Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що їй на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: Херсонська область, Скадовський район, с. Новоросійське, вул. Чкалова, 58 а. Позивачка є особою похилого віку, [INFO], за станом здоровя постійно перебуває під наглядом дільничного лікаря та лікарів Скадовської ЦРЛ, перебуває на диспансерному обліку з діагнозами: розповсюджений остеохондроз хребта; ішемічна хвороба серця; дифузний кардіосклероз ДЕП. ІІ-ІІІ ст. змішаного генезу з вираженими астено-вегетативним синдром; виразкова хвороба 12-палої кишки в стані незначного загострення; хронічний холецистит, фаза нестійкої ремісії; хронічний панкреатит; облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок; хронічна артеріальна недостатність II ст.; психічні розлади. В звязку з хворобами їй потрібно постійно кожного дня приймати призначені мені медикаменти. Тому їй була вкрай потрібна матеріальна допомога. Відповідач, її син, запропонував переоформити належний позивачці житловий будинок на його імя, а він буде надавати матеріальну допомогу та здійснювати догляд за нею. За домовленістю був оформлений договір дарування належного позивачці житлового будинку. Однак, після укладення договору відповідач свої зобовязання не виконує, матеріальної допомоги не надає. На вимоги позивача став поводиться агресивно, обижає та оскорбляє, через що вона була вимушена звертатися до правоохоронних органів за захистом. Оскільки відповідач відмовляється від виконання своїх зобовязань щодо утримання, вона просила його добровільно розірвати укладений договір, але він відмовився. Він вважає, що йому подарували будинок без будь-яких умов. Вважає, що зазначений договір дарування є недійсним як укладений внаслідок її помилки щодо істотних умов договору. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Вважають, що позивачка внаслідок похилого віку та психічних розладів помилилась щодо вчиненого правочину ,а тому просили визнати його недійсним. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що відповідач до 2015 року був за межами України на заробітках. Повернувшись до України став проживати в матірю за адресою: Херсонська область, Скадовський район, с. Новоросійське, вул. Чкалова, 58. Він збирався придбати собі окреме житло, але йому запропонувала мати подарувати належний їй житловий будинок. Він погодився та у 2016 році було оформлено договір дарування. Він здійснив ремонт цього будинку та проживає там. Договір дарування йому запропонувала укласти позивачка. Два роки вони жили добре, мати проживає з ним, він опікується нею та здійснює догляд. Чому мати вирішила визнати договір дарування недійсним він не розуміє оскільки він не чинить їй перешкод у проживанні та не панував їх чинити. Щодо твердження позивачки що вона помилилась, оскільки хотіла укласти договір довічного утримання, то пояснює що саме мати була ініціатором дарування будинку, вона ходила до нотаріуса та збирала документи. Крім того з моменту дарування будинку минуло більше двох років та весь цей час позивачку влаштовувало що будинок належить відповідачу. Крім того, він вклав свої гроші в ремонт будинку оскільки вважав його своїм. Вважають, психічні розлади, які є у позивачки, не позбавляють її можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому у задоволенні позову просили відмовити. Також ще у 2015 році позивачка склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно [PERSON] В судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання витребувати із КЗ «Скадовська ЦРЛ» відомості щодо психічного стану здоровя [PERSON] та у приватного нотаріуса [PERSON] копії нотаріальної справи щодо укладання договору дарування. Вказані клопотання судом були задоволені. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що за договором дарування від 07.04.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON]А, останній отримав в дар від [PERSON] житловий будинок із господарським спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Херсонська область, Скадовський район, с. Новоросійське, вул. Чкалова, 58 (а.с.20-22, 39-40). Домоволодіння, що відчужується за цим договором, належало дарувальнику [PERSON] Документом, який підтверджує право власності дарувальника на відчужувану ним квартиру, є рішення Скадовського районного суду від 19.09.2007 р.; право власності на яке зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом [PERSON] Скадовського районного нотаріального округу, Херсонської області 07.04.2016 за номером запису про право власності 14093936 (а.с.22, 43-44). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області та посвідчувала оспорюваний договір. Вона памятає, що до неї неодноразово звертався [PERSON] з повідомленням про те, що він хоче подарувати [PERSON] належний їй житловий будинок. На виконання своїх обовязків нотаріус розяснила їй, що в такому випадку її право власності на це майно припиниться, крім того додатково розяснювала і можливість укладання договору про довічне утримання. Позивач сказав, що їй відомо про це та наполягала на укладенні саме договору дарування. Тому [PERSON] призначила нотаріальне посвідчення договору на 07.04.2016. В обумовлений день [PERSON] прийшла в нотаріальну контору разом з [PERSON] Вони спілкувались між собою належним чином. Жодних спорів та конфліктів між ними не виникало. [PERSON] підготувала та роздрукувала проект договору дарування та передала його безпосередньо позивачу. [PERSON] ретельно прочитав його зміст підписала цей договір дарування. У [PERSON] ні яких зауважень до тексту договору не було, навпаки, на неодноразові запитання нотаріуса позивач відповідала, що вона має намір укласти саме договір дарування. Зазначила, що незважаючи на свій вік, [PERSON]І, при спілкуванні перебувала завжди при здоровому розумі і ясній памяті, добре розуміла та усвідомлювала значення своїх дій, при цьому вільно та досконало розмовляє та читає на українській мові. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобовязань матеріального характеру. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. В тексті позову ставиться питання у визнанні недійсним договору дарування з підстав, встановлених ст. 229 ЦК України, представник позивача виходить з того, що позивач помилявся щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошує, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла позивачу утримання та догляд, а тому останній вважав, що укладає з відповідачем саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Однак судом встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила безпосередньо від самого позивача [PERSON] Що підтверджується показами свідка приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала договір, якими доведено, що позивачка неодноразово приходила до неї та кожен раз повідомляла що бажає укласти саме договір дарування і самостійно збирала та надавала відповідні документи, перед посвідченням договору та підписанням його сторонами, його зміст було зачитано сторонам вголос та надано можливість самостійно прочитати текст. Дарувальник розумів, який договір він укладає і бажав укласти договір дарування. Крім того, судом встановлено, що згідно з пунктом 15 договору дарування від 07.04.2016 позивач [PERSON] своїм підписом особисто підтверджує, що остання має необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення вільне і відповідає її внутрішній волі, правочин остання вчиняє не під впливом насильства, правочин не є мнимим або удаваним. Також відповідно доп.14 договору Дарування від 07.04.2016 р. сторони домовились, що під передачею житлового будинку слід вважати вручення Обдарованому оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Щодо наміру позивачки саме подарувати відповідачу належний їй житловий будинок, свідчить і те, що [PERSON] 12.01.2015 р. складено заповіт, відповідно до якого вона все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.23). Тобто, суд приходить до висновку, що позивач не помилявся щодо природи укладеного правочину. Посилання позивача та представника позивача, що позивачка має розлади психічного здоровя які перешкоджали їй усвідомлювати природу укладаємого правочину, суд не може визнати достатніми доказами для визнання правочину недійсним, оскільки згідно повідомлення КЗ «Скадовська ЦРЛ», [PERSON] [INFO] перебуває на обліку лікаря психіатра з діагнозом: судинний психоз на фоні не різко виражених когнітивних функцій, параноідний синдром (F06.24); обстежена і пройшла стаціонарне лікування в Херсонській обласній психіатричній лікарні з 30.09.2016 по 21.10.2016. При цьому, позивачем та представником позивача не надано жодних доказів, що вказаний психічний розлад перешкоджав позивачці усвідомлювати свої дії та керувати ними, або помилятись в природі своїх дії. Судом розяснювалось стороні позивача можливість проведення відповідної експертизи, але ні позивачем, ні представником позивача клопотання про проведення психіатричної експертизи не заявлялось. Крім того, посилання позивача що вона помилилась щодо природи правочину, та замість договору дарування бажала укласти договір довічного утримання, спростовуються також тим, що обдарований [PERSON] є рідним сином [PERSON], і не зважаючи на відсутність договору довічного утримання, він на підставі ст. 202, 203 СК України зобовязаний утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги та зобовязаний приймати участь у додаткових витратах на батьків. Таким чином, договір довічного утримання між матірю та сином фактично дублював би положення ст. 202, 203 СК України. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є помилка яка існувала саме на момент вчинення правочину та яка мала істотне значення. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, стороною позивача в судовому засіданні не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що позивачем [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останнього, тобто не було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про те, що [PERSON] повністю розуміла природу договору дарування, а також права та обовязки, що у неї виникнуть після його укладення. На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що укладений договір відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він не може бути визнаний недійсним. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 07.04.2016 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], відсутні. Тому у задоволенні позову належить відмовити. Згідно за ст.141 ЦПК України у звязку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього.

Outcome: dismissed