Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що є власником житлового будинку № 12а по вулиці Баранівська в селищі Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області, про що свідчить договір купівлі-продажу будинку та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З 2007 року за згодою позивача в житловому будинку була зареєстрована відповідачка, яка на той час була його дружиною. В 2010 році шлюб було розірвано, після розірвання шлюбу відповідачка виселилася з будинку та переїхала проживати за невідомою позивачу адресою. З огляду на те, що відповідачка [PERSON] в належному позивачеві житловому будинку не проживає більше 5 років, що вказує на її не бажання проживати в його будинку та утримувати його в належному стані, на підставі ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, зазначені в позовній заяві, в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись в своїх поясненнях на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, заперечували проти їх задоволення посилаючи на те, що даний житловий будинок був придбаний під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідач є співвласником даного житлового будинку, а нормами діючого законодавства не передбачено визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням співвласника майна. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 07 серпня 2005 року по 18 травня 2010 року, шлюб припинено в наслідок набрання чинності рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 05.05.2010 року (а.с. 69) про розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу прізвище відповідачки «Немич» (а.с. 10). 14 червня 2014 року відповідачка зареєструвала новий шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с. 65) прізвище відповідачки після реєстрації шлюбу «Рубан». В період зареєстрованого шлюбу, а саме 31 жовтня 2006 року, позивач набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: будинок № 12а по вулиці Баранівська в селищі Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області, на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2006 року серія ВЕС № 002975 (а.с. 5, 6). Відповідачка зареєстрована з 22 червня 2007 року за адресою: будинок № 12а по вулиці Баранівська в селищі Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області (а.с. 7, 8, 9). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. На підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що житловий будинок за адресою: будинок № 12а по вулиці Баранівська в селищі Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, як такий, що набутий за час шлюбу. Твердження позивача, що даний будинок він купив за власні кошти, які він отримав від продажу його власного автомобіля, а також свідчення свідків [PERSON] та [PERSON], які в своїх показаннях зазначили, що відповідачка тривалий час, на протязі останніх років не проживає за адресою: [INFO], не спростовують даного висновку. Посилання позивача на ч. 2 ст. 405 ЦК України, як на підставу своїх вимог про те, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, застосовується до правовідносин, які виникають між власником майна і особою, яка користується чужим майном, а тому не може бути застосовано в даному випадку, коли особа є співвласником майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивачем не доведено в судовому засіданні, що право власності відповідача на вказаний житловий будинок було припинено після розірвання шлюбу, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Куруючись ст. ст. 10, 11, 27, 60, 62, 64, 208, 214, 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed