Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

у березні 2014 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до ПАТ «Сад Поділля» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.06.2011 року, укладений між нею та ПАТ «Сад Поділля» та стягнути з відповідача 10262 грн. Позов обґрунтований тим, що 16.06.2011 року між позивачем та відповідачем було підписано договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач продав позивачу яблуні в кількості 477 штук, які знаходяться на належній позивачу земельній ділянці. На виконання договору позивач сплатила відповідачу 10262 грн. На думку позивача, зазначений договір є недійсним, а внесені нею кошти підлягають поверненню, оскільки договір не відповідає вимогам закону. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача Шевчук В.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначив, зокрема, що оспорюваний договір є законним. Предметом договору були не багаторічні насадження, а дерева - яблуні, які є власністю товариства, оскільки були висаджені товариством у 2000-му році та перебувають у нього на балансі і відносяться до довгострокових біологічних активів. На думку представника відповідача, земельна ділянка та розміщені на ній сади (яблуні) є різними об'єктами цивільних прав, оскільки сади мають відмінний від землі правовий статус. Розміщені на земельній ділянці позивача яблуні можуть виступати як окремий об'єкт цивільних правовідносини, оскільки відокремлення їх від земельної ділянки не завдасть їм жодної шкоди. Визнання за позивачем права власності на багаторічні насадження, які знаходяться на його земельній ділянці, порушуватиме гарантоване у ст. 41 Конституції України право власності товариства на його майно. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397476, виданого 10.06.2009 року Шаргородською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:09:860:00586, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 1,0231 га, розташовану на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). 16 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу (надалі - договір), згідно з пунктом 1.1. якого товариство - відповідач зобов'язувалось продати належні йому на праві власності яблуні в кількості 477 штук, які знаходяться на земельній ділянці покупця, посвідченій державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397476 (помилково у договорі купівлі-продажу та у акті прийому-передачі майна зазначено Серія ЯЖ № 397478) у власність покупцеві, а покупець - позивач зобов'язується прийняти яблуні та сплатити за них на умовах цього договору. Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачалося, що продавець зобов'язаний передати яблуні у користування покупцю в кількості 477 штуки протягом одного дня з моменту підписання цього договору за актом приймання-передачі. Покупець набуває права власності на яблуні після їх оплати у повному обсязі, що оформляється видатковою накладною (а.с.8). Згідно розділу 3 зазначеного договору, ціна за одиницю товару складала 86,06 грн. Загальна ціна товару, що продається за цим договором 41050,62 грн. Попередня оплата в розмірі 10 262 грн має бути перерахована на рахунок продавця або внесена готівкою в касу протягом 170 днів з моменту підписання договору. Решту суми покупець сплачує у визначені договором строки. Цього ж дня, позивачем та відповідачем було складено акт прийому-передачі майна у користування, згідно з яким на підставі п. 2.1 договору купівлі-продажу від 16.06.2011 року товариство передало, а [PERSON] прийняла у користування яблуні плодоносні в кількості 477 штук, які знаходяться на земельній ділянці покупця (а.с.9). 06 грудня 2011 року [PERSON] сплатила позивачу аванс в сумі 10262 грн за яблуні згідно договору від 16.06.2011 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №167 (а.с.7). Позивач вважає, що зміст договору купівлі-продажу від 16.06.2011 року суперечить положенням ч. 3 ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 79 ЗК України, оскільки з переходом до неї права власності на земельну ділянку, до неї перейшло також право власності на багаторічні насадження, що розташовані на ній, що згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із укладенням правочинів, у тому числі договорів купівлі-продажу майна, розташованого на земельних ділянках, які регулюються, зокрема, зокрема, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України (надалі - ЗК України та ЦК України відповідно) та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно зі ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельної ділянки), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Отже, з моменту видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397476, тобто з 10.06.2009 року у неї виникло право власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельної ділянки), право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України (в редакції, чинній на час приватизації [PERSON] земельної ділянки) встановлено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Згідно із ч. 3 ст. 373 ЦК України (в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акта), право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Дана норма кореспондується з ч. 2 ст. 79 ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки. Отже, на думку суду, земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий об'єкт. Цього висновку, суд дійшов також виходячи із такого. Нормативний акт, який дає визначення багаторічних насаджень, це ГОСТ 26640-85 «Землі. Терміни та визначення» (далі - ГОСТ 26640-85), затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року № 3453, згідно з п. 27 якого, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав'янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін. У пункті 4 ГОСТ 26640-85 зазначено, що під сільськогосподарськими угіддями визначено земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції. Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об'єкт. Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст. 19 ЗК України, визначено, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка. Зі змісту ст. 6 Закону України «Про плату за землю» вбачається, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель сільськогосподарського призначення. Отже, і в Законі України «Про плату за землю» під багаторічними насадженнями розуміється не що інше як земельна ділянка. Відповідно до роз'яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 «Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств» (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року № 576 «Про реалізацію Компоненти 6 «Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств», звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв'язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано держакти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є їх власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження. Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року № 6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12 та від 30.01.2013 року № 6-40577св12, від 12.03.2014 року 6-50181св13. Сторони визнали, а відтак, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню факт знаходження на земельній ділянці позивача яблунь в кількості 477 штук 2000 року посадки. Тому, судом встановлено, що на момент набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, на ній були розміщені багаторічні насадження - яблуні, які відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України перейшли у власність [PERSON] разом із набуттям нею права власності на земельну ділянку. Таким чином, твердження представника відповідача у судовому засіданні та у письмових запереченнях про те, що багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача начебто є власністю ПАТ «Сад Поділля» є безпідставними, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам та зазначеним вище вимогам законодавчих і нормативно-правових актів. При цьому, навіть перебування багаторічних насаджень на балансі відповідача не є безспірною ознакою його права власності, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). Отже, оскільки судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 16.06.2011 року багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці [PERSON] були власністю останньої, тобто були одним цілим об'єктом, то ПАТ «Сад Поділля» не вправі було здійснювати будь-які угоди щодо цих насаджень, у тому числі продавати їх, оскільки в силу ч. 2 ст. 317 та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України виключно власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частинами 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Частиною першою ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, у разі, якщо судом буде встановлено, що зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, а також іншим актам цивільного законодавства, у тому числі Земельному кодексу України, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, оскільки судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 16.06.2011 року власником майна, яке купувалось, тобто багаторічних насаджень - яблунь була сама ж покупець, а відповідач не мав права вчиняти жодних дій щодо цього майна, то на думку суду, зміст оспорюваного договору суперечить ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України, а тому його слід визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на усе вище викладене, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність визнання оспорюваного договору недійсним, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 262 грн коштів, одержаних на виконання недійсного договору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved