Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У березні 2021 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів. Просив звільнити його від сплати аліментів, які стягнуті з нього рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 липня 2019 року на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, встановленого законодавством і до досягнення повноліття дитини. Крім того просив стягнути з [PERSON] на його користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 10 серпня 2020 року. У даному шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . Посилався на те, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 липня 2019 року з нього на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 29 березня 2019 року та до досягнення повноліття дитини. Аліменти фактично стягуються з нього за виконавчим листом за місцем його роботи. У позовній заяві зазначав, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки належним чином та самоусунулася від догляду за сином. Із серпня 2018 року син постійно проживає разом із ним та перебуває на його повному утриманні. Восени 2020 року колишня дружина перестала з ним спілкуватися та виходити на телефонний зв`язок. 16 листопада 2020 року він звернувся до поліції із заявою про зникнення відповідача. Проведеною перевіркою працівники поліції встановили, що [PERSON] виїхала за кордон та підтвердили даний факт документально. Крім того, рішенням Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації та рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 159 від 05 лютого 2021 року місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з позивачем, батьком дитини. Вказував, що оскільки місце проживання дитини визначено з ним і дитина фактично знаходиться на його утриманні, він повинен бути звільненим від сплати аліментів, а з відповідача потрібно стягнути аліменти на його користь на утримання сина у розмірі 1/4 частини зі всіх видів доходів відповідача і до повноліття дитини. Ухвалою судді від 30 березня 2021 року позовна зава була залишена без руху (а.с. 24). 07 квітня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява зі сплатою судового збору (а.с. 28-31), яка була уточнена позивачем в частині стягнення із відповідача сплаченого судового збору. Ухвалою судді від 12 квітня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторони до участі у справі та третіх осіб (а.с. 32). 28 квітня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову (а.с. 44). Ухвалою судді від 29 квітня 2021 року заяву про забезпечення позову було повернуто позивачу (а.с. 49). 07 травня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла повторно заява про забезпечення позову (а.с. 58). Ухвалою судді від 11 травня 2021 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 65). 07 липня 2021 року до суду від третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових документів (а.с. 89-132). 09 серпня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву ( а.с. 138-143). У своєму відзиві відповідач вказувала, що не погоджується із позовом у повному обсязі. Вважає, що підстав для його задоволення немає. Зазначала, що рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] із батьком, не є рішенням суду, а є рішенням дорадчого органу, який приймається до уваги при розгляді справи по визначення місця проживання дитини. Сам позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні із сином і з цього приводу вона зверталася із заявою до Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації. Крім того, позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, 1/2 частка якої належить їй. Відповідач вважає, що подача даного позову є «захисною реакцією позивача» на зобов`язання зі сплати аліментів, присуджених рішенням суду від 29 липня 2019 року. Звернула увагу у відзиві, що позивач не запропонував на комісійному розглядів Служби у справах дітей відступити їй 1/2 частку права власності на квартиру та звільнити його від сплати аліментів в рахунок переоформлення права власності. Самим Органом опіки та піклування не було враховано інтереси дитини при надання висновку про визначення місця проживання сина з батьком. Із даним висновком вона категорично не погоджується. Просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Позивач [PERSON] суду пояснив, що мати дитини забирає всі аліменти собі, дитині нічого не купляє. Посилався, що до матеріалів справи була додана ним наявна характеристика класного керівника за якою батько приймає участь у вихованні дитини. Він сам на даний час боргу по аліментам немає. Дитина повністю перебуває на його утриманні, із серпня 2019 року постійно проживає із ним, до цього десь 2 місяці проживав із матір`ю відповідача. Син навчається у ЗОШ № 27 м. Кременчука, із сімейним лікарем підписана декларація на дитину, до лікарів водить його особисто. Із сином проживають у [ADDRESS] , у відповідача є ключі від квартири, але вона не проживає із ними. Відповідач [PERSON] із позовом не погодилася і повному обсязі із посиланням на поданий відзив на позовну заяву. У судовому засіданні 14 червня 2021 року позивач пояснила, що купляла деякі речі сину - планшет, телефон, є чеки. Вказала, що позивач налаштовує проти неї дитину. Підтвердила, що проживає окремо від сина. До квартири по [ADDRESS] приходить вдень, коли немає позивача, ввечері йде, оскільки чоловік виганяє її. Підтвердила, що 2 рази виїжджала за кордон, перший раз на 3 місця, другий - на 1,5 місяці, у цей час син був з її матір`ю. Щодо того, що чоловік її виганяє із квартири до поліції не зверталася. Представник третіх осіб - Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Телятник Н.І. проти позову не заперечувала, підтримала наданий висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2010 р.н. із батьком дитини - позивачем по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2002 року, який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 січня 2020 року, яке набрало законної сили. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 липня 2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті кошти (аліменти) на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, встановленого законодавством, щомісячно, починаючи стягнення з 29.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6). З рішення цього ж суду від 23 січня 2020 року про розірвання шлюбу постає, що місце проживання дитини під час розірвання шлюбу судом не вирішувалося (а.с. 7). Як вбачається із довідки виробничого підрозділу «Кременчуцька дистанція сигналізації та зв`язку» від 10 лютого 2021 року за № 372, з квітня 2020 року із заробітної плати [PERSON] щомісячно утримуються аліменти в розмірі 50% та перераховуються на рахунок Автозаводського ВДВС у м. Кременчуці (а.с. 9). Згідно з довідкою про утримані аліменти від 10 лютого 2021 року за № 373, з квітня 2020 року по січень 2021 року, сума утриманих та перерахованих аліментів стягувачу [PERSON] складає - 44 755,63 грн. (а.с. 10). 16 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до Кременчуцького відділу поліції із заявою про розшук колишньої дружини [PERSON] (а.с. 11). Листом від 18 листопада 2020 року за № 107/х-1952 відділом поліції позивачу було повідомлено, що за фактом зникнення [PERSON] було виявлено, що остання перебуває за кордоном (а.с. 12). Як було встановлено судом та постає із листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26.04.2021 року за № 91-14849/0/15-21-Вих, [PERSON] тричі перетинала державний кордон України на виїзд та в`їзд протягом 2018-2020 років - останній раз виїхавши 24.10.2020 року у пункті пропуску Чоп (Тиса), [PERSON] повернулася в Україну лише 22.12.2020 року через пункт пропуску Чоп (Тиса). Із даного листа чітко вбачається, що відповідач була відсутня в Україні - 3 місяці у 2019 році та 2 місяці у 2020 році. На даний час малолітній [PERSON] разом із батьком [PERSON] проживають з 26.08.2019 року по [ADDRESS] , що підтверджується Актом про проживання № 382, складеним та затвердженим ТОВ «Житлорембудсервіс» 06твересня 2019 року (а.с. 13). Характеристикою Кременчуцької гімназії № 27 Кременчуцької міської ради від 16 квітня 2020 року підтверджується, що [PERSON] навчається з 1 класу у даній школі. Батько приділяє увагу вихованню сина, відвідує батьківські збори (а.с. 14). Службою у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 17 грудня 2020 року за № 01-47/3166 було надано Висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2010 р.н. разом із батьком [PERSON] (а.с. 96-100). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16 січня 2021 року за № 01 (а.с. 91-94), було надано висновок про доцільність визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2010 р.н. разом із батьком [PERSON] . Як постає із даного рішення та наданих поясненнях самого [PERSON] , 30 жовтня 2020 року баба дитини з боку матері привела та залишила останньому сина [PERSON] , який по теперішній час проживає з ним. Мати сина [PERSON] вкотре виїхала за кордон та не залишила коштів на утримання дитини, в тому числі перерахованих аліментів (а.с. 93). Сам [PERSON] комісії пояснив, що з 22 жовтня 2020 року по 22 грудня 2020 року [PERSON] перебувала за кордоном, а після приїзду до м. Кременчука лише декілька разів бачилася та спілкувалася з дитиною, після чого повертала сина знову до нього. Суд враховує також те, що під час засідання комісії була заслухана думка малолітнього [PERSON] , 2010 р.н., який повідомив комісії, що дійсно проживає разом із батьком, який піклується про нього та цікавиться його успіхами у навчанні. Хлопчик зазначив, що бажає проживати разом з татом, а з мамою бажає спілкуватися лише коли вона приїжджає із-за кордону до міста Кременчука. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 05 лютого 2021 року за № 159 було визначене місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] (а.с. 5). Під час розгляду справи, судом, в присутності представника Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, яка одночасно була і представником Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Телятник Н.І., як свідок був допитаний малолітній син сторін - [PERSON] , [INFO] . При цьому дитина була допитана судом у присутності представника органу опіки та піклування за відсутності батьків - сторін у справі з метою уникнення будь-якого впливу з їх сторони на дитину. У судовому засіданні малолітній син сторін Нікіта суду пояснив, що проживає постійно разом із батьком з 2020 року, а мама не проживає з ними з кінця 2019 року, інколи вона з`являється по [ADDRESS] , хоча останні 2 неділі не з`являлася взагалі. Мамі він телефонує, спілкується з нею. Додав, що хоче проживати разом із батьком. Вкотре підтвердив, що весь час проживав із батьком, де була мама не знає. Батьківські збори відвідує батько, до лікарів водив його також батько, до стоматолога нещодавно водила мама. Також у судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що вона є бабо. Малолітнього [PERSON] зі сторони батька дитини, внук проживав з нею влітку 2021 року упродовж липня-серпня місяців на дачі в с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області, що поблизу м. Кременчука, і за вказаний час мати дитини з`явилася декілька раз, перебувала у нетверезому стані, не цікавилася дитиною, його харчуванням, необхідністю придбання речей, підтвердила, що син сторін постійно проживає з батьком. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини). Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Приписи ч. 2, 3 ст. 11 даного Закону наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно зі ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. З аналізу вказаних норм слідує, що аліменти є власністю дитини, однак право розпорядження коштами, які сплачуються на дитину, має той з батьків з ким проживає дитина. Звертаючись до суду з вказаним вище позовом, [PERSON] зазначав про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь [PERSON] , оскільки дитина з матір`ю не проживає, а проживає з батьком тривалий час. Мати дитини не піклується про сина та не цікавиться його життям, аліменти витрачає на себе. Як встановлено судом, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини згідно з судовим рішенням, що набрало законної сили та виконується у примусовому порядку. На час ухвалення у липні 2019 року судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , 2010 р.н., останній проживав разом із батьками в одній квартирі. Як зазначив Полтавський апеляційний суд у своїй постанові від 26 листопада 2019 року, ухваленої за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] , останній не надав переконливих доказів того, що [PERSON] виїжджала на роботу за кордон, а син залишався на його утриманні, оскільки даний факт не підтверджується на той час матеріалами справи. Проте, на даний час малолітня дитина проживає разом із батьком у цій же квартирі [ADDRESS] , однак без матері дитини, яка у цій квартирі не проживає тривалий час. Доказів того, що відповідачу [PERSON] чиняться перешкоди у проживанні та що вона зверталася з приводу цього до правоохоронних та судових органів матеріали справи не містять, як не містять і будь-яких рішень цих органів. До матеріалів справи відповідачем [PERSON] була додана копія заяви про її звернення до Кременчуцького відділу поліції щодо перешкод у спілкуванні з дитиною, які їй чинить [PERSON] (а.с. 160-161). Будь-якої відповіді або прийнятого рішення Кременчуцьким відділом поліції матеріали справи не містять. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 ст. 273 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи даний спір, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] , зважаючи на те, що відповідач не проживає разом з сином. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення суду та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідача. Аналогічна позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23 грудня 2019 у справі № 648/2062/18. Відповідно до правил ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде припинення стягнення з нього аліментів за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 липня 2019 року у справі № 524/2290/19. Припинення стягнення з [PERSON] аліментів буде відповідати інтересам його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з огляду на те, що останній проживає разом з батьком, з яким визначене місце його проживання органом опіки та піклування, та який (батько), відповідно, здійснює догляд за ним та виховання, і вказані кошти будуть витрачатись на його матеріальне забезпечення, лікування, потреби, догляд тощо. Крім того, суд також бере до уваги Рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 05 лютого 2021 року за № 159, за яким було вирішено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2010 р.н. разом із батьком [PERSON] , яке не було оскаржено відповідачем у досудовому чи судовому порядках. Суд не може взяти до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що їй чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, адже таке твердження не підтверджується відповідними належними і допустимими доказами та, натомість, спростовується показами самого малолітнього сина сторін - [PERSON] , який повідомив, що мама не проживає разом з ними у квартирі з 2019 року та інколи все ж з`являється, з мамою він спілкується переважно телефоном, а також свідченнями свідка [PERSON] , котра підтвердила, що внук постійно проживає з батьком майже 2 роки. Такі свідчення малолітньої дитини доводять те, що перешкоди у спілкуванні все ж не чиняться відповідачу, однак, вона, тобто відповідач, спілкується із сином зрідка з власної ініціативи, що підтверджується відзивом відповідача на позовну заяву, поданому нею до суду 09 серпня 2021 року, в якому вона говорить про перешкоди, які їй чинилися у спілкуванні з сином, коли вона в останній раз прибула додому - 23 червня 2021 року. Тобто, із 23 червня 2021 року і до 09 серпня 2021 року (подача відзиву на позов) відповідач навіть не намагалася поспілкуватися із власною дитиною. Крім того, суд звертає увагу, що потреби дитини не обмежуються лише походом до стоматолога, покупкою солодощів та деяких речей - планшета та телефона, про які заявляла відповідач у судовому засіданні 14 червня 2021 року. З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів суттєво змінилися життєві обставини, а саме те, що малолітній [PERSON] , [INFO] постійно проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні, а наведене є підставою для задоволення позову в частині звільнення позивача від сплати аліментів. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Стаття 48 Конституції України встановлює право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Основний Закон України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51), у той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51). Судовий захист майнових прав дитини передбачає звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання її майнових прав, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ст. 183 цього Кодексу визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, на законодавчому рівні державою встановлено, що при визначенні способу стягнення аліментів у частці від доходу стягнення аліментів має бути не нижче ніж у розмірі однієї четвертої на одну дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] , котра отримує сплачені позивачем присуджені судом аліменти, однак у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає, хоча є працездатною особою і має можливість таку надавати. З урахуванням діючого законодавства, а також факту проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , з яким фактично і було визначено місце проживання дитини, з відповідача - матері [PERSON] підлягають стягненню кошти (аліменти) на його утримання на користь позивача [PERSON] , у розмірі 1/4 частин заробітку (доходу), але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, встановленого законодавством - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Отже, позов і в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів в розмірі 908,00 гривень (а.с. 27), який підлягає стягненню з відповідача на його користь, оскільки позов про звільнення від сплати аліментів задоволено. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень ст. 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з позовом про стягнення аліментів, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за вимоги щодо стягнення аліментів у розмірі 908,00 грн. Суд, враховуючи наведені обставини, зміст позовних вимог, не знаходить підстав для застосування положень п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України щодо допуску до негайного виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved