Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] через свого представника за довіреністю звернулась в суд з позовом до відповідача - [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 квітня 2001 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб у Бердичівському відділі РАЦС. Після реєстрації шлюбу вони стали проживати однією сім'єю в [ADDRESS] загальною площею 44,5 кв.м., де позивач згодом зареєструвала своє місце проживання (далі- квартира). В шлюбі у народилась дитина - донька [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося і згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 5 лютого 2010 року, зареєстрованого у Бердичівському відділі РАЦС 12.03.2010 року, шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач змушена була переїхати до своїх батьків, оскільки [PERSON] склав неможливі для спільного проживання в одній квартирі умови. Під час спільного проживання однією сім'єю, а саме 08.06.2004 року [PERSON] таємно від позивача отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Після розірвання шлюбу позивач звернулась до Бердичівського міськрайонного суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ зазначеної квартири. Під час розгляду справи [PERSON] постійно заявляв, що квартиру він хоче подарувати їх дитині дочці [PERSON], але при умові, що позивач знімиться із місця реєстрації та візьме на себе зобов'язання до повноліття дитини без його згоди не проводити ніяких дій із квартирою. [PERSON] погодився також, що у разі її зняття із місця реєстрації у спірній квартирі, він у місячний термін підготує документи для нотаріального посвідчення договору дарування зазначеної квартири та посвідчить договір дарування нотаріально. Про укладання мирової угоди на зазначених підставах та про закриття провадження у справі 05.10.2012 року вони подали спільну заяву до Бердичівського міськрайонного суду. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 05.10.2012 року у справі № 0603/1794/12 визнано укладену між ними мирову угоду, за якою [PERSON] зобов'язується у відповідності до ст.723 ЦК України подарувати та передати у майбутньому своїй дитині -[PERSON], [INFO], квартиру за №224 по вул. Толстого, 20 у м. Бердичіві Житомирської області, та зобов'язується у місячний термін підготувати документи для нотаріального посвідчення договору дарування зазначеної квартири, та посвідчити договір дарування нотаріально. Позивач у місячний термін знялась із реєстрації у спірній квартирі і зобов'язалась до повноліття дитини [PERSON], [INFO], без згоди [PERSON] не проводити ніяких дій з квартирою (обмін, продаж, реєстрація місця проживання). Крім того, у разі відмови позивача від зняття із реєстрації у встановлений термін, або в майбутньому вона буде проводити будь-які дії із квартирою без згоди [PERSON], вважається, що вона не виконала умови договору дарування з обов'язком передати у дарунок в майбутньому та вказаний договір стає нікчемним. Ухвалою суду провадження у справі було закрито, вона набрала чинності 11.10.2012 року. На виконання умов зазначеної мирової угоди, 02.11.2012 року позивач знялась із реєстрації місця проживання [INFO] кв.№224 у м. Бердичеві Житомирської області. Проте, своїх зобов'язань, визначених у мировій угоді від 05.10.2012 року в установлений місячний строк [PERSON] не виконав. Цей строк сплинув 5 листопада 2012 року, а вже 26 грудня 2012 року [PERSON] помер. Не зважаючи на наявність зазначеної мирової угоди, позивач вирішила оформити права власності на квартиру на доньку [PERSON] безпосередньо в порядку спадкування нею за законом. Але, за декілька днів до спливу шестимісячного терміну подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась також і мати спадкодавця - відповідач [PERSON] Разом із тим, відповідач, не отримавши до цього часу права власності на квартиру, не будучи там зареєстрованою, здає у найм квартиру іншим людям та отримує незаконний прибуток. Позивач неодноразово зверталась до відповідача із проханням надати можливість їй та дитині проживати за зареєстрованим місцем проживання останньої, оскільки донька [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька та отримає свідоцтво про право власності на квартиру. На даний час отримати свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я дитини позивач не можу, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру як у Бердичівському МБТІ, так і у Управління ЖКГ Бердичівського міськвиконкому. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги повністю підтримав, просив суд їх задовольнити з наведених у позові підстав. Відповідач в судове засідання не зявилась, надала суду письмове заперечення на позовні вимоги, позов не визнала, просила суд розглядати справу без її участі. В звязку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, прийшов до висновку про наступне. Ч.1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ч.1 та ч.3 статті 61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Піхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 319 та 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Проте, виходячи зі змісту ч.7 вказаної статті, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стосовно статті 355 ЦК України то, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зважаючи на наведене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Частиною першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved