Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

У березні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона та [PERSON] і [PERSON] є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований також [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад рік, комунальні платежі не сплачує. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача створює перешкоди у користуванні своїм майном, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31.03.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, викликати відповідача у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою суду від 25.05.2021 року постановлено розглядати справу в заочному порядку. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судовими повістками-повідомленнями та через оголошення на веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, суду повідомили, що відповідач дійсно не проживає у квартирі з лютого 2016 року. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником Ѕ частини будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 9-10). Власниками Ѕ частини будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування від 14.06.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Джусь С.В. (а.с. 17). За даною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с. 7-8). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований у спірному будинку як члени сім`ї власника Ѕ частини будинку [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

Outcome: approved