпідставними з огляду на наступне. Якщо у передбачений статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно за таким спадкоємцем. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Тобто, встановивши факт прийняття та вступу у фактичне володіння батьковими речами і предметами домашнього вжитку, позивача слід вважати такою, що прийняла усю спадщину, яка залишилася після смерті спадкодавця, в тому числі і нерухоме майно. Доводи відповідачів в обґрунтування заперечень проти позову про те, що позивач не проживала у спірному будинку на час смерті батька та після його смерті, є безпідставними, оскільки згідно ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, (норми якої були діючими на час відкриття спадщини), факт прийняття спадщини визначався шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, що являє собою сукупність дій щодо фактичного користування, в тому числі зберігання, спадковим майном і не зводиться виключно до проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент смерті останнього. Крім того, факт не проживання разом з спадкодавцем станом на день смерті [PERSON] визнавався і самим позивачем, а тому доказуванню не підлягає. Заперечення відповідачів про те, що позивач не надала доказів вступу в управління житловим будинком, суд також відхиляє, оскільки за правилами діючого на час відкриття спадщини ЦК УРСР в редакції 1963 року, достатнім було наявність фактичного вступу у володіння частиною спадкового майна, що свідчило про прийняття всієї спадщини з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Не визнання відповідачем [PERSON] того, що речі успадковані позивачем після смерті її батька, дійсно належали померлому [PERSON] та знаходилися у будинку, суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки відповідачу, як сторонній особі (відповідач [PERSON] не входила до родини [PERSON]), не могло бути відомо про обставини, існування яких нею заперечується. Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку, що позивач [PERSON] вчинивши дії щодо прийняття та володіння відповідним рухомим майном після смерті свого батька, вважається такою, що фактично прийняла усю спадщину, в тому числі і нерухоме майно. У зв'язку з викладеним слід зазначити, що у випадку спадкування за законом позивач та її рідний брат - [PERSON] на підставі статті 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року, як єдині спадкоємці, які вважаються такими, що прийняли спадщину, мали б успадкувати все майно померлого в рівних частках, тобто по ? частині від усього спадкового майна, в тому числі і [ADDRESS]. Однак, оскільки батько позивача - [PERSON] залишив заповіт на ім'я її брата - [PERSON], позивач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинна була успадкувати 2/3 частки від ? частини спадкового майна, яка б належала їй у випадку спадкування за законом. Таким чином, розмір обов'язкової частки позивача у спадщині після смерті батька - [PERSON] складав 1/3 частину всього спадкового майна (2/3 від ? = 1/3) незалежно від змісту заповіту. За таких обставин, враховуючи викладене суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання за позивачем [PERSON], [INFO], права на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на підставі заповіту [PERSON] від 18 лютого 1993 року, посвідченого Державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-959, не видавалось, представник позивача просив позовні вимоги в цій частині не розглядати та залишити їх без задоволення. Таким чином, у цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] від 09 лютого 2018 року, виданого на ім'я [PERSON], приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини [ADDRESS], суд виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, судом встановлено, що брат позивача - [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька він продовжив проживати та бути зареєстрованим у будинку батька - [ADDRESS]. Вказані обставини визнавалися всіма сторонами. Однак, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], його син - [PERSON] не звертався та таке свідоцтво не отримував. При цьому суд виходить з того, що спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу її прийняття. Фактично прийнявши спадщину після смерті свого батька [PERSON] набув право власності на спадкове майно, в тому числі і на успадковану частину житлового будинку, (за вирахуванням обов'язкової частки у спадщині позивача на це майно) розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім того, на час прийняття спадщини, виникнення права власності на нерухоме майно, не пов'язувалося з фактом державної реєстрації такого права. 19 липня 2017 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 1376, згідно якого [PERSON] заповів усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, [PERSON], [INFO] (а.с. 42). [INFO] року брат позивача - [PERSON], [INFO] року народження, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно 07 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1551 (а.с. 14). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 07 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою № 61 про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. 19 липня 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1376, що залишилась після померлого [INFO] року [PERSON] (а.с. 39). У зв'язку з цим 07 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. було заведено спадкову справу № 21/2017 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 36-110). Крім того, 08 грудня 2017 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою про прийняття спадщини за законом № 93, що залишилась після померлого [INFO] року [PERSON], звернулась також позивач [PERSON] (а.с. 59). Листом № 6/02-14 від 16 січня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. було повідомлено [PERSON] про те, що 19 липня 2017 року від імені [PERSON] було складено заповіт на ім'я [PERSON], яка прийняла спадщину за заповітом у встановлений законом строк, надавши відповідну заяву, а тому [PERSON] втрачає право на спадкування як спадкоємець другої черги спадкування за законом (а.с. 63). Саме з цього моменту, тобто з 16 січня 2018 року, позивач дізналася про наявність вказаного заповіту. 09 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою № 20 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий [ADDRESS] (а.с. 67). Того ж дня, тобто 09 лютого 2018 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], зареєстроване в реєстрі за № 233, на житловий [ADDRESS] (а.с. 108). Згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого станом на 13 березня 1990 року, [ADDRESS] складається з: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 58,5 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сарай літ. В, вхід у погреб літ. Г, вбиральня літ. Д, сарай літ. Ж, інші споруди літ. 1-5, І (а.с. 95-99). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 113765144 від 13 лютого 2018 року, вбачається, що на теперішній час право приватної власності на житловий [ADDRESS] в цілому зареєстровано за [PERSON] (а.с. 19). Однак, при видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий [ADDRESS], не було враховано, що позивач [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, в тому числі і на 1/3 частину житлового [ADDRESS]. Суд вважає за необхідне звернути увагу, що не звернення спадкоємця до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно. У зв'язку з видачею [PERSON] 09 лютого 2018 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на весь житловий [ADDRESS], було порушено право позивача на частку у спадщині після смерті свого батька [PERSON], яку вона успадкувала як обов'язкову частку. Нотаріусом було помилково визначено частку успадкованого відповідачем майна, та замість 2/3 частин було видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в цілому, оскільки нотаріусу не було відомо, що спадкодавець - [PERSON], не мав права власності на весь будинок, оскільки під час спадкування після смерті свого батька - [PERSON], він успадкував лише 2/3 частини, а 1/3 частину успадкувала позивач, як обов'язкову частку у спадщині, оскільки на час відкриття спадщини була непрацездатною особою. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки у зв'язку з видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно померлого [PERSON] було порушено право позивача на отримання обов'язкової частки у спадщині у розмірі 1/3 частини, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] від виданого 09 лютого 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, на ім'я [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню, а отже слід визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] від 09 лютого 2018 року, видане на ім'я [PERSON], [INFO], приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на 1/3 частину [ADDRESS], суд виходить з наступного. 28 лютого 2018 року [PERSON] звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою № 320 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно статті 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що залишилась після померлого [INFO] року [PERSON], як непрацездатна донька спадкодавця на час відкриття спадщини (а.с. 162). У зв'язку з цим 28 лютого 2018 року Третьою дніпровської державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 138/2018 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 161-175). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 28 лютого 2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлого [INFO] року батька - [PERSON] (а.с. 175). Підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що заява про прийняття спадщини у період з [INFO] року по 19.06.1994 року спадкоємцем [PERSON] до нотаріальної контори не подавалась, а на час смерті спадкодавця вона не проживала з померлим, а також наявний заповіт від імені спадкодавця на іншу особу. У зв'язку з викладеним позивач [PERSON], з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як було встановлено судом позивач [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька - [PERSON], який помер [INFO] року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна. Відповідно до загальних засад ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом. Враховуючи, що позивач [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька - [PERSON], який помер [INFO] року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, оскільки, позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за [PERSON], [INFO] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на 1/3 частину [ADDRESS], у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо посилань відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту своїх спадкових прав, суд зазначає, що позивачем строк позовної давності пропущений не був, оскільки про порушення своїх спадкових прав позивач дізналась лише 28 лютого 2018 року, коли постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 28 лютого 2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлого [INFO] року батька - [PERSON]. При цьому, про наявність заповіту [PERSON] на ім'я [PERSON] позивач не знала, що підтвердили допитані під час розгляду справи свідки. Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.ст. 524, 526, 529, 534, 535, 545, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1216, 1222, 1223, 1233, 1301 ЦК України та

Outcome: partial