Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

у березні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 23 травня 2012 року на перехресті пр. Глушкова - вул. Конєва у м. Києві з вини водія [PERSON], яка, керуючи автомобілем марки «Mazda 7» державний номерний знак [NUMBER], не виконала вимог п.п. 2.3.8, 16.11, 33.21 ПДР, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджень зазнав його автомобіль марки «Nissan» державний номерний знак [NUMBER]. За результатами звіту № 1685 про незалежну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 03 червня 2012 року, складеного спеціалістом ТОВ «Бережнюк та Компанія» [PERSON], відновлення пошкодженого автомобіля марки «Nissan» державний номерний знак [NUMBER] було визнано недоцільним через те, що вартість відновлювального ремонту перевищувала ринкову вартість самого автомобіля, тому розмір матеріального збитку був визначений спеціалістом в розмірі ринкової вартості авто на момент пошкодження, що склало 120 281,77 грн. Зважаючи на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди його майнові інтереси, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженнями транспортним засобом «Nissan» державний номерний знак [NUMBER], були застраховані ПрАТ «СК «ВУСО» згідно договору добровільного страхування наземного транспорту № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року, остання сплатила йому 107 521,57 грн. Невідшкодованою залишилась сума в розмірі 12 760,20 грн., яку ні страхова компанія, ні [PERSON] не бажають відшкодовувати. Тому, просив суд стягнути солідарно зі [PERSON], ПрАТ «СК «ВУСО» у відшкодування матеріальної шкоди 12 760,20 грн., у відшкодування моральної шкоди - 3 000,00 грн., а також 235,20 грн. сплаченого ним судового зору. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. В останній зазначили про те, що обґрунтування позову та свої вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти розгляду справи за відсутності відповідачів й ухвалення заочного рішення (а.с. 29). Відповідач [PERSON], будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в тому числі й через оголошення у пресі, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 31-32). Представник відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, проте, в ході розгляду справи надав письмові заперечення проти позову, в яких, окрім прохання про подальший розгляд справи за його відсутності, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог до страхової компанії за безпідставністю, оскільки сума в 12 760,20 грн., сплати якої вимагає позивач, є безумовною франшизою відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року, а тому в силу положень розд. 16 договору страхування та ст. 9 Закону України «Про страхування» не підлягає відшкодуванню страховиком (а.с. 23-25). Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Так, в ході судового розгляду справи судом встановлено про те, що 23 травня 2012 року о 15 годині 25 хвилин на перехресті пр. Глушкова - вул. Конєва у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марок «Mazda 7» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та «Nissan» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] (а.с. 5). Винною у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року визнана [PERSON] (а.с. 7). Як встановлено в ході розгляду справи, вказана постанова суду не є скасованою та набрала законної сили в установленому законом порядку. Доказів зворотного в розпорядження суду не надано. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та враховуючи, що вищевказана постанова суду на даний час не скасована і набрала чинності, суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] звільнений від доказування обставин події, що стала приводом для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з Законом України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором, тобто це договірні відносини, за порушення яких передбачена майнова (фінансова) відповідальність у формі пені, неустойки тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Відповідно до ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. Відповідно до Закону України «Про страхування» страхова компанія, надаючи послуги зі страхування, у разі настання страхового випадку здійснює не відшкодування матеріальних збитків, які понесла застрахована особа, а страхові виплати, розмір яких визначається в установленому порядку в розмірі матеріальних збитків, понесених застрахованою особою. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами у справі, зокрема, позивачем та ПрАТ «СК «ВУСО», між останніми 28 грудня 2011 року був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 360051-02-10-01, предметом якого є майнові інтереси [PERSON], пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженнями транспортним засобом «Nissan» державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 8-11). Як встановлено в ході розгляду справи та, знову-таки, не заперечувалось сторонами, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 23 травня 2012 року о 15 годині 25 хвилин на перехресті пр. Глушкова - вул. Конєва у м. Києві, в результаті якої було пошкоджено автомобіль марки «Nissan» державний номерний знак [NUMBER], була визнана ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, через що останньою, виходячи з умов договору добровільного страхування № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року та приймаючи до уваги звіт № 1685 про незалежну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 03 червня 2012 року, складеного спеціалістом ТОВ «Бережнюк та Компанія» [PERSON], було проведено виплату [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 107 521,57 грн., виходячи з повної загибелі автомобіля марки «Nissan» державний номерний знак [NUMBER], оскільки вартість його відновлювального ремонту не менша за його ринкову вартість (а.с. 26-61). Разом з тим, звертаючись до суду, позивач [PERSON] просить стягнути солідарного з відповідачів несплачену частину страхового відшкодування в розмірі 12 760,20 грн. Однак, на думку суду, у вказаному вигляді вимога позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. По-перше, згідно ст. ст. 543, 1190 ЦК України та п. 8 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Однак, на думку суду, в даному випадку посилання позивача на наявність солідарного обов'язку відповідачів щодо відшкодування йому матеріальної шкоди є хибним, а тому судом не приймається до уваги. На думку суду, правовідносини між позивачем та відповідачем [PERSON] підпадають під дію положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, в той час, як виниклі правовідносини між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» носять договірний характер, а тому опосередковуються як договірні цивільно-правові зобов'язання, що виникли на підставі договору добровільного страхування № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року, укладеного відповідно до вимог чинного законодавства та Правил № 03-02 «Добровільного страхування наземного транспорту», зареєстрованих в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 0680541 від 20 січня 2008 року (а.с. 8-11). Так, згідно умов договору добровільного страхування № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року франшизи за договором є безумовними, обчислюються від страхової суми і застосовуються по кожному і будь-якому страховому випадку. Франшиза по повній загибелі ТЗ в результаті страхових подій, складає 10% від страхової суми. Страхова сума за договором встановлюється в розмірі 127 602,00 грн. (а.с. 8). Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» та розд. 16 Договору франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Тому, виходячи з безумовності фрашизи, що закріплено у погодженому сторонами договорі добровільного страхування, суд приходить до висновку про необхідність відмови [PERSON] в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на його користь 12 760,20 грн., оскільки, на думку суду, останньою були повністю виконані зобов'язання за договором добровільного страхування № 360051-02-10-01 від 28 грудня 2011 року, як того і вимагають положення ст. ст. 526, 629 ЦК України. Натомість, на думку суду, вказана сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON], виходячи з положень ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, що останньою спростовано не було. Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідачів у відшкодування завданої йому моральної шкоди 3 000,00 грн., суд дійшов до наступного. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв'язку між діями відповідачів та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині за їх недоведеністю. Питання щодо судових витрат по справі слід вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та положень Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial