Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON], [PERSON] пред'явили в суд позов до [PERSON], [PERSON], третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Косаревич Оксани Олегівни, в якому, з урахуванням поданої у лютому 2016 року заяви про уточнення позовних вимог, просять постановити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування 1/4 (однієї четвертої) частини житлового будинку [ADDRESS], укладений 11 грудня 2010 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. і зареєстрований в реєстрі за №1865; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) ) на 1/4 (одну четверту) частину житлового будинку [ADDRESS], яке зареєстроване на підставі договору, укладеного 11 грудня 2010 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. за реєстровим №1865. Як на підставу своїх вимог зазначали, що вони, позивачі, є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Зокрема, їй, [PERSON], належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22637748 від 05 травня 2009 року на 1/6 частки та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24019961 від 02 жовтня 2009 року на 1/3 частки), а [PERSON] - 1/4 частка (витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15542234 від 26 грудня 2013 року) житлового будинку, позначеного на плані «А-1», площею 215,3 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м, який складається в цілому з восьми кімнат житловою площею 107,9 кв.м та двох кухонь. Співвласником вказаного будинку є також відповідач [PERSON], яка набула право спільної часткової власності на 1/4 житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/4 частини житлового будинку, укладеного 11 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. за реєстровим №1865, який зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 лютого 2011 року. Про укладення вказаного договору дарування від 11 грудня 2010 року їм, позивачам, стало відомо лише у вересні 2014 року під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи №466/5967/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третьої особи Брюховицької селищної ради про зобов'язання до вчинення дій та стягнення суми. Виходячи із змісту вищевказаного договору дарування, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] разом із господарськими спорудами згідно переліку. Зокрема, в даному договорі зазначено, що до 1/4 частини будинку належать: тамбур, площею 12,2 кв.м, позначений на плані 1-1; кухня, площею 14,2 кв.м, позначена на плані 1-2; житлова кімната, площею 14,4 кв.м, позначена на плані 1-3; кімната, площею 14,8 кв.м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху вищевказаного житлового будинку. А також дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4. Вважають, що вказаний договір дарування від 11 грудня 2010 року є незаконним та порушує їх, позивачів, права, як співвласників житлового будинку [ADDRESS] оскільки оскаржуваним правочином без згоди інших співвласників фактично було здійснено виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна. Свої позовні вимоги вони, [PERSON] та [PERSON], обґрунтовують наступним. Згідно положень ст. ст. 380, 381 ЦК України вказана вище земельна ділянка площею 1200 кв.м разом з розташованими на ній житловим будинком [ADDRESS] загальною площею 215,3 кв.м., а також господарсько-побутовими будівлями та спорудами, наземними і підземними комунікаціями та багаторічними насадженнями є садибою. При цьому, враховуючи приписи ст. 186 ЦК України, в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи, зокрема, господарські будівлі та споруди, є його приналежністю. Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відтак, слід вважати, що до часу проведення у встановленому законом порядку поділу або виділу в натурі часток майна, що є у спільній частковій власності співвласників будинку, прилеглі до житлового будинку господарські будівлі і споруди, а також земельна ділянка, на якій вони розташовані, перебувають у спільному користуванні співвласників будинку та відповідно до вимог ч.1 ст. 358 ЦК України використовуються виключно за згодою співвласників. Відповідно до ч.4 ст. 364 та ч.3 ст. 367 ЦК України виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності здійснюється на підставі договору, який укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На час укладення оспорюваного договору дарування від 11 грудня 2010 року, та станом на даний час, поділ вказаного будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою у встановленому законом порядку не було проведено. Використання об'єкту спільної часткової власності здійснювалось співвласниками за домовленістю про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому, жодних договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності між співвласниками, не укладалось. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] до даного будинку належать також господарські будівлі та споруди, а саме: дерев'яні сараї, позначені на плані літерами «Б», «В», «Г», «Д»; цегляні літні кухні, позначені на плані літерами «Е», «Ж»; дерев'яні сараї, позначені на плані літерами «З», «И», «К», «Л»; дерев'яні вбиральні, позначені на плані літерами «Н», «П»; металеві гаражі, позначені на плані літерами «Р», «О»; баня з цегли та дерева, позначена на плані літерою «С»; цегляний погріб, позначений на плані літерами «Пг»; металеві ворота, позначені на плані №2, 3; металеві ворота з хвірткою, позначені на плані №4; огорожі з металу та дерева, позначені на плані № 1, 5, 7, 11, 12; хвіртки з металу та дерева, позначені на плані № 6, 8, 9, 10. Вказані господарські будівлі та споруди є приналежністю вищезазначеного житлового будинку, який перебуває у спільній частковій власності, та, виходячи із приписів ст. ст. 364, 367 ЦК України, можуть бути виділені одному із співвласників одночасно із поділом будинку шляхом укладення відповідного договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Виділ частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, без згоди іншого співвласника є порушенням його прав та підлягає судовому захисту. В порушення вказаних вимог закону оскаржуваним договором дарування фактично здійснено виділ частки одного із співвласників житлового будинку (житлових кімнат та прилеглих до будинку господарських будівель та споруд) без згоди інших співвласників даного будинку. У відповідності до ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст.15 ЦК України закріплено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вважають, що оспорюваний договір дарування від 11 грудня 2010 року порушує їх, позивачів, права та охоронювані законом інтереси, оскільки цим правочином, всупереч приписам ст. ст. 364, 367 ЦК України, фактично здійснено виділ майна із спільної часткової власності без згоди інших співвласників даного будинку. Зокрема, за відсутності будь-яких договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, вказаним договором дарування відповідачу [PERSON] фактично виділено в натурі у власність індивідуально визначені об'єкти нерухомого майна в 1/4 частині будинку [ADDRESS] згідно змісту цього договору, належать: тамбур, площею 12,2 кв.м, позначений на плані 1-1; кухня, площею 14,2 кв.м, позначена на плані 1-2; житлова кімната, площею 14,4 кв.м, позначена на плані 1-3; кімната, площею 14,8 кв.м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху вищевказаного житлового будинку. А також дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1ст.718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За приписами ст. 721 ЦК України якщо дарувальникові відомо про недоліки речі, що є дарунком, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна обдаровуваного або інших осіб, він зобов'язаний повідомити про них обдаровуваного. Відповідно до ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору дарування 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS], такий було укладено з порушенням вищевказаних норм матеріального вимог. Крім цього, при ознайомленні з матеріалами нотаріальної справи по оспорюваному договору дарування від 11 грудня 2010 року ними з'ясовано, що на час укладення цього договору загальна площа житлового будинку [ADDRESS] становила 215,3 кв.м, що підтверджується, зокрема, наявним в матеріалах нотаріальної справи витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №27376477 від 20 вересня 2010 року. Однак, в оспорюваному договорі дарування від 11 грудня 2010 року вказано, що площа житлового будинку [ADDRESS] Крім цього, у вказаному вище витязі з Реєстру прав власності на нерухоме майно №27376477 від 20 вересня 2010 року зазначено, що усі господарські споруди, в т.ч., тамбур, площею 12,2 кв.м, позначений на плані 1-1; кухня, площею 14,2 кв.м, позначена на плані 1-2; житлова кімната, площею 14,4 кв.м, позначена на плані 1-3; кімната, площею 14,8 кв.м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху вищевказаного житлового будинку, а також дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4, є частиною будинку та не належали [PERSON] на праві приватної власності. Таким чином, оспорюваний договір дарування спрямований на протиправне збільшення частки відповідача в спільному майні, а також здійснення фактичного виділу у власність одного співвласника індивідуально визначеного нерухомого майна у праві спільної часткової власності (житлових кімнат та прилеглих до будинку господарських будівель та споруд) без згоди інших співвласників даного будинку, що призводить до порушення прав позивачів. Вказані обставини вказують на те, що оспорюваний договір ними, позивачами, дарування укладено з грубим порушенням вимог закону, зокрема, ст. ст. 6, 321, 356-358, 364, 365, 367, 381, 626-628, 717-721 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України. У зв'язку з недійсністю оскаржуваного договору дарування від 11 грудня 2010 року, підлягає скасуванню також державна реєстрація права власності відповідача [PERSON], яка проведена на підставі вказаного договору дарування. В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явилась та подала заяву, в якій зазначала. Що позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу без її участі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, що укладений між ними, відповідачами, договір дарування 1/4 частини будинку [ADDRESS] відповідає вимогам чинного законодавства закону та підстав для визнання його недійсним не має. В минулому вказана частина будинку, яка розташована на першому поверсі належала на праві власності в порядку спадкування їх батькові [PERSON]. Після смерті батька, який помер у березні 1999 року, цю частку будинку успадкувала вона, [PERSON], та в подальшому 11 грудня 2010 року подарувала зазначену частину будинку їй, [PERSON] Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. в судовому засіданні пояснила, що нею дійсно був посвідчений договір дарування 1/4 (однієї четвертої) частини житлового будинку [ADDRESS], який був укладений 11 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] Площу будинку в розмірі 222.0 кв.м в договорі було зазначено, виходячи з даних технічного паспорту. В цьому договорі помилково було зазначено про господарські будівлі, оскільки договору про поділ майна між співвласниками не було. Після посвідчення договору вона, [PERSON], просила сторін укласти до даного договору зміни, однак [PERSON] та [PERSON] не погодились це зробити. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши права та обов'язки сторін, обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Зокрема, їй, [PERSON], відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22637748 від 05 травня 2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24019961 від 02 жовтня 2009 року належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка, а [PERSON] - згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15542234 від 26 грудня 2013 року 1/4 частка житлового будинку, позначеного на плані «А-1», площею 215,3 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м, який складається в цілому з восьми кімнат житловою площею 107,9 кв.м та двох кухонь. Зазначені обставини стверджуються поясненнями сторін та їх представників, долученими до справи копіями витягів про реєстрацію права власності та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. Судом також встановлено, що іншим співвласником вказаного будинку є також відповідач [PERSON], яка набула право спільної часткової власності на 1/4 житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/4 частини житлового будинку, укладеного 11 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. за реєстровим №1865, який зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 лютого 2011 року. Про укладення вказаного договору дарування від 11 грудня 2010 року позивачам стало відомо лише у вересні 2014 року під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи №466/5967/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третьої особи Брюховицької селищної ради про зобов'язання до вчинення дій та стягнення суми. З долученої до матеріалів справи копії договору дарування 1/4 частини житлового будинку, укладеного між відповідачами 11 грудня 2010 року і посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] разом із господарськими спорудами згідно переліку. Зокрема, в п.1 даного договору зазначено, що до 1/4 частини будинку належать: тамбур, площею 12,2 кв.м, позначений на плані 1-1; кухня, площею 14,2 кв.м, позначена на плані 1-2; житлова кімната, площею 14,4 кв.м, позначена на плані 1-3; кімната, площею 14,8 кв.м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху вищевказаного житлового будинку. А також дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4. Згідно положень ст. ст. 380, 381 ЦК України вказана вище земельна ділянка площею 1200 кв.м разом з розташованими на ній житловим будинком [ADDRESS] загальною площею 215,3 кв.м., а також господарсько-побутовими будівлями та спорудами, наземними і підземними комунікаціями та багаторічними насадженнями є садибою. Відповідно до приписів ст. 186 ЦК України головною річчю в садибі є житловий будинок, а інші складові елементи, зокрема, господарські будівлі та споруди, є його приналежністю. Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З огляду на названі вище норми цивільного законодавства слід вважати, що до часу проведення у встановленому законом порядку поділу або виділу в натурі часток майна, що є у спільній частковій власності співвласників будинку, прилеглі до житлового будинку господарські будівлі і споруди, а також земельна ділянка, на якій вони розташовані, перебувають у спільному користуванні співвласників будинку та відповідно до вимог ч.1 ст. 358 ЦК України використовуються виключно за згодою співвласників. Відповідно до ч.4 ст. 364 та ч.3 ст. 367 ЦК України виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності здійснюється на підставі договору, який укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом безспірно встановлено, що на час укладення договору дарування 1/4 частини житлового будинку, який був укладений між відповідачами [PERSON] і [PERSON] 11 грудня 2010 року, та на час розгляду справи в суді, поділ будинку [ADDRESS] прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою у встановленому законом порядку не було проведено, а також не укладалось між співвласниками жодних договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Використання об'єкту спільної часткової власності здійснювалось співвласниками за домовленістю про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] до даного будинку належать також господарські будівлі та споруди, а саме: дерев'яні сараї, позначені на плані літерами «Б», «В», «Г», «Д»; цегляні літні кухні, позначені на плані літерами «Е», «Ж»; дерев'яні сараї, позначені на плані літерами «З», «И», «К», «Л»; дерев'яні вбиральні, позначені на плані літерами «Н», «П»; металеві гаражі, позначені на плані літерами «Р», «О»; баня з цегли та дерева, позначена на плані літерою «С»; цегляний погріб, позначений на плані літерами «Пг»; металеві ворота, позначені на плані №2, 3; металеві ворота з хвірткою, позначені на плані №4; огорожі з металу та дерева, позначені на плані № 1, 5, 7, 11, 12; хвіртки з металу та дерева, позначені на плані № 6, 8, 9, 10. Вказані господарські будівлі та споруди є приналежністю вищезазначеного житлового будинку, який перебуває у спільній частковій власності, та, виходячи із приписів ст. ст. 364, 367 ЦК України, можуть бути виділені одному із співвласників одночасно із поділом будинку шляхом укладення відповідного договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Виділ частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, без згоди іншого співвласника є порушенням його прав та підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 717, 718, 719 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 721 ЦК України передбачено, що якщо дарувальникові відомо про недоліки речі, що є дарунком, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна обдаровуваного або інших осіб, він зобов'язаний повідомити про них обдаровуваного. Згідно з вимогами ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Судом встановлено. що в порушення вказаних вимог закону оспорюваним договором дарування частини житлового будинку фактично здійснено виділ частки одного із співвласників житлового будинку (житлових кімнат та прилеглих до будинку господарських будівель та споруд) без згоди інших співвласників даного будинку. Зокрема, за відсутності будь-яких договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, вказаним договором дарування відповідачу [PERSON] фактично виділено в натурі у власність індивідуально визначені об'єкти нерухомого майна в 1/4 частині будинку [ADDRESS] згідно змісту цього договору, належать: тамбур, площею 12,2 кв.м, позначений на плані 1-1; кухня, площею 14,2 кв.м, позначена на плані 1-2; житлова кімната, площею 14,4 кв.м, позначена на плані 1-3; кімната, площею 14,8 кв.м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху вищевказаного житлового будинку. А також дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4. Судом також встановлено, що відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно №27376477 від 20 вересня 2010 року на час укладення оспорюваного договору загальна площа житлового будинку [ADDRESS] становила 215,3 кв.м, однак в договорі дарування від 11 грудня 2010 року вказано, що площа вказаного житлового будинку становить 222,0 кв.м. З цього ж витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно також убачається, що господарські споруди, а саме: дерев'яний сарай під літерою «Б»; дерев'яний сарай під літерою «В»; дерев'яний сарай під літерою «Г»; дерев'яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев'яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4, є частиною будинку та [PERSON] на праві приватної власності не належали. У зв'язку з недійсністю оскаржуваного договору дарування від 11 грудня 2010 року, підлягає скасуванню також державна реєстрація права власності відповідача [PERSON], яка проведена на підставі вказаного договору дарування. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності. суд приходить до висновку. що позов [PERSON] та [PERSON] і підставним та таким, що підлягає до задоволення. Доводи відповідачів [PERSON], [PERSON] та представника [PERSON] в заперечення позову, на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити у задоволенні позову.

Outcome: approved