Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про зобов`язання привести житлове приміщення у попередній стан. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS] у розмірі 6/15 від загальної площі об`єкта нерухомості. Вказаний житловий будинок був отриманий позивачем у спадок від її батька - [PERSON] , який придбав будинок згідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року. Перехід права власності на житловий будинок до позивача засвідчується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.06.2011 року. Право власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», що засвідчується відповідним витягом від 20.06.2011 року. Співвласником житлового будинку номер [ADDRESS] є відповідач, що засвідчується договором дарування від 07.05.1996 року та додатково листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 23.11.2012 року за № 43403 (И-2012). Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Піхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач, разом із іншими мешканцями, що проживали у будинку, здійснила самочинне будівництво шляхом реконструкції належного їй на праві власності майна. Так, відповідно до вихідних даних, що містяться у Технічному паспорті № 20134 від 11.10.2002 року та Технічному паспорті № 50285 від 08.04.2011 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок, підготовлених КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», відповідачем самовільно збудовано (реконструйовано) наступне майно: - житлова кімната № 7 загальною площею 5,1 кв. м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку; - житлова кімната № 9 загальною площею 5,3 кв.м. на другому поверсі; - житлова кімната № 10 загальною площею 7,2 кв.м. на другому поверсі; - коридор № 11 загальною площею 3,2 кв.м. на другому поверсі; - житлова кімната № 12 загальною площею 9,2 кв.м. на другому поверсі. Позивач зазначала, що відповідач в порушення чинного законодавства здійснила реконструкцію житлового будинку та його добудову без згоди як позивача, так і попереднього співвласника житлового будинку. Крім того вказувала, що будівництво проведено із істотним порушенням будівельних норм і правил. Під час проведення будівництва відповідачем змінено конструктивні елементи будинку, надбудова другого поверху передбачає додаткове навантаження як на капітальні, так і некапітальні стіни. Будинок збудований ще у 1957 році, тому має нестійкий фундамент, і, відповідно, проведення надбудови призводить до значного зниження витривалості несучих конструкцій будинку, створює загрозу іншим співвласникам будинку, оскільки може призвести до повної руйнації будинку у будь-який момент. За таких обставин позивач позбавлена права на безпечне проживання у належному їй житловому будинку, оскільки на даний момент належна їй частина будинку стала нетривкою і постійно руйнується. Окрім того зазначала, що відповідачем проведено будівельні роботи без отримання будь-яких погоджень як з боку співвласника, так і з боку відповідних державних органів. Жодних дозволів та погоджень на проведення реконструкції житлового будинку ні Київська міська державна адміністрація, ні Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація відповідачу не надавали, що засвідчується листом за вих. № 03/40- 1254 від 22.02.2013 року. Посилаючись на викладене, а також вимоги ст.ст. 356 та 358 ЦК України позивач просила суд обов`язати [PERSON] демонтувати (знести) надбудову та прибудову в будинку [ADDRESS] , привівши будинок в попередній стан відповідно до плану будинку, зазначеного в Технічному паспорті на садибний житловий будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.10.2002 року. Ухвалою суду від 28.03.2013 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 27.05.2013 року. Ухвалою суду від 23.12.2013 року було зупинено провадження у справі до залучення правонаступників [PERSON] у зв`язку із її смертю. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2017 року, справу було передано доля розгляду судді Рибаку М.А. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] 30 вересня 2019 року на адресу суду з Першої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 1166/2016 щодо померлої [PERSON] , відповідно до якої із заявою про прийняття спадщини після померлої звернувся її син - [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Ухвалою суду від 16.10.2019 року було відновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 06.12.2019 року. Залучено до участі у справі [PERSON] як правонаступника померлої [PERSON] в якості відповідача. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою в судове засідання позивача. 10.02.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що реконструкцію будинку було проведено з 2003 року до 2006 року згідно технічного паспорту за 2006 рік, що зафіксовано постановою № 61 від 21.02.2013 року по справі про адміністративне правопорушення, яка винесена інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в місті Києві. Протягом 2003-2013 років жодних претензій до відповідача не було. При цьому всі роботи проводилися за згодою співвласника [PERSON] та згідно із затвердженою проектною документацією «УкрНДІПроцивільсільбуд», тому ніякої шкоди або руйнування 6/15 частини будинку, що належить [PERSON] не було нанесено, і ніякої загрози дані прибудови не становлять. Також проси суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом. Ухвалою суду від 24.09.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 17.11.2020 року. Розгляд справи відкладався у зв`язку із неналежним повідомленням позивача про дату, час і місце судового засідання та у зв`язку із неявкою позивача. В судовому засіданні 07.09.2021 року представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні 07.09.2021 року відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи та надані сторонами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що позивач є власником 6/15 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 7-608 від 14.06.2011 року після смерті [PERSON] , копія якого міститься в матеріалах справи. [PERSON] володіла 3/5 частин будинку із присадибними ділянками [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 07.05.1996 року. Наведене також підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації від 23.11.2012 року № 43403 (И-2012). Згідно із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14.07.2009 року у справі № 2-755/2009 за позовом [PERSON] було заборонено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснювати будівельні роботи з реконструкції частини будинку [ADDRESS] за відсутності дозвільної документації та згоди співвласників будинку. Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] привести будинок [ADDRESS] в попередній стан відповідно до плану будинку, зазначеного в технічному паспорті на садибний житловий будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.03.2012 року у справі № 2610/2357/2012 було відновлено повністю втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-755/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про заборону самовільного будівництва, зобов`язання привести житлове приміщення у попередній стан. Заборонено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснювати будівельні роботи з реконструкції частини будинку [ADDRESS] за відсутності дозвільної документації та згоди співвласників будинку. Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] привести будинок [ADDRESS] в попередній стан відповідно до плану будинку, зазначеного в технічному паспорті на садибний житловий будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що будинок [ADDRESS] має 2 поверхи. Частка, що належить позивачу, а саме 6/15, виділена окремо від іншої частки. Найменування приміщень, якими користується позивач зазначено в експлікації. Як вбачається із листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.06.2009 року, відповідачі не звертались до Шевченківської РДА з заявами та дозвільною документацією на реконструкцію чи будівництво будинку [ADDRESS] та таке погодження їм не надавалось. У зв`язку з проведенням будівельних робіт в будинку [ADDRESS] відповідачами, права та інтереси позивача як співвласника будинку, були порушені. Крім того, відповідачами порушено вимоги чинного законодавства України щодо порядку проведення такого перепланування. Згідно із ч.ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Разом із тим, учасниками справи № 2-755/2009 були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому саме наведеним відповідачам було заборонено здійснювати будівельні роботи з реконструкції частини будинку [ADDRESS] за відсутності дозвільної документації та згоди співвласників будинку та привести будинок [ADDRESS] в попередній стан відповідно до плану будинку, зазначеного в технічному паспорті на садибний житловий будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. При цьому в обґрунтування вимог за даним позовом, як на підставу позову, позивач посилалась на те, що саме відповідачем [PERSON] були проведені будівельні роботи без отримання будь-яких погоджень як з боку співвласника, так і з боку відповідних державних органів. Разом із тим, в процесі судових розглядів було встановлено, що такі дії вчинила не [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після заміни правонаступника у справі з [PERSON] на [PERSON] позивач не уточнила свої позовні вимоги та не посилалась на підставу свої вимог на те, що саме [PERSON] здійснив прибудову до будинку. Окрім того, в обґрунтування свої вимог позивач зазначала, що будівництво проведено із істотним порушенням будівельних норм і правил, під час проведення будівництва відповідачем змінено конструктивні елементи будинку, надбудова другого поверху передбачає додаткове навантаження як на капітальні, так і некапітальні стіни, а тому позивач позбавлена права на безпечне проживання у належному їй житловому будинку, оскільки на даний момент належна їй частина будинку стала нетривкою і постійно руйнується. Проте такі твердження позивача є голослівними та не підтверджені жодними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затверджуваного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Таким чином за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі статті 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Згідно частини 1 пункту 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини 1, 3-5 пункту 24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Положення частини 7 статті 376 ЦК України передбачають можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14. В порушення норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не виконано його процесуального обов`язку довести порушення своїх прав як власника щодо користування та розпорядження належним йому майном доказами, що відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що докази, надані на підтвердження заявлених позовних вимог не зафіксували жодного порушення прав саме позивача забудовою, щодо якої заявлено вимоги про знесення. Позивачем не доведено, що наявність спірної прибудови заважає йому як власнику користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Разом із тим, сам по собі факт проведення будівельних робіт відповідачем без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво, не є підставою для захисту права позивача без доведення порушення таких прав (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2019 року в справі №640/13906/17). Доказів того, що самочинною забудовою порушено саме права позивача, останнім суду не надано. Окрім того, в свої позовних вимогах позивач не конкретизує, які саме приміщення (надбудови та прибудови) слід зобов`язати знести відповідача та не доводить того, що таке знесення можливе без пошкодження конструкцій житлового будинку вцілому. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, в зв`язку із чим позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача демонтувати (знести) надбудову та прибудову в будинку [ADDRESS] , привівши будинок в попередній стан відповідно до плану будинку, зазначеного в Технічному паспорті на садибний житловий будинок, виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.10.2002 року. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. З приводу заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позов визнано судом недоведеним, то це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed