Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки Олесі, [INFO], та 24.10.2005 року відповідачці [PERSON] був виданий виконавчий лист №2-5062/05. Постановою державного виконавця від 12.06.2014 року, у звязку із виникненням заборгованості по аліментам, було накладено арешт на належним йому транспортний засіб «Volkswagen Tranzit» державний номер [NUMBER]. На теперішній час заборгованість повністю сплачена. Проте державний виконавець арешт з автомобілю не зняв. Враховуючи викладене, позивач був вимушений звернутись до суду та просив скасувати арешт та заборону відчуження майна, що належить йому, накладеного постановою [PERSON] відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 12.06.2014 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області головний державний виконавець Андрієнко І.А. в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що вирішення справи залишає на розгляд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи в провадженні [PERSON] відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5062/05 від 24.10.2005 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 16.08.2005 року. 12.06.2014 року, у зв'язку з наявністю заборгованості із сплати аліментів в сумі 6109,43 грн. постановою державного виконавця ВП №39516026 накладений арешт на належний позивачу транспортний засіб «Volkswagen Tranzit» державний номер [NUMBER] та заборона на відчуження будь-якого майна. Постановою [PERSON] відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 08.12.2015 року вказане виконавче провадження закінчено, оскільки боржник [PERSON] фактично проживав за адресою: [INFO], що територіально підпорядковується ВДВС Кіровського РУЮ м.Донецька. Виконавчий лист було направлено за належністю. Станом на березень 2017 року [PERSON] погасив в повному обсязі заборгованість по аліментам, про що свідчать квитанції про переведення відповідачці грошових коштів у рахунок погашення заборгованості по аліментам. Порядок стягнення аліментів визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту частини 2 цієї статті вбачається, що стягнення може бути звернено на майно боржника у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. Зважаючи на те, що на час розгляду справи відпали підстави для звернення стягнення на майно боржника, оскільки заборгованість зі сплати аліментів боржником погашена, аліменти сплачуються щомісячно, також відпали і підстави для арешту майна боржника, який, відповідно до ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», застосовується для забезпечення реального виконання рішення при зверненні стягнення на майно боржника. Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої вбачається, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, або у разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований(ч.ч.3,4). У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду(ч.5). Позовні вимоги про зняття арешту є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підстави, визначені законом, для звернення стягнення на майно боржника та накладення арешту на все майно боржника на теперішній час відсутні. Чинним законодавством встановлена можливість звернення стягнення на майно боржника, а відтак і можливість накладення арешту на його майно, лише у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. В розумінні ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника накладається держаним виконавцем і застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Постанова державного виконавця про арешт всього майна [PERSON] за умови відсутності заборгованості по аліментам порушує права власності позивача на належне йому майно. При цьому арешт майна є виключно мірою, що спрямоване на забезпечення інтересів громадян, на користь яких винесено рішення суду, зокрема погашення існуючої заборгованості за рахунок арештованого та реалізованого майна боржника. На теперішній час вжити державним виконавцем заходи для виконання рішення суду в майбутньому без наявності реальної заборгованості боржника є надмірним та не відповідають принципу співрозмірності накладеного обтяження на майно, його вартості та борговим зобовязанням боржника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими письмовими доказами та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved