Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 28 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «[PERSON] Дніпро», найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Дніпро» (далі ПАТ «[PERSON] Дніпро») та [PERSON] (далі [PERSON]О.) було укладено кредитний договір № КД 011/840/1, відповідно до умов якого останньому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 90\~000,00 доларів США із встановленням процентної ставки у розмірі 14,5% за їх користування та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 25 березня 2011 року на умовах, визначених договором. Попри взяті на себе зобовязання позичальник не виконував умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у звязку із чим станом на 27 березня 2017 року у [PERSON] є заборгованість за відсотками за період з 28 березня 2014 року по 27 березня 2017 року за кредитним договором №КД 011/840/1 від 28 березня 2008 року, яка становить 61\~200,08 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на указану дату еквівалентно 1\~660\~025,18 грн., а заборгованість із пені за період з 27 березня 2016 року по 27 березня 2017 року становить 1\~717\~680,87 грн. У звязку із зазначеним позивач просив стягнути на його користь з відповідача зазначений розмір заборгованості за кредитним договором, а також витрати зі сплати судового збору. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява, в якій просить здійснити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «[PERSON] проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 28 березня 2008 року між ЗАТ «[PERSON] Дніпро» (найменування якого було змінено на ПАТ «[PERSON] Дніпро) та [PERSON] було укладено кредитний договір № КД 011/840/1, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 90\~000,00 доларів США із встановленням процентної ставки у розмірі 14,5% за їх користування та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 25 березня 2011 року на умовах, визначених договором (а.с. 5-11, 12-13, 14-15). Факт виконання позивачем зобовязань з надання кредиту відповідачу за вказаним кредитним договором підтверджується меморіальним ордером № 09/47 від 28 березня 2008 року (а.с. 16). Повідомленням про порушення основного зобовязання за вих.№ 42488 від 23 лютого 2016 року та повідомленням за вих.№ 45684 від 19 серпня 2016 року ПАТ «[PERSON] Дніпро» повідомив [PERSON] про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором № КД 011/840/1 від 28 березня 2008 року та необхідність погасити цю заборгованістю (а.с. 29, 32). Попри взяті на себе зобовязання позичальником не виконуються умови кредитного договору № КД 011/840/1 від 28 березня 2008 року стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у звязку із чим за розрахунком позивача станом на 27 березня 2017 року заборгованість відповідача за цим договором становить: - 61\~200,08 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на указану дату еквівалентно 1\~660\~025,18 грн. заборгованість за відсотками за період з 28 березня 2014 року по 27 березня 2017 року; - 1\~717\~680,87 грн. заборгованість з пені за період з 27 березня 2016 року по 27 березня 2017 року, з якої 516\~812,63 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 1\~200\~868,24 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків (а.с. 17-21). Пунктом 3.5 кредитного договору № КД 011/840/1 від 28 березня 2008 року, укладеного між сторонами, визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються в останній робочий день кожного місяця, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої цим договором, з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення (погашення) кредиту (в тому числі і за період прострочення погашення кредиту). Відповідно до пункту 9.1 кредитного договору він набуває чинності з дати його укладення та діє до часу повного погашення позичальником заборгованості за цим договором (позичкової заборгованості, процентів за користування кредитом, штрафів та пені, відшкодування витрат та збитків кредитора). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16. Крім того, суд також вважає за можливе зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, яка є обовязковою для усіх судів України, указано, зокрема, наступне. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Проте відповідач у судове засідання не зявився, про застосування строків позовної давності у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України не заявив. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає можливим задовольнити позов ПАТ «[PERSON] Дніпро» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та стягнути з останнього на користь банку заборгованість за кредитним договором № КД 011/840/1 від 28 березня 2008 року у сумі 61\~200,08 доларів США та 1\~717\~680,87 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 50\~665,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved