Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Національного банку України № 693-к від 06.03.2019 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ». Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він працює у відповідача з 2009 року і по теперішній час, посаду головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності обіймає з квітня 2015 року. Позивач вказував, що 06.03.2019 наказом відповідача № 693-к йому було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виявилось у неналежному виконанні його посадових обов`язків, та під розпис ознайомлено його із цим наказом. Позивач вважав, що наказ є незаконним та підлягає скасуванню з огляду на наступне. Так, позивач вказав, що завдання, вперше йому поставлене 27.12.2018, він виконав у повному обсязі із врахуванням поставлених у завданні обмежень - джерелом інформації мали бути виключно веб-сайти банківських установ. Позивач стверджував, що 11.01.2019 ним було повідомлено керівництву про те, що веб-сайти майже половини банківських установ на час виконання завдання не містять інформації у форматі, який дозволяє проводити аналіз у визначеному розрізі, що, відповідно, унеможливлює виконання завдання у цій частині. Крім того, позивач звертав увагу, що його посадова інструкція визначає, що до його посадових обов`язків входить, серед іншого, участь у підготовці інформаційно-аналітичних та презентаційних матеріалів про банківську систему України, проте оскаржуваний наказ не містить інформації про те, які саме інформаційно-аналітичні матеріали про банківську систему України та у які строки мало бути складено на підставі дорученого позивачу аналізу розбіжностей між нарахованими та сплаченими процентними доходами та витратами платоспроможних банків України у визначений період часу. Позивач зазначав про сумнівність термінів виконання поставленого йому завдання. Також позивач вказував, що керівництвом неповнота виконання ним завдання була виявлена 14.01.2019, а не 25.01.2019, що вказує на те, що відповідачем було пропущено строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, навіть з врахуванням часу його непрацездатності у період з 28.01.2019 по 15.02.2019. Крім того, позивач зауважив, що відповідачем не було враховано, що: він не заподіяв роботодавцю шкоди, а навпаки, виявив та повідомив про ризики у діяльності банківської системи, які можуть призвести до втрат держави та кредиторів банків; він є кандидатом економічних наук зі спеціальності «Гроші, фінанси і кредит», неодноразово підвищував свою кваліфікацію, успішно суміщував виконання своїх посадових обов`язків та функцій тимчасово відсутнього співробітника, має практичний досвід роботи у службі банківського нагляду, як куратор банків; раніше не притягувався до дисциплінарної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи. Також позивач повідомив про упереджене ставлення керівництва до нього, так як мали вже неодноразові випадки притягнення позивача до відповідальності, проте у судовому порядку накази відповідача було скасовано. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 08.10.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цій справі. 07.11.2019 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив обставини, на які вказував позивач, та просив відмовити у задоволенні позову. Наполягав на тому, що позивач не виконав поставлене йому завдання і його правомірно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що завдання відповідало його посадовій інструкції та його кваліфікації, що оспорюваний наказ було видано в строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що під час обрання відповідачем заходу стягнення було враховано тяжкість проступку позивача і саме тому було обрано догану, а не звільнення. 12.11.2019 позивачем було подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він заперечив доводи відповідача, просив суд задовольнити його позов. 27.11.2019 відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому відповідач спростовував доводи позивача. Ухвалою суду від 27.01.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача до суду з`явився, позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 2009 року і по теперішній час працює у відповідача, посаду головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності обіймає з квітня 2015 року. Вказане встановлено у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2017 у справі № 369/10834/16-ц, що набрало законної сили 17.05.2017. У пп. 2 п. 6 посадової інструкції позивача вказано, що головний економіст повинен забезпечувати виконання таких службових обов`язків як участь у підготовці інформаційно-аналітичних та презентаційних матеріалів про банківську систему України. Згідно з дипломом 12.05.2016 позивач є кандидатом економічних наук за спеціальністю «Гроші, фінанси і кредит». З роздруківки електронної переписки позивача та директора Департаменту фінансової стабільності відповідача вбачається наступне. 27.12.2018 директор Департаменту фінансової стабільності відповідача засобами електронної пошти поставив позивачу завдання зібрати інформацію про нараховані процентні доходи та витрати банків з їх звітів та про фінансовий результат і фактично отримані процентні доходи і витрати банків зі звіту про рух грошових коштів. Завдання полягало у зборі інформації стосовно всіх банків, що були платеспроможними станом на кінець вересня 2018 року за період 3-го кварталу 2018 року та 9 місяців 2018 року. Як джерело інформації необхідно було використати веб-сайти банків. Завдання необхідно було виконати до кінця робочого дня 29.12.2018. У відповідь на вказаний лист позивач повідомив директора Департаменту фінансової стабільності відповідача 08.01.2019 про те, що перебував на лікарняному та у відпустці, тому зміг ознайомитись із завданням лише 08.01.2019. Також вказав на те, що на офіційних веб-сайтах банківських установ відсутня форма звітності «Звіт про рух готівкових коштів» (зокрема, у розрізі отриманих/сплачених процентних доходів та витрат). Позивач зазначив, що з високою ймовірністю запитувана директором форма належить до звітності, з якою працює Департамент грошового обігу, запропонував отримати від колег з із цього Департаменту інформацію щодо встановленого завдання, просив врахувати, що сплата процентних доходів/витрат може відбуватись не тільки у готівковій, але й у безготівковій формі. 08.01.2019 директор Департаменту фінансової стабільності відповідача повідомив позивача, що у поставленому завданні слово «готівкових» замінено «грошових». 08.01.2019 директором Департаменту фінансової стабільності відповідача було визначено строк виконання поставленого позивачу завдання до кінця робочого дня 11.01.2019. 11.01.2019 позивачем було надіслано на електронну пошту директора Департаменту фінансової стабільності відповідача листа з відповіддю на поставлене завдання. Позивачем було доведено до відома директора, що 14 із 80 банків, платоспроможних на кінець вересня 2018 року (майже 18 %), використовували непрямий метод для складання Звіту про рух грошових коштів, отже, майже у п`ятої частини аналізованих банків відсутня інформація про процентні доходи/витрати у зазначеній формі статистичної звітності. Запропоновано відобразити зміст завдання певним логічним ланцюгом. Також позивач вказав, що під час збору інформації щодо процентних доходів/витрат у розрізі банків, платоспроможних на кінець вересня 2018 року (було наведено у додатку у форматі Ексель), ним було виявлено ряд цікавих аспектів, що можуть свідчити про приховані ризики діяльності окремих банків та некоректність застосування запропонованого директором методу для оцінки якості активів. Запитувану інформацію щодо процентних доходів/витрат у розрізі банківських установ було наведено у вкладці «Дані фінзвітності». Позивачем у листі було викладено окремі висновки та запропоновано подальші кроки щодо вирішення виявлених проблем. Доказів неможливості отримання директором Департаменту фінансової стабільності відповідача 11.01.2019 листа позивача суду надано не було. З 28.01.2019 по 15.02.2019 позивач був звільнений від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, а 25.02.2019 перебував у відпустці, що підтверджується листком непрацездатності та наказом відповідача № 65-к від 20.02.2019. 19.02.2019 позивач подав відповідачу письмові пояснення, в яких вказав, що виконав поставлене керівництвом завдання, проте в розрізі існуючих обставин, без замовчування виявлених ним фактів, що можуть потягнути за собою суттєві матеріальні збитки у фінансовій системі, знову виклав висновки та пропозиції, які могли б попередити негативні наслідки виявлених позивачем ризиків. 06.03.2019 відповідачем було видано наказ № 693-к, відповідно до якого позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виявилось у неналежному виконанні посадових обов`язків, передбачених підпунктом 2 п. 6 розділу 3 посадової інструкції щодо підготовки інформаційно-аналітичних матеріалів про банківську систему України, що призвело до значних втрат робочого часу та неможливості виконання інших завдань керівництвом Департаменту фінансової стабільності. Вказаний наказ мотивовано тим, що 25.01.2019 на підставі поданої директором Департаменту фінансової стабільності доповідної записки № В/32-0007/7543 було виявлено порушення трудової дисципліни позивачем. Було встановлено, що 08.01.2019 директор Департаменту фінансової стабільності засобами електронної пошти поставив позивачу завдання зібрати інформацію про нараховані процентні доходи та витрати банків з їх звітів та про фінансовий результат і фактично отримані процентні доходи і витрати банків зі звіту про рух грошових коштів. Завдання полягало у зборі інформації стосовно всіх банків, що були платеспроможними станом на кінець вересня 2018 року за період 3-го кварталу 2018 року та 9 місяців 2018 року. Як джерело інформації необхідно було використати веб-сайти банків. Завдання необхідно було виконати до кінця робочого дня 11.01.2019. Наприкінці робочого дня 11.01.2019 позивач надіслав директору Департаменту фінансової стабільності результати виконаного завдання. У результаті перевірки надісланих позивачем файлів було встановлено, що поставлене завдання виконано менше ніж на 40%, так як позивач зібрав інформацію лише по 30 банкам, в той час як відповідно до поставленого завдання мав зібрати інформацію по 78 банкам. Через невиконання позивачем завдання у повному обсязі директор Департаменту фінансової стабільності був вимушений особисто у терміновому порядку готувати зазначену інформацію, оскільки вона була необхідна для підготовки інформаційно-аналітичних матеріалів про банківську систему України для обговорення із заступником Голови НБУ. 06.03.2019 позивач отримав копію вказаного наказу відповідача. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 554/9493/17, згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення, як догана. Відповідно до ч. 1 ст. 148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. За приписами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з роздруківок переписки між позивачем та його директором, останнім було отримано лист від позивача з виконаним завданням на електронну адресу саме 11.01.2019 і саме ця дата була визначена директором як кінцева для виконання цього завдання, тобто отримання відповіді від позивача було очікуваним для відповідача саме в цю дату. Доказів неможливості отримання директором позивача згаданого листа надано не було. З огляду на вказане суд визнає, що 11.01.2019 є датою, коли відповідач дізнався про дії позивача, які були ним кваліфіковані як дисциплінарний проступок. У зв`язку із викладеним визначений законодавцем місячний строк для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності розпочався у даному випадку з 12.01.2019, тобто з наступного дня після події, та з урахуванням перебування позивачем на лікарняному та у відпустці протягом 20 днів закінчився 03.03.2019. Проте, так як 03.03.2019 припадало на неділю, вихідний день, то останнім робочим днем, коли відповідач міг притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності за таких обставин було 04.03.2019. А отже, відповідачем було притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності поза межами строку, встановленого для цього, що є підставою для скасування спірного наказу. Крім того, позивач вказував на суттєві обставини неможливості належного виконання завдання таким чином, як цього хотів його директор, та надання об`єктивної та правдивої інформації на запит керівництва, намагався довести до відома останнього про те, що за обставин, що мають місце, дані будуть недостовірними, що в подальшому може мати для держави негативні фінансові наслідки. Доводи позивача не були спростовані відповідачем, хоча в такій категорії справ саме на нього покладено такий обов`язок, суду не було надано доказів того, що спірне завдання було коректно поставлено позивачу, дані яких саме банків повинен був проаналізувати позивач для виконання завдання, що на веб-сайтах цих банків саме на час виконання позивачем завдання містилась вся необхідна інформація, запитувана його директором, що вона дійсно є об`єктивною та правдивою (з огляду на доводи позивача). А отже, відповідачем не було доведено, що взагалі мало місце невиконання позивачем завдання, поставленого йому його директором, а також що таке невиконання було винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. З урахуванням викладеного, суд задовольняє вимоги позивача у повному обсязі. У зв`язку із тим, що позов задоволено, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved