Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У вересні 2015 року позивачка - [PERSON], що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], звернулась в суд з позовною заявою до відповідача - [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Бердичівської міської ради, орган опіки та піклування Бердичівської РДА про визнання права на проживання та користування квартирою (будинком), в якому просить суд визнати за нею та її дітьми: донькою [PERSON], [INFO], та сином [PERSON], [INFO] (далі - діти) право на проживання та користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] (далі - будинок), вселити зазначених вище дітей у вказаний будинок, в якому останні зареєстровані з дня їх народження, зобов'язати відповідача не перешкоджати спільним дітям проживати в будинку та надати домову книжку для реєстрації дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем з 1995р. по 2013р. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Перебуваючи у шлюбі, позивачка разом з дітьми проживала в вказаному будинку батька її колишнього чоловіка [PERSON], що є відповідачем по справі. Крім того, у 23.12.2006 році був укладений договір довічного утримання між батьком відповідача - [PERSON] та власне відповідачем, яким житловий будинок за [ADDRESS], було передано у власність. У 2010 році батько відповідача [PERSON] помер та власником будинку став відповідач, після чого вдома почалися сварки та бійки. Після розірвання шлюбу сторони проживали спільно деякий час, проте пізніше відповідач категорично відмовився пускати позивачку разом з дітьми до будинку. В будинку прописані позивачка та зазначені діти, іншого житла у них немає. На даний вони проживають без реєстрації у матері теперішнього чоловіка позивачки [PERSON]. Крім того, ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.02.2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2015 року залишено без змін, яким визнано зазначений житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Поділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за сторонами право власності на 1/2 частку за кожним з них на будинок з господарськими спорудами, залишивши будинок у їх спільній частковій власності. У задоволенні позовних вимог відповідача до позивачки про розірвання договору довічного утримання відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами. Позивачка в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просила суд їх повністю задовольнити з наведених в позові підстав. Відповідач в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи органу опіки та піклування Бердичівської міської ради [PERSON] в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, не заперечила проти їх задоволення судом. Представник третьої особи органу опіки та піклування Бердичівської РДА у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином згідно ст.74-78 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, заперечення на позов до суду не повдавались. Вислухавши думку сторін та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Виходячи із норм ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимого і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено та підтверджено, що сторони перебували у шлюбі (а.с.10). Під час шлюбу у них народилися діти - [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). У 23.12.2006 році був укладений договір довічного утримання між батьком відповідача - [PERSON] та власне відповідачем, яким житловий будинок за [ADDRESS], було передано у власність (а.с.11). Відповідно до довідки КП «Бердичівське МБТІ» за № 1242 від 10.08.2010р. вказаний житловий будинок, житловою площею 63,0 кв.м., знаходився у власності відповідача (а.с.12-14). Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.02.2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2015 року залишено без змін, яким визнано зазначений житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Поділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за сторонами право власності на 1/2 частку за кожним з них на будинок з господарськими спорудами, залишивши будинок у їх спільній частковій власності. У задоволенні позовних вимог відповідача до позивачки про розірвання договору довічного утримання відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами (а.с.54-55). Таким чином, зважаючи на статті 355 та 356 ЦК України, житловий будинок перебуває у спільній частковій власності сторін. Відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.03.2016 року житловий будинок, житловою площею 63,0 кв.м., знаходиться у власності на 1/2 частку за позивачкою (а.с.89). Також, відповідно до довідки міського комунального ВЖРЕП №7 від 12.04.2016 року позивачка разом з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані у зазначеному вище житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.90). Згідно з частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема і правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial