Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати договір відновлюваної кредитної лінії № 1895, укладений 10.08.2007 між сторонами, недійсним, в обґрунтування своїх вимог вказавши, що відповідач не попередив його про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, які несе позичальник, тому підприємницька діяльність ПАТ «Державний ощадний банк України» є нечесною, що, у свою чергу, є підставою для визнання укладеного правочину недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити з підстав наведених у ньому, просив суд також поновити строк на звернення до суду. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову, подав заяву про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 10.08.2007 AT «Ощадбанк» та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1895, на підставі якого позивач отримав суму кредиту у розмірі 100000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних строком до 10.10.2016 /а. с. 9-12/. В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами кредитного договору укладено іпотечний договір № 1571 від 10.08.2007, та 21.04.2008 укладено договір про внесення змін до нього /а. с. 53-55/. У подальшому сторонами правочину укладено додаткові договори, а саме № 1 від 21.04.2008, № 2 від 11.06.2009 та № 3 від 21.10.2009, якими було зафіксовано зміни деяких умов кредитування /а. с. 16, 17, 56/. Так, при укладенні додаткового договору № 1 від 21.04.2008 до кредитного договору сторони підтвердили свої зобов'язання за кредитним договором, що свідчить про відсутність заперечень сторін щодо його умов та поклали на себе нове зобов'язання у частині збільшення розміру суми кредиту /а. с. 16/. 11.06.2009 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким сторони кредитного договору дійшли згоди про зменшення ліміту кредиту, і також підтвердили свої зобов'язання за кредитним договором. Окрім того, 11.06.2009 сторонами шляхом укладення договору про внесення змін до іпотечного договору було внесено зміни в іпотечний договір, згідно з яким, з метою забезпечення зобов'язань позивача за кредитним договором ним передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме земельну ділянку та розміщене на ній домоволодіння за вказаною в іпотечному договорі адресою /а. с. 17/. Таким чином встановлено, що укладенням цього додаткового договору до іпотечного договору позивач підтвердив свої зобов'язання за кредитним договором та погодився на збільшення розміру забезпечення зобов'язання за кредитним договором, а відтак не заперечував проти недійсності кредитного договору та не заявляв про введення його в оману та приховування від нього інформації про всі можливі ризики та їх наслідки, пов'язані з виконанням кредитного договору. 21.10.2009 між сторонами кредитного договору укладено додатковий договір № 3, згідно з яким сторони домовились про реструктуризацію кредитної заборгованості шляхом зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування за кредитним договором шляхом зменшення щомісячних платежів по кредиту з жовтня 2009 року по вересень 2010 року /а. с. 56/. З метою спростування доводів позивача представником відповідача надано копії повідомлень про умови кредитування від 03.08.2007 та від 03.04.2008, згідно з якими банк проінформував [PERSON] про усі наявні в установі ВАТ «Ощадбанк» умови кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі щодо зобов'язань позичальника за кожним з них, вартістю супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, та отримав всі необхідні роз'яснення /а. с. 50, 51-52/. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з частиною 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. За змістом частини 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до умов пункту 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до вказаного вище договору, зокрема п. 8.9, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він отримав від кредитора інформацію, зазначену в частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому посилання позивача в цій частині, суд вважає необґрунтованими. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих пункту 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень частини 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відтак судовим розглядом встановлено, що при укладенні кредитного договору позивачу банком було повідомлено про всі пов'язані з його виконанням ризики, в тому числі валютні, а також їх наслідки, на підтвердження чого позивачем підписано повідомлення про умови кредитування. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, прийшов до висновку про безпідставність позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності відхиляється.

Outcome: dismissed