Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] пред'явив в суді вказаний позов. Ухвалою від 07.04.2014 року до участі у справі, в якості третіх осіб, залучено: орган опіки та піклування -Бердичівську районну державну адміністрацію та [PERSON]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він та його син [PERSON] являються власникам вищевказаного будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані його колишня дружина - [PERSON], та дочка його попередньої дружини - [PERSON] зі своїми малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] не проживає у будинку з 2002 року. Її діти взагалі не проживали у будинку. [PERSON] не проживає у будинку з 2010 року. Шлюб з нею розірваний у 2011 році. Посилаючись на положення ч.ч.1 та 4 ст.156 ЖК, ч.2 ст.405 ЦК України, просить визнати вказаних осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком, оскільки вони більше року у будинку не проживають без поважних причин, а наявність їх реєстрації обмежує його у здійсненні права вільно користуватися та розпорядитися своїм майном. Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання від 21.08.2014 року прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог в частині зобов'язання сектора громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Бердичівського МВ УМВС в Житомирській області зняти вказаних осіб з реєстрації. Позов в цій частині не розглядався. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Відповідачі повторно у судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином, за адресою зареєстрованого місця проживання. Зі згоди позивача, судом відповідно до ст. 224 ЦПК України, судом ухвалено, -проводити заочний розгляд справи. Треті особи без самостійних вимог: [PERSON] та представник Бердичівської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. За ст. 156 Житлового кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, тому відповідачі втратили право користування цим житловим приміщенням. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та його син [PERSON] являються співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності та житловий будинок ( а.с. 8,11). У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її малолітні діти - [PERSON], [PERSON] ( а.с. 13, 57-59). З довідки Гальчинської сільської ради від 26.02.2014 року вбачається, що [PERSON] не проживає у будинку з 2010 року, [PERSON] з дітьми не проживає з 2002 року ( а.с. 5). Допитаний у якості свідка позивач пояснив, що [PERSON], з якою шлюб розірвано у лютому 2011 році не проживає у його будинку з 2010 року. Вона за цей час не з'являлася, не намагалася вселитися до будинку, він їй перешкод в користуванні будинком не чинив. [PERSON] - це дочка його попередньої дружини [PERSON]. З 2002 року [PERSON] не з'являлася у будинку. Її діти взагалі там не проживали. Вона має сім'ю і проживає у іншому місці. Ні їй, ні дітям він не чинив перешкод у користуванні будинком. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні кожен пояснив, що [PERSON] не проживає у будинку більше трьох років. [PERSON] будинку не проживає більше 10 років. Дітей вони там не бачили. Про те, що [PERSON] чинить перешкоди вказаним особам у проживанні в будинку їм не відомо. Таким чином у судовому засіданні доведено, що відповідачі: [PERSON], [PERSON], малолітні [PERSON] та [PERSON] більше року не проживаються у будинку без поважних причин. Зважаючи, що іншого порядку користування будинком не встановлено, - вказані особи втратили право на користування житлом. Щодо визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, суд додатково зважає на те, що вони не є родичами позивача та не претендують на право власності на житло. З досліджених доказів вбачається, що вони взагалі не проживали у будинку, а отже визнання їх такими, що втратили право на користування житлом не порушить їх житлових прав. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 ЦК України). За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. А отже право позивача підлягають захисту у повному обсязі.

Outcome: approved