Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 117,20 кв. м. З 27 жовтня 2011 року відповідач зареєстрований в указаній квартирі, але з серпня 2016 року добровільно залишив жиле приміщення, забравши з собою особисті речі та за вказаною адресою не проживає. Факт не проживання відповідача в указаній квартирі підтверджується актом про не проживання від січня 2021 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Реєстрація відповідача в указаній квартирі перешкоджає позивачу в користуванні житлом, оскільки відповідач оплату за комунальні послуги не вносить та завдає незручностей і фінансових витрат позивачу та заважає реалізовувати права позивача як користувача та власника квартири. При цьому, позивач не бажає здійснювати плату за квартиру та комунальні платежі за фактично не проживаючу у ній особу. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом сторін у підготовче судове засідання. У судове засідання з`явився представник позивача - адвокат Соболь М. П., який позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання з`явився представник відповідача - адвокат Мельничук Ю. Л., який зазначив, що відповідач позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. Пояснив, що дійсно з 2016 року відповідач проживає в іншій країні і немає наміру повертатися в Україну. У травні 2016 року відносно відповідача була порушена кримінальна справа та його було оголошено у розшук, тому з метою уникнення кримінального переслідування відповідач виїхав за межі України. На даний час всі кримінальні справи відносно відповідача закриті, однак він офіційно працевлаштувався та проживає у Чехії, планує отримати громадянство Чехії і немає наміру повертатися в Україну. Самостійно знятися з реєстраційного обліку відповідач не може, оскільки існують об`єктивні труднощі виїзду з Чехії. Відповідно до положень частин третьої-четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнала, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд враховуючи положення положень частин третьої-четвертої статті 200, статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, прийнявши визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 117,20 кв. м. Право власності підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3517. З 27 жовтня 2011 року в указаній квартирі зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Згідно актів не проживання від 20 серпня, 20 вересня, 20 жовтня, 20 листопада, 20 грудня 2020 року та січня 2021 року, складених мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] фактично у квартирі [ADDRESS] не проживає, особистих речей його не виявлено, інших ознак, які вказують на фактичне його проживання за даною адресою немає. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що реєстрація відповідача створює для неї перешкоди в користуванні житлом, покладає додаткові обов`язки зі сплати житлово-комунальних послуг та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. За змістом статей 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Частиною першою статті 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Стаття 72 ЖК УРСР передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Установлено, що з 2016 року відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , виїхав на постійне місце проживання у Чехію, наміру повертатися на Україну немає, обов`язку з утримання квартири не виконує. За таких обставин, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі. За таких обставин суд,

Outcome: approved