Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У березні 2020 року позивач через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про встановлення безоплатного безстрокового сервітуту на земельну ділянку площею 1 кв м., що знаходиться на розі фасадної зовнішньої правої стіни частини житлового будинку [ADDRESS] для вільного доступу до відмостки уздовж фасадної зовнішньої правої стіни частини житлового будинку шириною 0,57 м. та можливості встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою здійснення капітального та поточного ремонту стіни будинку, відмостки та даху; та зобов`язання відповідачів усунути та не чинити в майбутньому перешкоди у доступі до користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєві від 01.03.2018 здійснено реальний поділ домоволодіння [ADDRESS] , з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, відповідно до Варіанту № 1 судової будівельно-технічної експертизи № 125-083 від 11.12.2017, графічно відображеному в додатку № 3 до експертизи, між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку та позивачем з іншого боку та визначено порядок користування земельною ділянкою площею 892,00 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, виділено в користування позивачу відокремлену частину земельної ділянки, площею 547, 0 кв.м., з яких: під будівлями - 113,85 кв.м.; під садом та городом - 433,15 кв.м. Виділено в користування відповідачів відокремлену частину земельної ділянки, площею 345 кв.м., з яких: під будівлями - 73,75 кв.м.; під садом та городом - 271,25 кв.м. Графічно порядок розподілу земельної ділянки відображений у додатку № 1 до Висновку судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 125-083 від 11.12.2017. Посилаючись на те, що відповідачі не допускають її до частини належної їй земельної ділянки, а саме, яка проходить уздовж фасадної зовнішньої правої стіни частини її житлового будинку шириною 0,57 м., хоча на момент встановлення такої відмостки між сторонами існувала усна домовленість про допуск позивача через ділянку відповідачів до неї для обслуговування стіни будинку позивача, [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги. Заперечуючи проти позову, відповідачі через свого представника надали 16.06.2020 відзив на позовну заяву. У відзиві посилались на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано допустимих доказів порушення її прав відповідачами. Також зазначили про порушення позивачем при пред`явленні позову пропорційності інтересів сторін, зокрема зазначали, що встановлення земельного сервітуту буде незручним та обтяжливим для них, оскільки через постійне перебування на їх земельній ділянці незнайомих людей зобов`яже їх постійно перебувати вдома, оскільки позивач не може гарантувати, що наймані працівники або інші особи не завдадуть шкоду їх майну, маючи доступ до їх подвір`я. Також відповідачі утримують собаку породи кавказька вівчарка, а такий спосіб як встановлення постійного сервітуту, призведе до постійного утримання такої великої тварини у гаражі, що є знущанням над твариною. Крім того, посилались, на те, що позивачем не доведено, що встановлення безоплатного та безстрокового сервітуту є єдиним способом задоволення потреб позивача, оскільки на зовнішній стіні будинку, яка виходить на земельну ділянку відповідачів є вікно, яке можливо переобладнати у двері, що дозволить позивачу потрапити на відмостку свого будинку зовнішньої фасадної стіни із сторони земельної ділянки, якою користуються відповідачі. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 05.05.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 31.08.2020. Ухвалою від 31.08.202018.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.12.2020., перерву в якому оголошено до 26.01.2021. У судовому засіданні, яке відбулося 26.01.2021, позивач та його представник [PERSON] підтримали вимоги позову, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з підстав, закачаних у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.04.2004 позивач [PERSON] продала, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили 42/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , яку зобов`язалися прийняти в рівних частинах. Реєстрація права власності відповідачів на придбану частку в нерухомому майні підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Судом з пояснень сторін встановлено, що право власності на земельну ділянку під будинком у сторін відсутнє та її власником є територіальна громада. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєві від 01.03.2018 здійснено реальний поділ домоволодіння [ADDRESS] , з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, відповідно до Варіанту № 1 судової будівельно-технічної експертизи № 125-083 від 11.12.2017, графічно відображеному в додатку № 3 до експертизи, між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку та позивачем з іншого боку. Вказаним рішенням припинено право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на житловий будинок, з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд [ADDRESS] . Визнано за відповідачами право власності, по 1/3 частці за кожним, на житловий будинок, з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, [ADDRESS] (стара адреса [ADDRESS] ) з наступними технічними характеристиками: Частина житлового будинку літ. «А', а'» , а саме: 2-1 - коридор, площею 2,0 кв.м.; 2-2 - ванна, площею 2,4 кв.м.; 2-3 - вбиральня, площею 0,7 кв.м.; 2-4 - житлова кухня, площею 6,6 кв.м.; 2-5 - коридор, площею 4,0 кв.м.; 2-6 - житлова кімната, площею 6,5 кв.м; 2-7 - житлова кімната, площею 10,0 кв.м.; 2-8 - житлова кімната, площею 19,6 кв.м. Разом по квартирі [ADDRESS] : пл.. 51,80 кв.м. Господарські будівлі та споруди: Літ. «Е» - навіс, площею 6,90 кв.м.; 42/100 частини №3,7,11,12 - огорожа; №6 - водяна колонка; № ІІ - замощення. Визнано за позивачем право власності на житловий будинок, з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, [ADDRESS] , з наступними технічними характеристиками: Частина житлового будинку літ. «А', а'», а саме: 1-1 - коридор, площею 8,6 кв.м.; 1-2 - коридор, площею 6,3 кв.м.; 1-3 - житлова кімната, площею 7,6 кв.м; 1-4 - житлова кімната, площею 8,2 кв.м; 1-5 - житлова кімната, площею 15,8 кв.м; 1-6 - кухня, площею 3,8 кв.м.; 1-7 санвузол, площею 2,8 кв.м. Разом по квартирі [ADDRESS] : пл.. 53,10 кв.м. Господарські будівлі та споруди: Літ. «Б» - літня кухня - 1958 р., площею 26,40 кв.м.; Літ. «В» - сарай - 1977 р., площею 3,70 кв.м.; Літ. «апд» - погріб з шиєю - 1959 р., площею 5,5 кв.м.; Літ. «Д» - душ - 1958 р., площею 1,8 кв.м.; 58/100 частини №3,7,11,12 - огорожа; №4 - водяний басейн; №9 - водяна колонка; №І - замощення. Варіант розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами графічно зображений в додатку № 3 до Висновку судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 125-083 від 11.12.2017. Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 892,00 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, виділено в користування позивачу відокремлену частину земельної ділянки, площею 547, 0 кв.м., зокрема: під будівлями - 113,85 кв.м.; під садом та городом - 433,15 кв.м. Виділено в користування відповідачів відокремлену частину земельної ділянки, площею 345,0 кв.м., зокрема: під будівлями - 73,75 кв.м.; під садом та городом - 271,25 кв.м. Графічно порядок розподілу земельної ділянки відображений у додатку № 1 до Висновку судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 125-083 від 11.12.2017. Вказане рішення суду, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційний характер для вирішення даної справи Матеріалами справи підтверджується, що між співвласниками існує спір, який полягає в неможливості доступу позивача до частини земельної ділянки від стіни будинку, яка виділена їй в користування, оскільки такий доступ можливий лише через земельну ділянку, користувачем якої є відповідачі. Внаслідок спору, позивач неодноразово зверталася до поліції щодо неправомірних дій відповідачів. Також, між сторонами мала місце переписка щодо вирішення спору, яка позитивних результатів, не надала. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до частини першої, третьої статті 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Згідно частини першої - третьої статті 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до частини сьомої цієї статті сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. За положеннями частин першої, другої статті 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно частин першої, другої статті 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Відповідно до пунктів «а», «ж» частини першої статті 99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; Згідно частини першої, другої статті 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту (частинами третьої, четвертою статті 101 ЗК України). Відповідно до пункту 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи, а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті. Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України, цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Тлумачення наведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. У постанові від 14.11.2019 у справі № 131/1423/15-ц (провадження № 61-19117 св 18) Верховний Суд звернув увагу на те, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18)); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16.01. 2019 у справі №351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св18). Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №308/8156/14-ц (провадження № 61-25774св18). Виходячи із сутності сервітуту обсяг користування чужим майном повинен бути чітко окреслений судом, оскільки обмеження права власності особи на майно, щодо якого встановлено сервітут, не позбавляє власника продовжувати використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням, тобто можливості здійснення правомочностей володіння, користування та розпорядження майном у межах, не обтяжених сервітутом (частина третя статті 98 ЗК України, частина п`ята статті 403 ЦК України). Крім цього, обов`язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем. При цьому відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення його потреб неможливо здійснити в інший спосіб. На покладенні законом саме на позивача тягар доведення того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом, неодноразово наголошував і Верховний Суд (постанова від 13.11.2019 у справі №133/305/17-ц, провадження № 61-12458св19, постанова від 20.04.2020 у справі №456/3996/16-ц, провадження №61-38850св18). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту позову вбачається, що позивач звернулася до суду одночасно із проханням встановити земельний сервітут та з вимогою про усунення перешкод та не чинення їх в майбутньому. Проте вона не звертається із вимогою про усунення перешкод у користуванні стіни та даху даного житлового будинку шляхом часткового демонтажу (знесення) цієї огорожі, хоча фактично задоволення позовних вимог про надання сервітуту зумовлює подальшу необхідність часткового знесення цієї огорожі та завдання збитків відповідачам, оскільки їм доведеться облаштовувати таку огорожу, а про компенсацію таких витрат позивач питання не ставить. Позивачем також не доведено, що запропонований нею варіант встановлення сервітуту буде найменш порушувати права відповідачів та не надано доказів неможливості переобладнання її вікна у двері для виходу на відмостку для обслуговування стіни та даху будинку, що запропоновано відповідачем, хоча згідно закону земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника (володільця) земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. За таких обставин, суд вважає, що фактично доводи позивача та її представника щодо необхідності встановлення земельного сервітуту безпосередньо через земельну ділянку відповідача зводяться до забезпечення їй певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами, щодо необхідності обслуговування стіни та даху її будинку для встановлення земельного сервітуту, у тому числі доказів про те, що вони потребують ремонт, фарбування чи інший догляд з певних причин, позивачем не доведено. При цьому, позивачем належним чином не обґрунтовано необхідність надання постійного (безстрокового) земельного сервітуту, а саме не зазначено, чому стіна та дах будинку позивача потребує щоденного обслуговування. Позивачем також не наведено доказів на підтвердження необхідності встановлення безоплатного сервітуту, хоча часткове знесення огорожі, яка хоч і була як вказує позивач збудована нею, та яка розташована на межі двох земельних ділянок, неминуче призведе до заподіяння збитків відповідачам, оскільки їм доведеться займатися облаштуванням огорожі, так як вони тримають собаку породи кавказька вівчарка. Отже, позивачем не доведено неможливість нормального використання належного їй майна, а саме стіни та даху будинку, без встановлення земельного сервітуту у судовому порядку, а також необхідність захисту у такий спосіб її порушеного права. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають, так як суд дійшов до висновку про відмову задоволенні позову.

Outcome: dismissed