Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У вересні 2016 р. позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON], вказавши наступне. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 18 грудня 2015 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 22529, 27 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Проте, відповідач умови договору кредиту не виконала, в результаті чого, станом на 01 серпня 2016 року має заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 31324, 07 (тридцять одна тисяча триста двадцять чотири гривні 07 копійок), з якої: - 22108, 08 грн. - заборгованість за кредитом; - 1725, 62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3537, 28 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 3953, 09 грн. Добровільно заборгованість відповідачем не погашається, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав вимоги, викладені у первісному позові та просить суд його задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти первісного позову в повному обсязі, вважаючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену між [PERSON]та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 грудня 2015 рок недійсною, про що подала зустрічниий позов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання генеральної угоди недійсною на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», в якому просила суд визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 грудня 2015 року, зобов'язати банк зарахувати здійснені нею платежі як погашення боргу по кредитному договору від 13 травня 2008 року, скасувати кредитну лінію на платіжну картку на суму 22 529, 28 грн. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вказана генеральна угода була підписана нею під впливом тяжкої для неї обставини, а саме - тяжкий стан здоров'я її чоловіка. Крім того, банк навмисно уклав з нею генеральну угоду, яка суттєво порушує її права як споживача. Умови укладеного договору порушують принцип добросовісності , наслідком чого є суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків на користь банку. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та її представник зустрічний позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» проти зустрічного позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] своїм підписом підтвердила, що вона ознайомлена із запропонованими банком умовами кредитування та реструктуризації заборгованості, погашаючи заборгованість по кредиту вона прийняла умови договору та погодилась з ними. Позичальником не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що генеральна угода була укладена під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. При підписанні генеральної угоди сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановили рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Звинувачення, що генеральна угода створює дисбаланс сторін є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Отже, всі твердження позичальника ґрунтуються на припущеннях та задоволенню не підлягають. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення [PERSON] та її представника, суд встановив наступне. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 грудня 2015 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклало з відповідачем генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, предметом якої стало надання строкового кредиту в сумі 22529, 27 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в порядку та на умовах, визначених Договором - заявою, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, з погашенням заборгованості починаючи з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання банку щомісячного платежу, зі сплатою штрафу відповідно до Генеральної угоди (а.с. 6). Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язанням строк виконання яких не настав, Сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3953, 09 грн. Генеральною угодою від 18 грудня 2015 року сторони узгодили розмір заборгованості за кредитним договором, а також остаточний термін погашення заборгованості. Генеральна угода підписана сторонами, була укладена із метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за раніше укладеним кредитним договором від 13 травня 2008 року. Своїм підписом [PERSON] підтвердила свою згоду, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складає між нею і банком кредитний договір (а.с. 6-30). Внаслідок порушення договірних зобов'язань у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01 серпня 2016 року становить 31324, 07 (тридцять одна тисяча триста двадцять чотири гривні 07 копійок), з якої: 22108, 08 грн. - заборгованість за кредитом; 1725, 62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3537, 28 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 3953, 09 грн.(а.с. 4). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконувати свій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Під належним виконанням зобов'язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк (термін), з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов'язання. Якщо учасники зобов'язання порушують хоча б одну з умов його належного виконання, зобов'язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому разі на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки у вигляді відшкодування збитків, сплати неустойки тощо. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не зільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як передбачено ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим станом на 01 серпня 2016 р. виникла заборгованість у розмірі 31324, 07 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а. с. 5). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі, і [PERSON] повинна сплатити цю заборгованість, яка складається із наступного: 22108, 08 грн. - заборгованість за кредитом; 1725, 62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3537, 28 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 3953, 09 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Банку про визнання кредитного договору недійсним, то суд вважає, що він не підлягає задоволенню з наступних підстав. У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено, що послуга -діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього Закону зазначено, що споживчий кредит -це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере на себе зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Стаття 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність»передбачає право клієнта мати доступ до інформації щодо діяльності банку. Зокрема, банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію щодо відомостей, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг тощо. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] інформація про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, процедуру виконання договору була надана Банком у повному обсязі, про що свідчить надана копія генеральної угоди з підписами сторін. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, враховуючи досліджені докази, суд вважає, що підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним немає. Оскільки позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі, то відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач [PERSON] повинна відшкодувати Банку і понесені ним судові витрати: за сплату судового збору у розмірі 1378,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved