Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

у вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення від права на спадкування. У обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка проживала у [ADDRESS] разом з позивачем та її сім'єю. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається із земельних ділянок, розташованих на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті матері та вона прийняла спадщину, оскільки проживала разом з спадкодавцем. Окрім позивача, спадкоємцем по закону є також її рідна сестра - [PERSON], яка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та претендує на обов'язкову частку у спадщині як непрацездатна особа. 07.08.2014 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначаючи те, що саме вона здійснювала догляд за хворою мамою, надавала їй усю необхідну допомогу та посилаючись на те, що відповідач ухилялася від надання допомоги матері, позивач просить усунути відповідача від права на спадкування після смерті матері [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, зокрема, пояснила, що у 2007 році вона почала доглядати за мамою, оскільки та захворіла. Вона разом з мамою проживали у будинку, розташованому у [ADDRESS], який у 2008 році мати подарувала позивачу. У 2013 році мати сторін померла. Покійна мати була дуже хвора та не могла самостійно себе обходити і потребувала сторонньої допомоги та догляду. Усю допомогу та догляд забезпечувала їй позивач, яка годувала її, купувала ліки тощо. У серпні - вересні 2010 року, коли позивач виїжджала з с. Пеньківки у зв'язку із хворобою членів своєї сім'ї, відповідач у продовж двох тижнів доглядала за мамою. За це позивач з власної ініціативи вигодувала та передала відповідачу порося. Окрім того, позивач пояснила, що відповідач щонайменше раз на два тижні провідувала маму, спілкуючись із нею близько однієї години. Коли позивач, з тих чи інших причин, не могла самостійно доглянути за мамою, вона просила про це сусідів, яким віддячувала харчами. Інколи, позивач просила також і відповідача доглянути за мамою і та їй ніколи не відмовляла, хоча і ініціативи у цьому питанні вона не проявляла. Позивач ніколи не просила відповідача про надання матеріальної допомоги для матері, оскільки на думку, позивача, у відповідача не було грошей. Відповідач [PERSON], та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідач, зокрема, пояснила, що з 2007 року її та позивача мати - [PERSON] проживали разом з позивачем у будинку, розташованому у [ADDRESS], який у 2008 році мати подарувала позивачу. У зв'язку із тим, що їх мати була хворою людиною та потребувала сторонньої допомоги, позивач повністю доглядала та утримувала її. Вона ж, у свою чергу, час від часу провідувала маму, приносила їй їжу та спілкувалася із нею. У 2010 році, коли позивач виїжджала з с. Пеньківки у зв'язку із хворобою членів своєї сім'ї, відповідач у продовж двох тижнів доглядала за мамою. За це позивач з власної ініціативи вигодувала та передала їй порося. Позивач ніколи не просила відповідача про надання матеріальної допомоги для матері, проте, якби позивач попросила про це, відповідач не відмовила б. Також відповідач пояснила, що вона є інвалідом ІІІ групи, яка викликана онкологічним захворюванням, можливо, тому, вона приділяла менше уваги матері, проте, вона ніколи не ухилялася від надання допомоги та завжди знала, що, живучи із позивачем, мати була усім забезпечена та не потребувала якоїсь додаткової допомоги. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача та її представника, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. [INFO] у с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (а.с.17). Позивач та відповідач є рідними дочками померлої [PERSON], що вбачається із свідоцтв про їх народження та одруження (а.с.7,9,59,60). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, з земельних ділянок, розташованих на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 397848 та Серія № 397747 (а.с.19,20). Позивач є спадкоємцем по заповіту від 15.08.1987 року, складеного [PERSON], згідно з яким остання заповіла усе своє майно позивачу (а.с.22). Спадщину позивач прийняла, оскільки на час смерті спадкодавця, проживала та була зареєстрована разом з останньою у будинку за адресою: у [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконкому Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 01.04.2014 року №494 (а.с.24). Позивач звернулася у нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначені вище земельні ділянки, проте, постановою завідуючої Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] від 07.08.2014 року № 1569/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постанова обґрунтована тим, що [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадщині, про прийняття якої подала заяву, у зв'язку із чим видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ціле майно неможливо, а лише на 3/4 частки. Також судом установлено, що відповідач є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК Серія 2-18 АВ № 230470 (а.с.58), а отже, відповідач, як непрацездатна дитина спадкодавця, має право на обов'язкову частку у спадщині не залежно від змісту заповіту. Відповідач прийняла спадщину, оскільки у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подала до нотаріальної контори заяву про її прийняття, що вбачається, із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] (а.с.49-55). Позивач, заперечуючи право відповідача на спадкування після смерті матері, посилаючись на ухилення відповідачем від надання матері допомоги, просить усунути відповідача від права на спадкування. Установленим судом обставинам відповідають спадкові правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Так, згідно статей 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Частинами 1 та 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 2 ст. 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, з урахуванням установлених судом обставин та зважаючи на зазначені вище норми ЦК України, суд прийшов до наступних висновків. Позивач та відповідач є спадкоємцями після смерті їх матері [PERSON] При цьому, позивач є спадкоємцем по заповіту, а відповідач як непрацездатна дочка спадкодавця має право на обов'язкову частку у спадщині. Згідно частин 5 та 6 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Позивач у судовому засіданні стверджувала, що увесь догляд за мамою та її утримання здійснювала вона, а відповідач лише час від часу провідувала мати, не надаючи жодної допомоги, що, на думку позивача, є підставою для усунення відповідача від права на спадкування. Проте, суд вважає, що позиція позивача є помилковою, виходячи із такого. Згідно роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд при вирішенні такої справи повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі саме цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім того, суд має з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених вище обставин і доведеності зазначених фактів, спадкоємець може бути усунений від спадкування. Проте, у даному випадку, позивач не довела належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а також того, що остання потребувала допомоги саме від відповідача. Так, судом установлено і це визнали сторони у судовому засіданні, що мати сторін з 2007 року через хворобу проживала разом із позивачем та знаходилася на її повному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання матері не надавала, проте, час від часу провідувала її, приносила їй їжу, спілкувалася із нею, що вбачається із пояснень позивача, відповідача та показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що відповідач провідувала мати, доглядала за нею. Позивач навіть вигодувала та віддала відповідачу порося, як подяка за те, що та доглядала за мамою. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач заходила до своєї матері, хоча і не надовго. Також свідок підтвердила, що за те, що відповідач доглядала за мамою, позивач віддячила їй надавши порося. Зазначена обставина також вбачається із пояснень позивача, яка, зокрема, пояснила, що у серпні - вересні 2010 року, коли вона виїжджала з с. Пеньківки у зв'язку із хворобою членів її сім'ї, відповідач у продовж двох тижнів доглядала за мамою. За це позивач з власної ініціативи вигодувала та передала відповідачу порося. Окрім того, позивач пояснила, що відповідач щонайменше раз на два тижні провідувала маму, спілкуючись із нею близько однієї години. Коли позивач, з тих чи інших причин, не могла самостійно доглянути за мамою, вона просила про це сусідів, яким віддячувала харчами. Інколи, позивач просила також і відповідача доглянути за мамою і та їй ніколи не відмовляла, хоча ініціативи у цьому питанні вона не проявляла. Позивач також пояснила, що ніколи не зверталася до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу для утримання матері. Окрім того, із пояснень позивача та відповідача, а також із показань свідків судом встановлено, що мати сторін проживаючи із позивачем була забезпечена усім необхідним, доглядом, харчами, ліками тощо. Усе це забезпечила їй позивач. Отже, на переконання суду, мати сторін не потребувала якоїсь окремої допомоги саме від відповідача. Також, у судовому засіданні позивач та свідки зазначили, що покійна [PERSON] до самої смерті була при свідомості, та адекватно сприймала усе, що з нею відбувається, проте, вона жодного разу ні позивачу, ні свідкам не виказувала незадоволення діями або бездіяльністю відповідача щодо неналежного догляду за нею. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів того, що спадкодавець, перебуваючи у безпорадному стані через похилий вік або тяжку хворобу, потребувала допомоги саме від відповідача, а остання, маючи матеріальну та фізичну можливість надавати таку допомогу, з метою уникнення від виконання свого обов'язку щодо надання допомоги, свідомо ухилялася від її надання. Водночас, надані позивачем докази висновків суду не спростовують. Отже, оскільки позивач не довела обставин, на яких ґрунтуються її вимоги, то у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed