Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути зі [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 19.12.2012 року у розмірі 62673,97 грн., а також стягнути з нього судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 19.12.2012 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.07.2018 року, відповідач має заборгованість у розмірі 62673,97 грн. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Раніше представником позивача Меркуловою В.В. було подано відповідь на відзив, пояснення в яких просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 19 грудня 2012 року між позивачем і відповідачем був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього, згідно з умовами якого, він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Даний Кредитний договір б/н від 19.12.2012 року складається з самої заяви і Умов та правил надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши і надавши відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у розмірі 4000,00 грн., яку (картку) останній отримав і використав кредитні кошти у власних цілях. В той же час, суду не представлено належних доказів того, що відповідачу була надана карта із лімітом кредитних коштів саме в сумі 4000 грн., як то вказано в позові, а відтак, суд критично ставиться до тверджень позивача про встановлений ліміт коштів на картці в сумі 4000 грн. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Проте, у порушення умов договору і чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти у передбачений договором термін. При цьому, позивачем вказано, що вищевказаний Кредитний договір б/н від 19.12.2012 року складається з Заяви відповідача від 19.12.2012 року і Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаних Заяви відповідача від 19.12.2012 року і Умов та правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачеві заборгованість, яка станом на 31.07.2018 року, він має заборгованість за кредитом у розмірі 62673,97 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 3866,71 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 51901,65 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3444,94 грн.; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2960,67 грн. Разом з тим, згідно з ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови і правила надання банківських послуг, якими встановлена якась відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, а також проценти за користування кредитом, не містять підпису відповідача. Так само позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі умови, про які заявлено позивачем, в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. В свою чергу, у самій Заяві від 19.12.2012 року домовленості сторін щодо штрафних санкцій і процентів за користування кредитом немає. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказано: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань» (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/82998244. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що заборгованість у відповідача за Кредитним договором б/н від 19.12.2012 року виникла ще з 2014 року (а.с.5), тобто саме з цього моменту - неповернення відповідачем отриманих коштів, у позивача виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав (неповернення кредиту з боку Позичальника). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 07 вересня 2018 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 та 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14 спростовуються постановою Верховного Суду від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19, у якій вказано: «Посилання у касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19 березня 2014 року №6-14цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин. Зокрема у вказаній справі, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).» (з повним текстом постанови можна ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/94194418. У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки. Таким чином, навіть незважаючи на все вищевказане, зокрема щодо недоведеності позовних вимог позивачем, позивачем ще пропущений й встановлений законом строк для звернення до суду з даними позовними вимогами, а судом, в свою чергу, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed