Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

У вересні 2014р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2014р. на праві власності належить 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником зазначеної квартири є відповідачка [PERSON], якій на праві власності належить, відповідно, 2/3 частин спірної квартири. Позивач зазначав, що на даний час у спірній квартирі проживає відповідачка, яка чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні його частиною у праві власності на спірну квартиру. Тому позивач просив суд винести рішення, яким зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою, визначити порядок користування спірною квартирою, виділити йому в користування житлову кімнату площею 11,3 кв.м., веранду площею 5,8 кв.м., а відповідачці кімнату площею 14,5 кв.м., та веранду площею 10,6 кв.м., коридор площею 5,1 кв.м., кухню площею 5,2 кв.м, санвузол площею 1,5 кв.м. залишити у спільному користуванні. Представник позивача, діючий за довіреністю від 04.07.2014р. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.10). Представник відповідача, діюча за довіреністю від 14.10.2014р. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.16). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 29, розділом першим книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2014р. позивачу належить на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а.с.5). Право власності [PERSON] на 1/3 частину зазначеної квартири зареєстроване 18.07.2004р. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). Судом встановлено, що відповідачці [PERSON], на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 28.12.2012р. та свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2014р. Право власності [PERSON] на 2/3 частини зазначеної квартири було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Отже, квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності. Згідно технічного паспорту від 28.11.2012р. квартира [ADDRESS] складається: з двох неізольованих житлових кімнат, площею 14,5 кв.м., 11,3 кв.м., кухні площею 5,2 кв.м., коридору площею 5,1 кв.м., санвузла площею 1,5 кв.м., двох веранд площею 5,8 кв.м., 10,8 кв.м. (а.с.8-9). Судом встановлено, що в спірній квартирі проживає тільки відповідачка. Позивач в спірній квартирі не проживає, а проживає разом з сім'єю в м. Києві. Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що позивач є пасинком відповідачки, у нього є ключі від спірної квартири і він має можливість приходити в квартиру в різній час. З пояснень представника відповідачки вбачається, що спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що позивач вимагав у відповідачки матеріальну компенсацію за його частину у праві власності на квартиру в розмірі 7000,00 доларів США, а відповідачка мала можливість виплатити йому тільки 6000,00 доларів США. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. [PERSON] має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями частин 1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин 1, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної часткової власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з'ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду жодного доказу того, що відповідачка перешкоджає йому у користуванні та розпорядженні спірної квартирою. Матеріали справи таких доказів не містять. Щодо позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою та підсобними приміщеннями, а також виділення у користування позивачу житлової кімнати площею 11,3 кв.м., веранди площею 5,8 кв.м., а відповідачці кімнати площею 14,5 кв.м., та веранди площею 10,6 кв.м., та залишити у спільному користуванні коридор площею 5,1 кв.м., кухню площею 5,2 кв.м, санвузол площею 1,5 кв.м., то суд дійшов до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх у випадках, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні сторонам роз'яснено їх обов'язок довести обставини, які підтверджують їх вимоги та право заявити клопотання про забезпечення доказів, шляхом їх витребування та призначення експертизи. 10 листопада 2014р. в судовому засіданні представник [PERSON] відмовився від проведення судової будівельної технічної експертизи для виділення його частки у спільній часткової власності на квартиру. Таким чином, суд не має можливості визначити порядок користування даною квартирою та підсобними приміщеннями, а також виділити у користування позивача частину квартири відповідно до його частки у праві спільної часткової власності, так як для вирішення справи в частині зазначених позовних вимог необхідно володіти спеціальними знаннями, якими володіють експерти чи спеціалісти. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є необґрунтованими та недоведеними.

Outcome: dismissed