Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У березні 2018 року\~\~позивач звернувся\~\~до суду з зазначеним вище позовом до відповідача, посилаючись на те, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 1963 року і у серпні 1989 році вийшов на пенсію. На підставі розпорядження голови Овідіопольської районної державної адміністрації №115 від 23.02.2005р., позивачу було видано ордер №0035 серії ОА на службове жиле приміщення у вигляді двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була надана на сімю: позивачу та його дружині - [PERSON] Після отримання ордеру, він з дружиною заселилися до вказаної вище квартири і до теперішнього часу, відкрито і безперервно користується квартирою, підтримує її в належному стані, сплачує всі комунальні та інші платежі. Для оформлення права власності на вказану вище квартиру, позивач звертався до Овідіопольської районної державної адміністрації, але там йому було порекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. З наведених підстав позивач в позовній заяві просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на зазначену вище квартиру. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, якою свій позов підтримав та просив про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, якою повідомив, що не заперечує проти задоволення позову та просив про розгляд справи у його відсутність. Треті особи в судове засідання не зявилися, але надали суду заяви, якими повідомили, що не заперечують проти задоволення позову та просили про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова), відповідно до\~частини першої статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п.11 Постанови, враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення\~пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно п.12 Постанови, ураховуючи положення\~статей 16,\~344,\~396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог\~статей 387,\~391 ЦК. Відповідно до п.13 Постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.14 Постанови, виходячи зі змісту\~частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 1963 року і у серпні 1989 році вийшов на пенсію. Згідно розпорядження голови Овідіопольської районної державної адміністрації №115 від 23.02.2005р., позивачу було видано ордер №0035 серії ОА на службове жиле приміщення у вигляді двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була надана на сімю: позивачу та його дружині - [PERSON] З 2005 року по сьогоднішній день, тобто вже 13 років підряд, позивач відкрито і безперервно користується квартирою, підтримує її в належному стані, сплачує всі комунальні та інші платежі. Згідно довідки КП «Великодолинське» за №496 від 23.03.2018р. та акту перевірки депутата Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 22.03.2018р., у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], проживають 3 особи: позивач [PERSON], його син - [PERSON] та внук позивача - [PERSON]. Відповідно до довідки КП «Великодолинське» від 20.03.2018 р., яка видана позивачу [PERSON], за адресою: [ADDRESS], відсутня заборгованість по оплаті за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, вивіз ТПВ, обслуговування будинків та прибудинкової території). Згідно технічного паспорта на зазначену вище квартиру, загальна площа квартири становить 36,3 кв.м., житлова площа становить 22,0 кв.м. Для оформлення права власності на вказану вище квартиру, позивач звертався до Овідіопольської районної державної адміністрації, але там йому було порекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. На підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. При цьому представник відповідача не заперечував проти задоволення позову.

Outcome: approved