Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У березні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором позики в сумі 89 561,20 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 20.07.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3-3793-077ФД про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності кредиту в сумі 11000,00 грн. зі сплатою зі сплатою 0,0001 відсотків річних, та сплатою щомісячної комісійної винагороди у розмірі 192,50 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 20.07.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 3-3793-077-П Позивач умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідачі платежі належним чином не виконували, у зв'язку з чим станом на 01.02.2016 р. за ними виникла заборгованість у загальній сумі 89 561,20 грн., яку до теперішнього часу не погашено. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.40-43). У свою чергу представник позивача, вважає, що строк позовної давності Банком не пропущено, оскільки 12.03.2010 р. за заявою позивача Запорізьким районним судом Запорізької області було винесено ухвалу про видачу судового наказу, якою з відповідачів було стягнуто суму заборгованості, у зв'язку з чим строк позовної давності було перервано. Крім того зазначив, що п. 7.3 договору передбачено, що договір діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань, а оскільки зобов'язання за кредитним договором досі не виконані позовні вимоги підлягають задоволенню. [PERSON] у судове засідання не прибула, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається такою, що повідомлена належним чином. Заслухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.07.2007 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3-3793-077ФД про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності кредиту в сумі 11000,00 грн. зі сплатою зі сплатою 0,0001 відсотків річних, та сплатою щомісячної комісійної винагороди у розмірі 192,50 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 20.07.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 3-3793-077-П. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань станом на 01.02.2016 р. у відповідачів перед Банком виникла заборгованість у загальній сумі 89 561,20 грн., з яких: - заборгованість за кредитним договором - 9030,00 грн.; - заборгованість за несплачену комісію - 16 509,51 грн.; - заборгованість по несплаченим відсоткам - 19 241,09 грн.; - пеня по несплаченим відсоткам - 44 780,60 грн. Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 3 ст. 10 та ч.ч. 1, 2 ст.6 0 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.1054 ЦК України по кредитному договору банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з цим, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2010 р. за заявою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Запорізьким районним судом Запорізької області було видано судовий наказ про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 41 205, 83 грн. (а.с.54). Тобто, подачею вказаної заяви строк позовної давності було перервано і позовна давність почалась заново. Згідно п.3.2 Кредитного договору усі кредитні ресурси позичальник має повернути в строк до 19.07.2010 р. (а.с.6). Згідно п.7.3 Кредитного договору договір набирає чинності з часу підписання його Сторонами та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань (а.с.7 на звороті). Проте, звернувся позивач із даним позовом 01.03.2016 р., що вбачається із вхідному штампу суду (а.с.1), тобто після спливу трирічного строку, оскільки вказаний трирічний строк скінчився 12.03.2013 р. Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте поважні причини пропущення позовної давності представником Банку не зазначені. При цьому, посилання представника позивача на те, що строк позовної давності не пропущено і з тих підстав, що п.7.3 Кредитного договору визначено, що він діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань, суд до уваги не може прийняти, оскільки, п.3.2 вказаного договору передбачено, що усі кредитні ресурси позичальник має повернути в строк до 19.07.2010 р. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного у зв'язку із пропуском позовної давності у задоволенні позовних вимог слід відмовити

Outcome: dismissed