Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Уточнивши позовні вимоги, просив: визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачем 18 січня 2017 року через газету «Провінція», а саме: що він «… багато років працював «на себе». Завишав ціни на закупівлю обладнання, заробляв гроші як держслужбовець на ремонтах, отримував «відкати». При цьому в ремонтно-будівельній групі, яка знаходилась в підпорядкуванні у нього безлад в документації. В той же час у нього були окремі учбові заклади, яким він симпатизував, ті, куди й шли кошти на «ремонти»…»; зобовязати відповідача публічно, через засоби масової інформації, спростувати недостовірну інформацію про те, що він нібито «… багато років працював «на себе». Завишав ціни на закупівлю обладнання, заробляв гроші як держслужбовець на ремонтах, отримував «відкати». При цьому в ремонтно-будівельній групі, яка знаходилась в підпорядкуванні у нього безлад в документації. В той же час у нього були окремі учбові заклади, яким він симпатизував, ті, куди й шли кошти на «ремонти»…»; стягнути з відповідача на його користь судові витрати в розмірі 640 грн. та витрати за надання правової допомоги в розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, він перебував на посаді заступника начальника управління освіти Костянтинівської міської ради з 18 листопада 2002 року. 18 січня 2017 року відповідачем через газету «Провінція» № 3 розповсюджено статтю з інтервю з начальником управління освіти Костянтинівської міської ради [PERSON], під час якого вона ображала його, розповсюджуючи стосовно нього недостовірну інформацію, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме звинуватила його у скоєнні кримінального правопорушення, завищенні ціни на закупівлю обладнання, зароблянні грошей як держслужбовцем на ремонтах, отримуванні «відкатів». Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норм матеріального права, а саме ст.ст.277, 297, 299, 302 ЦК України, ст.28, ч.4 ст.32 Конституції України. Відповідач звертає увагу на те, що останнім часом між ним та керівником управління освіти Костянтинівської міської ради Донецької області [PERSON] склалися неприязні стосунки. Інформація викладена нею під час інтервю , яке вона дала газеті «Провінція» та яке було надруковано 18 січня 2017 року принижує його честь, гідність, ділову репутацію та суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що її висловлювання є оціночними судженнями, оскільки фактично це є обвинувачення у кримінальних правопорушеннях. Розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною та має бути спростована відповідачем у визначений законом спосіб. В засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду скасувати. Представник відповідача [PERSON] у засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи газети «Провінція» у засідання апеляційного суду не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд заслухав суддю-доповідача, сторони, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом першої інстанції встановлено, позивач [PERSON] з 18 листопада 2002 року працював на посаді заступника начальника управління освіти Костянтинівської міської ради Донецької області. Наказом начальника управління освіти Костянтинівської міської ради [PERSON] від 7 березня 2017 року № 63к/тр був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. 18 січня 2017 року в друкованому засобі масової інформації - «Газета «Провінція» № 3 (1358) на сторінці 2 надруковано статтю під назвою «Когда один в поле воин», якою доведена читачеві бесіда редакції Газети з [PERSON], яка за версією газети має титул «Людина року». Текст статті містить наступні висловлювання [PERSON]В.(мовою оригіналу): «[PERSON] многие годы работал «на себя». Завышал цены на закупку оборудования, зарабатывал деньги, будучи госслужащим, на ремонтах, брал откаты… При этом в подчиненной ему ремонтно-строительной группе царил полный хаос с документацией по проведению ремонтных работ. У пана [PERSON] были определенные учебные заведения, которые пользовались популярностью, те, куда шли деньги на «ремонты»…». Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відомості, поширені у статті, викладені у формі оціночних суджень, а тому, відповідно до ст.47-1 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, оскільки за своєю формою, суттю та змістом представляють критичне оціночне та субєктивне судження відповідача до фактичних ситуацій. Апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, навільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно із ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Згідно ст. ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Судом встановлено , що відносно відповідача було поширено інформацію наступного змісту: « [PERSON] многие годи рабо тал на «себя»,завышал цены на закупку оборудования, зарабатывал деньги, будучи госслужащим на ремонтах, брал откаты. При этом в подчиненной ему ремонтно-строительной группе царил полный хаос с документацией по проведению ремонтних работ.У пана [PERSON] были опраделенные учебные заведения, которые пользовались популярностью, т.е. куда шли деньги на ремонты… » Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У пункті 15 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Встановивши в ході судового розгляду, що відповідач поширила через засоби масової інформації негативну інформацію відносно відповідача , що останній «зарабатывал деньги, будучи государственным служащим на ремонтах брал откати», суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що ця інформація є оціночною, оскільки фактично ця інформація свідчить про звинувачення у вчинення кримінальних злочинів. Відповідач не довела, що ця інформація є достовірною, а тому права позивача в цієї частині порушені та підлягають захисту. Той факт, що відповідач правомірно звернулась до правоохоронних органів із заявою про протиправні дії позивача на посаді заступника начальника управління освіти не є достатнім доказом неправомірності дій позивача чи наявності у його діях складу злочину, оскільки відсутнє рішення суду про визнання його винним у вчиненні злочину. Висновки суду в тієї частині, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) є необґрунтованими , оскільки поширена відповідачкою негативна інформація щодо позивача є цілком конкретною, зокрема, звинувачення у кримінальних злочинах не є оціночними судженнями, а є фактами, які можуть бути перевірені. Зі словника економічних термінів [PERSON] вбачається що поняття «ОТКАТ» неофициальное название части денежных средств, выделяемых на выполнение работ по государственному заказу, которую исполнитель заказа в благодарность за получение данного заказа, работы возвращает заказчику в лице чиновника, руководителя государственного органа. Существуют разнообразные формы возврата денежных средств заказчикам со стороны исполнителей заказа, например зачисление заказчиков в число исполнителей конкретной работы по заказу и выплата им заработной платы из средств, полученных от заказчика навыполнение работы за счет завышения объемов или недоплаты реальным исполнителям.(Словарь «[PERSON] Большой экономический словарь. М.: Книжный мир, 2003. 895 с.). Що стосується інформації , поширеної відповідачем, а саме «…Маслов многие годы работал «на себя». При этом в подчиненной ему ремонтно-строительной группе царил полный хаос с документацией по проведению ремонтных работ.» , то системний аналіз вищезазначених норм, дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що в цієї частині інформація, яка викладена у статті, носить критичний характер та є оціночними судженнями і тому не підлягає спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України. Ця інформація поширені відповідачем є особистою думкою відповідача щодо ставлення позивача до виконання своїх посадових обовязків під час роботи на державній службі, а ствердження стосовно того, що відповідач «завишал цены за закупку оборудования,были определенных учебных заведения, которые пользовались популярностью, те куда шли деньги на ремонти » не можна назвати поширенням недостовірною інформації, оскільки ця інформація є достовірною, підтверджується актом ревізії фінансово-господарської діяльності Управління освіти міської ради м. Костянтинівка за період з 01.08.2012 року по 31.12.2015 року від 15 квітня 2016 року № 03-22\\02, зі змісту якого вбачається, що ревізією встановлено факти завищення обсягів виконання ремонтних робіт [PERSON], в тому числі і у дитячому дошкільному закладі (а.с25-35). Оскільки інша інформація, яка викладена в статті є оціночними судженнями, яка відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» (в редакції Закону України від 01.01.2017 року № 2657-XII) є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) і тому вони не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині зобовязання [PERSON] публічно , через засоби масової інформації спростувати недостовірну інформацію, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст.277 ЦК України,фізична особа особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації , має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Поширювачем інформації, яка подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових(службових) обовязків , вважається юридична особа в якій вона працює. Фізична особа особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації , має право на відповідь, а також не спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до розяснень наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.3009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої у засобах масової інформації, то належним відповідачем є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа , що виконує її функції. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу , яка є джерелом цієї інформації,ця особа також є належним відповідачем. Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (ст.ст.32,33 ЦПК України). Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обовязків є юридична особа в якій вона працює. Згідно ст.30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач . З матеріалів справи вбачається, що друкований засіб масової інформації газета «Провінція» залучена до участі у справі у якості третьої особи, що позбавляє апеляційний суд можливості покласти на газету будь-які зобовязання. Крім того, судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до участі у справі у якості відповідача управління освіти Костянтинівської міської ради, а апеляційний суд під час перегляду справи у апеляційному порядку таких повноважень не має. З матеріалів справи вбачається, що інтервю з [PERSON] підготовлено [PERSON] На початку інтервю анонсовано , що бесіда проводиться з [PERSON], яка за версією газети «Провінція» має титул «Людина року», проте зі змісту самого інтервю вбачається, що [PERSON], саме як начальник відділу освіти розповідає про міський відділ освіти, його перспективи , труднощі та працівників, які у ньому працюють. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні та у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК Українидо витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2017 року правову допомогу позивачу надавав адвокат [PERSON], сума винагороди за договором складає 1000 гривень за підготовку позовної заяви та 2000 гривень за виконання представництва його інтересів у суді. Проте, витрати на правову допомогу у сумі 1000 гривень не підтверджені відповідними розрахунками та відшкодуванню не підлягають. Що стосується відшкодування витрат, повязаних з представництвом інтересів позивача у судовому засіданні, то з журналів судового засідання вбачається, що адвокат [PERSON] брав участь у судовому засіданні 02.06.2017 року з 13.59 до 14.09. тобто 10 хвилин, а тому витрати на правову допомогу відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» складають 3200 грн.*40% / 60*10=213 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони всі понесені та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частині позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат за правилами ст.88 ЦПК України. Оскільки позивачем понесені судові витрати на загальну суму 1557грн., які складаються з витрат по оплаті судового збору на загальну суму 1344 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 213 гривень, то на користь позивача, відповідно до наведених вище вимог закону підлягає відшкодуванню 1\\2 частини цих витрат у сумі 778,50 грн. (1557грн./2).

Outcome: partial