Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що її син [PERSON], [INFO], проживає з позивачем та з 2002 року знаходиться на повному її забезпеченні. Дитина займається вільною боротьбою, є багаторазовим призером, представляє Одеську область на чемпіонаті України, виїжджає на міжнародні змагання, представляє Україну. Батько дитини [PERSON] з 2002 року відбуває покарання у місцях позбавлення волі, з 2011 року - у Слов'яносербській виправній колонії, та по теперішній час не етапований на територію, підконтрольну Україні. Раніше відповідач вже надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон без його супроводу, який завіряв начальник колонії. Проте на даний час встановити точну адресу перебування відповідача неможливо, оскільки ані поштовим шляхом, ані будь-яким іншим чином немає можливості зв'язатися з колонією, де відбуває покарання відповідач, на території, непідконтрольній Україні. У зв'язку з тим, що на виїзд за кордон дитини з тренерами кожного разу необхідні довіреності від батьків, а строк постійного паспорту дитини закінчився та потрібно оформити новий, позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Позивач надіслала до суду заяву про у судове засідання не з'явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце слухання справи повідомленим належним чином. Зі згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, з урахуванням заяви представника позивача, суд розглянув справу за їх відсутності на підставі наданих доказів по справі та згідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 05 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис № 1070, [PERSON] народився [INFO] року, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] Із матеріалів справи вбачається, що неповнолітній син [PERSON] проживає спільно із своєю матір'ю, позивачем у справі. Судом встановлено, що дитина займається вільною боротьбою, виїжджає на міжнародні змагання за кордон, у зв'язку з чим необхідні довіреності від батьків. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до пп.2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що відповідно до довідки батько дитини [PERSON], [INFO], засуджений до довічного позбавлення волі, та з 10.11.2011 року відбуває покарання у Слов'яносербській виправній колонії, яка з грудня 2014 року увійшла до складу УІН МВД ЛНР. Таким чином дозвіл на виїзд сина за кордон без його супроводу надати не може. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації туристичної подорожі, оздоровлення дитини та відпочинку, а також для участі у спортивних змаганнях. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, а також для участі у спортивних змаганнях, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено.

Outcome: approved