Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON], звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 15 січня 1997 року, права забудовника шляхом визнання за нею права зареєструвати в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно: житловий будинок літ.А, житловою площею 23,9 м2, загальною площею 46,2 м2, вбиральню літ.Д, огорожу №1, замощення І, що розташовані за адресою м.Маріуполь, вул. Достоєвського, буд.9. В обґрунтування позову зазначила, що в 1997 році помер її батько [PERSON], після якого залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння по вул. Достоєвського, 9 в місті Маріуполі, на яке правовстановлюючі документи належним чином не оформлено. За наявними у позивача документами земельна ділянка, що знаходиться під домоволодінням по вул. Достоєвського, 9, була виділена [PERSON] на підставі договору про безоплатне користування від 14.12.1960 року №13286. На підставі дозволу на будівництво від 12.07.1960 року на земельній ділянці був збудований будинок, але в експлуатацію не введений та право власності не зареєстровано. Вказує, що будівництво покійним батьком відбувалося на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах та могло бути зареєстровано спадкодавцем за час його життя, тому існуюче домоволодіння по вул. Достоєвського, 9 до здачі в експлуатацію є незавершеним будівництвом. На даний час позивач є єдиним спадкоємцем після смерті батька та не має можливості зареєструвати домоволодіння. Вважає, що після смерті батька прийняла всі його права як забудовника на недобудований будинок та вказані права можуть бути оформлені лише в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивачем не надано постанови нотаріусу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка є підставою для звернення до суду. Крім того, право власності на обєкти самочинного будівництва можуть бути визнано за спадкодавцем лише за наявності документів про право власності або користування на земельну ділянку, що видане на імя спадкодавця. Оскільки позивач не надав таких документів на земельну ділянку, тому відсутні підстави для задоволення позову. Вказував, що самовільно збудоване домоволодіння не є обєктом права власності та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» до спадкоємців може перейти право власності лише на будівельні матеріали, які були використані в процесі самовільного будівництва. Також зазначав, що представлені позивачем технічна документація від 1987 року на домоволодіння не є належним доказом існування його на теперішній час та його будівництва саме спадкодавцем. На підставі зазначеного просив відмовити у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Іллічівським ЗАГС м.Жданова від 09 вересня 1954 року серії ЯЛ№307000, а також виданим повторно Іллічівським районним у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23.08.2016 року (а.с. 69, 11). Згідно витягу №00017020992 від 23 серпня 2016 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища до укладання шлюбу 13 жовтня 1979 року дошлюбне прізвище позивача [PERSON] було «Кашпор» (а.с.12). 15 січня 1997 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя від 16 січня 1997 року серії І-НО №181232 (а.с.13). Відповідно до розяснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер в 1997 році тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР (1963 року). Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Після смерті [PERSON] в Третій маріупольській державній нотаріальній конторі була зведена спадкова справа. Згідно надісланої із Третьої маріупольської державної нотаріальної контори матеріалів спадкової справи спадкоємцями, які своєчасно звернулися у встановленому законом порядку до нотаріальної контори, після смерті [PERSON] є його діти - позивач [PERSON] та [PERSON], який є сином спадкодавця (а.с.65-69). 30 травня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 02 червня 2015 року (а.с74). Крім того, на момент смерті спадкодавця [PERSON] останній не мав законної дружини та був розлучений, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03 травня 1990 року серії ІІІ-НО №485073 (а.с.52). Інших спадкоємців, які б звернулися в установленому законом порядку до нотаріальної контори та потенційно мали б право на спадкування після смерті [PERSON], судом встановлено не було. Згідно статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З огляду викладене позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті її батька [PERSON], яка в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та в силу положень статей 548, 549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину. Доказів наявності інших спадкоємців першої черги матеріали справи не містять. Згідно пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно постанови державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] від 12.12.2016 року №2905/02-31 позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 15 січня 1997 року [PERSON] на майно, яке складається з житлового будинку з усіма надвірними побудовами та спорудами, розташованого у м.Маріуполь, вул. Достоєвського, буд.9, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок. Тобто позивач звертався до нотаріальної контори в установленому законом порядку для оформлення спадкових прав після смерті батька, але з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на будинок обєктивно позбавлений можливості зробити це в досудовому порядку, у звязку із цим спадкові права позивача підлягають захисту в судовому порядку. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З урахуванням вказаних положень ЦК України (2003 року) та оскільки позивачем не були належним чином до оформлено свої спадкові права на домоволодіння після смерті батька, тому до цивільних правовідносин в частині обсягу та порядку оформлення спадкових прав також субсидіарно підлягають застосуванню положення ЦК України (2003 року). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З матеріалів інвентарної справи, витребуваної з Маріупольського БТІ та оглянутої в судовому засіданні, встановлено, що на території за адресою м.Маріуполь вул. Достоєвського, 9 в 1962 та 1967 роках було побудовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ А-1, сені літ. а-1, крильце літ.а1, погріб літ. Б/п (всього загальною площею 46,2 м2, житлова площа 23,9 м2) вбиральню літ. Д1, огорожу №1,2, замощення літ.І. Всі вказані обєкти нерухомості були побудовані спадкодавцем в 1962 р. та 1967 роках. З моменту будівництва по теперішній час зазначені обєкти домоволодіння не зазнали змін, що підтверджується матеріалами технічної інвентаризації та технічним паспортом, складеним 21 жовтня 2016 року Маріупольським БТІ (а.с.46). Стосовно правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на право її забудови суд встановив наступне. Згідно матеріалів інвентарної справи, витребуваної з Маріупольського БТІ, у оціночному акті на домоволодіння, складеному техніком та затвердженому начальником БТІ, відображені дані про підставу володіння земельною ділянкою в м.Маріуполі по вул. Достоєвського, 9 це договір на безстрокове користування земельною ділянкою №14/ХІІ-1960 №13286, а також дозвіл на будівництво від 12.07.1960 року №14. Вказані документи за твердженням позивача не маються в його розпорядженні, оскільки не були збереженні спадкодавцем. Крім того, згідно листа з Архівного відділу Маріупольської міської ради від 03.11.2016 року №06-07-88/238 було повідомлено, що копію договору про безоплатне користування земельною ділянкою за адресою м.Маріуполь, вул. Достоєвського, 9 на імя [PERSON] та дозволу на будівництво №14 передані на зберігання до Державного архіву Донецької області (м.Донецьк, пр. Лагутенко,12) та залишилися на тимчасово непідконтрольній органам державної влади території. За таких умов на сьогоднішній день відсутня можливість надати копії вказаних документів. Водночас у справах головного управління містобудування та архітектури міської ради було знайдено запис з журналу реєстрації дозволів на будівництво щодо дозволу на будівництво за адресою:м.Маріуполь, вул. Чкалова, 9 за №13286 від 13.12.1960 року (а.с.70). Згідно представленої виписки із журналу реєстрації дозволів на будівництв за 1960 рік мається запис за номером 1671 від 13.12.1960 року на імя [PERSON] на земельну ділянку по вул. Чкалова, 9, № договору 13286 (а.с.71). Відповідно до листа з Комунального підприємства «Міське архітектурне бюро» від 24.11.2016 року та представленої копії рішення Жданівської міської ради від 26.08.1959 року №15 «Про присвоєння найменувань вулиць» вулиця Чкалова була перейменована у вул. Достоєвського. За повідомленням з Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 21.11.2016 року в їх розпорядженні відсутній дозвіл на будівництво №13286 від 14.12.1960 року. Разом з тим, згідно із викопіюванням із генерального плану м.Маріуполя, наданого Комунальним підприємством «Міське архітектурне бюро», на генеральному плані вказано, що земельна ділянка по вул.Достоєвського, 9 була виділена [PERSON] на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.12.1960 року №13286 (а.с.75). Згідно листа з Маріупольського БТІ від 25 листопада 2016 року повідомлено, що за матеріалами інвентарної справи користувачем домоволодіння літ.А-1, сені літ.а-1, крильце літ.а1, погріб лт. Б/п, огорожа №1,2, загальною площею 46,2 м2, що розташоване за адресою: м.Маріуполь, вул. Достоєвського, 9, є [PERSON] Зазначений будинок був побудований до 1992 року та згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127, не відносяться до самовільних будов. Вказані у своїй сукупності докази свідчать про перебування у спадкодавця [PERSON] на законних підставах земельної ділянки по вул. Достоєвського, 9 в м.Маріуполі та виділення йому земельної ділянки на підставі договору про безстрокове користування №14/ХІІ-1960 №13286 та в подальшому надання дозволу на будівництво №13286 від 14.12.1960 року. Попри безпосередню відсутність цих документів в матеріалах справи суд вважає доведеним іншими у сукупності доказами факт їх існування. Однак через проведення антитерористичної операції в місті Донецьк доступ до архівосховищ наразі відсутній, що позбавляє позивача реальної можливості отримати у встановленому порядку раніше укладений спадкодавцем договір та довести своє право на спадщину. Водночас суд зауважує, що на державу в цілому та її державні органи покладається обовязок забезпечити збереження документів, які передані органами місцевого самоврядування та державними органами влади на зберігання та від яких залежить виникнення і реалізації майнових прав спадкоємців. Невиконання своїх гарантійних функції державою незалежно від надзвичайності підстав та як наслідок обмеження громадянам доступу до державних архівних установ не має нівелювати або обмежувати майнові права позивача на їх підтвердження документами, які залишились в архівосховищах в м.Донецьк. При надані правової оцінки встановленим обставинам справи та вирішуючи спірне питання чи є недобудоване домоволодіння спадкодавця обєктом права власності та чи входить воно до складу спадкового майна, суд керуються наступними положеннями законодавства. Відповідно ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Відповідно до п. 3.1 [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - [PERSON] Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Згідно до п. 3.2 [PERSON] Спеціалізованого Суду України право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. В п. 3.2 [PERSON] Спеціалізованого Суду України наголошено, що за умови наявності акту відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Однак визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Оскільки у судовому засіданні було встановлено відсутність необхідного за діючим законодавством акту введення спірного будинку в експлуатацію, що підтверджується матеріалами оглянутої інвентарної справи та технічним паспортом на домоволодіння від 21.10.2016 року, то в такому разі суд вважає, що за час свого життя спадкодавець [PERSON] не набув право власності на вказану домоволодіння, а набув лише права забудовника. Таким чином, за відсутності посвідчення права власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності за спадкодавцем, неможливо визнати за позивачем право власності на вказаний будинок в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 15.01.1997 року. Водночас в п. 3.2 [PERSON] Спеціалізованого Суду України вказано, що в разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим правовим режимом спірного майна. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про спадкування» зазначено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, за наведеними приписами закону та існуючою судовою практикою судів вищих інстанції одним із прийнятних способів захисту прав спадкоємця в даному випаду є визнання за спадкоємцем в порядку спадкування майнових прав забудовника, що входять до складу спадщини. Викладене вище свідчить, що будівництво відбулося на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах та могло б бути введено в експлуатацію спадкодавцем за час його життя, що наразі не відбулось у звязку із його смертю. За таких умов спірний житловий будинок літ А-1, сені літ. а-1, крильце літ.а1, погріб літ. Б/п (всього загальною площею 46,2 м2, житлова площа 23,9 м2) вбиральня літ. Д1, огорожа №1,2, замощення літ.І., що розташовані за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул. Достоєвського буд.9, до здачі їх в експлуатацію є незавершеним будівництвом. Таким чином, оскільки суд встановив перехід спадкових прав від [PERSON] до єдиного спадкоємця [PERSON], тому суд вважає, що позивач [PERSON] успадкувала всі права забудовника, які належали на момент смерті [PERSON], на проведення будівництва та введення в експлуатацію вказаних побудов, які розташовані по вул. Достоєвського буд.9 в м.Маріуполі. На підставі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо ж договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно. За ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, крім іншого, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до п. 42 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на обєкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння обєкту нерухомого майна адреси. З огляду на це належним документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Оскільки на спірне домоволодіння маються належним чином складені два технічних паспорти: один - за часів спадкодавця [PERSON], а другий на теперішній час, відповідно до яких домоволодіння побудоване до 1992 року, то вказане свідчить про фактичне прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом спірного домоволодіння. Таким чином суд встановив, що для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок: літ А-1, сені літ. а-1, крильце літ.а1, погріб літ. Б/п, вбиральню літ. Д1, огорожу №1,2, замощення літ.І. та включення їх до складу загального домоволодіння з отриманням відповідного свідоцтва про право власності, необхідно з визначеними у «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами звернутись до реєстраційної служби. При цьому суд зазначає, що для прийняття до експлуатації вказаного домоволодіння по вул. Шепотиленко, 77 в м.Маріуполі необхідно пройти відповідну процедуру, визначену «Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 № 79. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що в такому випадку до позивача, як спадкоємця померлого [PERSON] перейшло право забудовника на оформлення права власності на спірне домоволодіння по вул. Достоєвського, 9 в м.Маріуполі у встановленому законом на даний момент порядку. З огляду на викладене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача та захистити його права шляхом визнання за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 15 січня 1997 року, права забудовника шляхом визнання за позивачем права зареєструвати в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно житловий будинок: літ А-1, сені літ. а-1, крильце літ.а1, погріб літ. Б/п (всього загальною площею 46,2 м2, житлова площа 23,9 м2) вбиральню літ. Д1, огорожу №1,2, замощення літ.І., що розташовані за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Достоєвського буд.9, за документами, складеними на [PERSON], оформивши тим самим право власності на вказане нерухоме майно на себе шляхом отримання відповідного свідоцтва про право власності.

Outcome: approved