Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в останній редакції позовних вимог якого просила суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 11 436, 07 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі з 07 липня 2016 року по 28 лютого 2016 року у розмірі 21 434, 70 грн, компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові в розмірі 11 804, 22 грн /а. с. 2-5, 180-183/. Ухвалою судді від 12 березня 2018 року у справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін /а. с. 11-12/. 28 березня 2018 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову /а. с. 19-21/. 22 жовтня 2018 року представник позивача уточнила позовні вимоги /а. с. 180-183/. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 07 липня 2016 року позивача наказом № 38-к було звільнено з посади виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу реформування відносин власності Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, ст. 7 Кодексу законів про працю України /а. с. 146/. Як вбачається з довідки, виданої відповідачем Науково-дослідним економічним інститутом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1/366 від 30 грудня 2014 року за підписом директора інституту [PERSON], наявна заборгованість по заробітній платі перед позивачем [PERSON] за жовтень-грудень 2014 року у розмірі 11 436, 07 грн /а. с. 6/. У січні 2018 року за заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року у справі 757/39446/16-ц [PERSON] поновлено на посаді /а. с. 164-165/. 11 червня 2018 року позивача було звільнено з посади виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу реформування відносин власності Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України за власним бажанням /а. с. 175/. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звiльненнi працівника виплата всіх сум, що належать йому вiд підприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі за 2014 рік. Окрім того, відповідач у відзиві стверджував, що до виникнення заборгованості з виплати заробітної плати призвели некомпетентні дії колишнього керівництва інституту, а також є підстави вважати розмір нарахованої позивачу заробітної плати неточним, оскільки головним бухгалтером інституту [PERSON] надано первинні документи, не підписані відповідальними особами за їх складання (директором та головним бухгалтером). З відзиву відповідача не вбачається, кому було надано вказані первинні документи (у переліку додатків до відзиву документи такого роду не вказані). Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача про можливе неправильне нарахування заробітної плати позивачу ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути прийняті судом як достовірні й достатні докази з урахуванням вимог статей 79 та 80 ЦПК України. З цієї причини суд також критично ставиться до тверджень відповідача, що довідка інституту про розмір заборгованості з заробітної плати перед позивачем не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, визначених статтями 77 та 78 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працiвниковi сум у строки, зазначені в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр підприємство, установа, органiзацiя повинні виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Механізм здійснення такого роду розрахунку передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з третім абзацом пункту 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до четвертого абзацу пункту 2 Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з третім абзацом пункту 4 Порядку у разі, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до довідки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1/23 від 19 квітня 2018 року посадовий оклад [PERSON] згідно з штатним розписом з 01 січня 2016 року становив 4 389 грн. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» вказує, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», згідно з статтею 3 якого сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Суд погоджується з заявленими позивачем розмірами середнього заробітку за період затримки розрахунку по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, та компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати, оскільки вважає їх такими, що здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства України. Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від його сплати, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved