Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

У березні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що між нею та [PERSON] 15 січня 2009 року укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 28. Від спільного шлюбу у них з відповідачем [INFO] народився син [PERSON]. Разом з тим, за час спільного проживання з відповідачем у шлюбі, через несумісність характерів, відсутність у відповідача розуміння подружніх та батьківських обов'язків і виникнення конфліктних ситуацій з цих причин, сім'я не склалася, оскільки кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім'ю. Фактичних шлюбних відносин з відповідачем не підтримує і спільного господарства не веде з жовтня місяця 2014 року, оскільки проживають окремо. Вважає подальше спільне життя, примирення і збереження сім'ї неможливим. Також вказувала, що після припинення фактичних шлюбних відносин у жовтні місяці 2014 року відповідач не регулярно надає матеріальну допомогу на утримання їх спільної дитини - сина [PERSON]. Відповідач має постійний заробіток, оскільки працює інспектором ДПС в УДАІ УМВС України в Чернівецькій області і має змогу утримувати малолітню дитину. Посилаючись на вказане, просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на утримання сина [PERSON] та судові витрати. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Таким чином, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивачки на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи, з 15 січня 2009 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис № 28 (а.с.3). Від вказаного шлюбу у сторін народився малолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені, вони не ведуть спільного господарства, проживають за різними адресами та мають окремі бюджети й відповідно їх шлюб носить лише формальний характер. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування вказано не надано. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Крім того, ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно працює та займає посаду інспектора ДПС УДАІ УМВС України в Чернівецькій області, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 8), тобто отримує регулярний щомісячний дохід, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача підлягає стягненню у частці від заробітку (доходу) на підставі ч. 1 ст. 183 СК України. Також судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на її утримання. При цьому доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. За таких обставин, суд, ураховуючи вищевказане, суд вважає, що позов [PERSON] в цій частині позовних вимог також підлягає задоволенню й відповідно з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти в розмірі ? частки доходів щомісячно, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.. Крім того, ст. 113 Сімейного кодексу України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання цього шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону, позивачку [PERSON], після розірвання даного шлюбу слід іменувати прізвищем « [PERSON]». Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір в сумі 243,60 грн. на користь позивачки.

Outcome: approved