Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

У березні місяці 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Агас» звернулося із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 02 березня 2012 року між ТОВ «Агас» та відповідачем [PERSON] був укладений трудовий договір відповідно до якого вона була прийнята на роботу на посаду керуючої магазином. Пунктом 7.2 колективного договору передбачено, що підприємство може за рахунок власних коштів надати працівнику безпроцентну позику. 15 жовтня 2014 року з відповідачем був укладений договір позики за умовами якого позивач передав позичальнику безвідсоткову нецільову позику в сумі 10 000 грн. на строк до 31.12.2014 року. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується письмовим договором та видатковим касовим ордером від 10.12.2014 року. Відповідач мав повернути отримані кошти 31 грудня 2014 року, однак у визначений договором строк позичальник коштів не повернула. Просить стягнути з відповідача кошти в сумі 10 000 грн. та судові витрати в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в частині неповернутої суми позики в розмірі 10 000 грн. та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, повідомлена про час і місце судового розгляду у передбаченому законом порядку. Заслухавши доводи представника позивача, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що 02 березня 2012 року між ТОВ «Агас» та відповідачем [PERSON] був укладений трудовий договір відповідно до якого вона була прийнята на роботу на посаду керуючої магазином. 15 жовтня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Агас» та відповідач [PERSON] уклали договір безвідсоткової нецільової позики згідно умов колективного договору, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Агас» надало позику відповідачеві в сумі 10 000 грн. строком до 31 грудня 2014 року, що підтверджується письмовим договором безвідсоткової цільової позики укладеного сторонами 15.10.2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним не виконаного зобов'язання за договором позики. Позичальник, як передбачено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідач зобов'язалась повернути грошові кошти в розмірі 10 000 грн. до 31 грудня 2014 року, однак не повернула їх. За наведених підстав позов слід задоволити та стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 10 000,0 грн. та судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved