Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: -визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № [ADDRESS]; -виселити відповідача [PERSON] із квартири [ADDRESS]. В подальшому у жовтні 2017 року позивач змінив підставу позову, за заявою про зміну підстав позову просив суд: -припинити право користування відповідача [PERSON] квартирою № [ADDRESS]; -виселити відповідача [PERSON] із квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що є власником квартири [ADDRESS]. 09.10.2009 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, в подальшому 11.02.2017 року на підставі висновку Печерського районного у м. Києві відділу державного реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві актовий запис про шлюб сторін анульовано, внаслідок чого відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача. Однак, відповідач продовжує проживати у спірній квартирі, чим чинить перешкоди позивачу, як власнику кватири, оскільки останній позбавлений можливості розпоряджатись квартирою, що належить йому на праві власності, на свій розсуд, у зв'язку із чим просить захисти його порушене право. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач, її представник у судове засідання не з'явились, про день та час були повідомлені судом належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення рекомендованого поштового направлення, доказів поважності причин неявки у судове засідання в розпорядження суду не надали. На підставі ст.ст. 280-283 ЦПК України, за згодою представників позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 9 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1252, що стверджується даним свідоцтва про шлюб, виданого повторно 08.02.2017 року (т. 1 а.с. 5). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11.02.2017 року, актовий запис про шлюб між [PERSON] та [PERSON], складений Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві за номером 1252 анульовано 11 лютого 2017 року на підставі висновку, складеного Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 6). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01.02.2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (т. 1 а.с. 10-11). Згідно довідки № 890 від 13.07.2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані сторони у справі - [PERSON] з 2007 року, [PERSON] з 2012 року, та їх спільна донька - [PERSON]., з 2012 року (т. 1 а.с. 12). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що після анулювання актового запису про шлюб, відповідач не є членом сім'ї позивача, однак продовжує проживати у належній позивачу квартирі, чинить йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, внаслідок чого просить у судовому порядку припинити право користування відповідача квартирою та виселити її із квартири. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснень, наданих у п.17 Постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 116 ЖК Української РСР виселення іншої особи, яка проживає з власником жилого будинку (квартири), може бути здійснено лише за наявності винної поведінки останнього, яка, відповідно до положень цивільного процесуального закону повинна бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. Судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] із спільною з відповідачем донькою у 2012 році набула право користування спірним житловим приміщенням на законних підстав у передбачених законом спосіб, доказів на спростування зазначеного в розпорядження суду не надано. Звертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що жодних письмових доказів стороною позивача на підтвердження протиправної, винної поведінки відповідача, здійснення останньою перешкод позивачу у здійсненні права власності на спірну квартиру, які б мали місце до звернення позивача до суду з даним позовом за захистом порушеного права, позивачем в розпорядження суду надано не було і матеріали цивільної справи належних доказів щодо обставин спору не містять. Так, надана позивачем копія договору найму (оренди) квартири [ADDRESS], укладеного 30.03.2017 року з наймачем [PERSON], а так само довідка Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, яка свідчить про факт реєстрації [PERSON] у вказаній вище квартирі, лише підтверджує ту обставину, що позивач вільно здійснює право власності, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження, на вказану квартиру. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд зазначає, що встановити обставини та факт протиправної винної поведінки відповідача, яка б полягала у здійсненні перешкод позивачу у здійсненні ним права власності на спірну квартиру, та які є підставами в розумінні положень Житлового кодексу УРСР для припинення права користування відповідача спірною квартирою, а так само її виселення, суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останнім обставини в розпорядження суду не надано, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та усних поясненнях представників позивача. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення права користування відповідача [PERSON] квартирою № [ADDRESS] та виселення останньої із вказаної квартири.

Outcome: dismissed