Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про поділ майна, що є спільною сумісною власністю. В обґрунтування вимог зазначає, що житловий будинок [ADDRESS] набуто позивачем та відповідачем у приватну власність за час шлюбу. Зокрема, 13 березня 2001 року виконавчий комітет Радехівської міської ради Львівської області прийняв рішення №61 «Про оформлення права власності на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS]». У подальшому, на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради Львівської області було оформлено право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я відповідача. Оскільки, між позивачем та відповідачем у позасудовому порядку не досягнуто порозуміння щодо поділу придбаного у період шлюбу майна, вбачає за доцільне звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач та її повноважний представник у судовому засіданні вимоги, викладені у письмовому вигляді (а.с.2-3), підтримали. Окрім цього, представник додатково зазначив, що вимоги стосуються виключно будинковолодіння, оскільки земельна ділянка під таким не приватизована. Зазначив, що шлюб між його довірителькою та відповідачем не розірвано. Позов просять задоволити. Відповідач та його повноважний представник позовні вимоги визнали, позов просять задоволити. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши подані ними документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За нормами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову? Так, суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] 13 травня 1972 року було зареєстровано шлюб (а.с.48). В період шлюбу на підставі рішення №61 від 13 березня 2001 року виконавчого комітету Радехівської міської ради Львівської області був набутий житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності на ім'я відповідача - [PERSON] (а.с.4). Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР, норми якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, норми якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме житловий будинок розташований у [ADDRESS] та зареєстрований на відповідача [PERSON] (а.с.5), однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаної квартири до спільної сумісної власності подружжя, що визнано також і відповідачем та його представником (ст.174 ЦПК України). Тобто, спірний житловий будинок належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст.29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як встановив суд, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є житловий будинок, що розташований у [ADDRESS]. Тобто сторони мають право на поділ вищезазначеного житлового будинку. За взаємною згодою сторони вказаний житловий будинок не розділили. При поділі житлового будинку, частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними. Згідно викладеного, враховуючи те, що нерухоме майно, що розташоване у [ADDRESS] і, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є неподільною річчю, а відповідно не може бути поділена між сторонами в натурі, відповідно до їх часток, суд вважає за можливе визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності. Із врахуванням наведеного вище, суд переконується, що вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі, а від так підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, слід стягнути з відповідача в користь [PERSON].

Outcome: approved