Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.09.2001 року по 03.08.2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] року. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Вона самостійно її виховує, займається її розвитком і матеріально утримує. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їхньої дочки за кордон, що шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонічному розвитку. Їхні близькі родичі проживають у Російській Федерації, але не мають можливості їх відвідувати. Тому просить: 1) надати дозвіл [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька до виповнення повноліття; 2) дозволити їй без згоди відповідача [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та пояснили, що після розлучення з відповідачем він не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не спілкується з нею. Рідна сестра позивача [PERSON] проживає в Російській Федерації, однак відвідати її разом з дитиною вона не має можливості через відсутність згоди на це відповідача. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. До суду надійшло поштове відправлення із судовою повісткою у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Повістки направлялись відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, про зміну місця якого відповідач суд не повідомляв, тому судові повістки вважаються доставленими. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду направив письмову заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутності та у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що вона є рідною сестрою позивача, з 2010 року проживає у Російській Федерації та має тимчасовий дозвіл на проживання до 2016 року, а позивач не має можливості її відвідувати разом з дитиною через те, що відповідач відмовляється нотаріально оформити згоду на виїзд за кордон їхньої дитини. Суд, заслухавши позивача та її представника, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 18 Конвенції ООН «Про права дитини» держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.08.2009 року, яке набрало чинності 14.08.2009 року, шлюб, зареєстрований 15.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано, їхню малолітню дочку [PERSON], [INFO] залишено на подальше проживання з матір'ю. 17.12.2009 року ВРАЦС Житомирського МУЮ позивачу видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає зі своєї матір'ю - позивачем [PERSON], підтвердженням чому є довідка КП «ВЖРЕП № 6» Житомирської міської ради № 540 від 18.02.2014 року. Позивач має намір разом із малолітньою дочкою вибувати за межі України, але відповідач відмовляється давати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з матір'ю. За загальними правилами, встановленими ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини (п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57). Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст. 153, 157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. У позовних вимогах позивач не зазначила державу прямування, строку виїзду дитини із зазначенням конкретного строку перебування за межами України. Тому, враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed