Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно - земельну ділянку [ADDRESS] , площею 4,5600га, з них рілля 4,5635га, кадастровий номер якої - 5124381300:01:003:0150. Позивач вказує, що його рідна сестра [PERSON] 31.07.2006р. у Кам`янській сільській раді у спадковому реєстрі за №96 зареєструвала заповіт, за яким вона залишалась єдиним спадкоємцем після смерті матері. Однак, за заявою [PERSON] 24.10.2012 Кам`янською сільською радою вказаний заповіт було скасовано, про що внесено реєстраційний запис до Спадкового реєстру. Позивач також вказує, що 29.09.2016р. [PERSON] звернулася до приватного нотаріусу Савранського районного нотаріального округу Ізосімової К.Б. та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона була визнана спадкоємцем вказаного у заповіті майна. Про те, що майно, яке належало його матері, отримала у спадок [PERSON] позивач, який є спадкоємцем першої черги, дізнався у листопаді 2016 року та вважає, що були порушені його майнові права на спадкове майно. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.09.2016р. приватним нотаріусом Савранського районного нотаріального округу Ізосімовою К.Ю. відповідачу [PERSON] , недійсним та визнати за ним, як спадкоємцем першої черги за законом, право власності на вказану спадкову земельну ділянку. У грудні 2017 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, у якій, окрім визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, просить визнати за ним право власності, як спадкоємцем першої черги за законом, на 1/2 частину спадкового майна, а не на усе спадкове майно, яке було вказано ним у позові. [PERSON] у грудні 2017 року звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення від права спадкування за законом, у якому зазначила, що померла [PERSON] була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки перед смертю не могла себе самостійно обслуговувати і вільно самостійно пересуватись та потребувала постійної сторонньої допомоги, а тому вона займалась її доглядом, забезпеченням ліками, продуктами і побутовим обслуговуванням. [PERSON] , який проживав в одному населеному пункті з померлою, було відомо про її безпорадний стан, проте він не мав наміру надавати їй будь-яку матеріальну чи іншу допомогу. Також [PERSON] зазначила, що вона, з урахуванням скасування померлою [PERSON] заповіту, є спадкоємцем першої черги за законом і просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] .. В судове засідання належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання позивач за зустрічним позовом не з`явилася повторно, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала, що позбавило суд можливості всебічно, повно та об`єктивно дослідити обставини, викладені нею у зустрічній позовній заяві, а тому на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд залишає вказану заяву без розгляду. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Доведеність родинних відносин сторонами визнається та не оспорюється. Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст.129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст.1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що у ст.1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. По даній справі суд вбачає порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який було скасовано. Згідно ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача [PERSON] , недійсним у зв`язку із скасуванням заповіту, на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину (ст.1296 ЦК України). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На протязі встановленого ст.1268 цього Кодексу строку з дня відкриття спадщини обидва спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.95 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] , як одним із двох спадкоємців першої черги за законом, право власності на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 1725,00грн..

Outcome: approved