Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

У 2010 році подружжя [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 10000 грн. строком до 01.07.2015 року, про що в присутності двох свідків [PERSON] надала письмову розписку від 20.04.2015 року. Однак до 01.07.2015 року вказаних коштів відповідачі не повернули та не вчинили будь - яких дій, спрямованих на повернення боргу. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь 10000 грн. ( десять тисяч грн.) боргу, 243, 60 грн. судового збору та 300 грн. витрат на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак її представник адвокат [PERSON] надала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з'явились та не надали до суду жодних заяв чи клопотань. Тому суд, враховуючи наведене, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у матеріалах доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що \~ у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи підтверджено, що в 2010 році сторони уклали договір позики на суму 10 000 грн., за умовами якого позивач передала подружжю [PERSON] вказані грошові кошти, а вони в свою чергу прийняли дані кошти та зобовязались повернути їх в повному розмірі до 01.07.2015 року. Дані факти викладені у розписці написаній [PERSON] 20.04.2015 року власноручно в присутності свідків. Протилежне в судовому засіданні не висловлювалось. Жодних доказів недійсності даної розписки суду не надано. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Ч.1 ст. 88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає, що суму сплаченого судового збору слід стягнути з відповідачів так само як і витрати на правову допомогу, які на думку суду є співмірними, із наданими послугами по складанню позовної заяви та представництву інтересів в суді.

Outcome: approved