Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Акюз Бюлент про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі по справі з 2017 року не проживають в будинку, витрат на утримання житловим приміщенням не несуть, у зв`язку із чим він, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном. За такого, просить про задоволення позову. Ухвалою суду від 18.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.04.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримав і просив про їх задоволення. У судове засідання, призначене на 26.12.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не подали. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідачів, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), неодноразово викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.04.1989 року, посвідченим державним нотаріусом Новоодеської державної контори Порхун А.І., зареєстрованим КП «Вознесенське БТІ» за № 607 від 10.05.1989 року. Як вбачається з позовної заяви, відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але не проживають в ньому з 2017 року, місце їх проживання позивачу не відоме. Довідкою №36045 від 19.02.2019 року Новоодеської міської ради підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та Акюз Бюлент, [INFO] . [PERSON] зареєстрований у спірному будинку з 15.05.1989 року, [PERSON] з 18.07.2006 року, [PERSON] з 16.05.1989 року, Акюз Бюлент з 17.08.2010 року, що підтверджується даними копії з будинкової книги. Відповідно до акту обстеження від 19.02.2019 року, складеного головним інспектором УСП «Правопорядок» Пилипець О.З., спільно з [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та Акюз Бюлент, але фактично ніхто не проживає, в зв`язку зі зміною місця проживання. Реєстрація місця проживання відповідачів у будинку створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності, укладення цивільно-правових угод з розпорядження будинком. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідачів у належному позивачу будинку з 2017 року, тобто більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленими. Враховуючи той факт, що відповідачі, місце проживання яких зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою не проживають більше 1 року без поважних причин, що є встановленим у судовому засіданні, вони є особами, що втратили право користування зазначеним будинком. Відповідно до\~ст.\~141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 192,10 грн. з кожного.

Outcome: approved