Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: ОК СГТ «ОЗОН-І» про визнання договору дійсним, визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі п.5.13 рішення виконкому Бердянської міської Ради народних депутатів №548 від 28.10.1993 року [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 0,0564га. в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території м. Бердянськ ОК СГТ «ОЗОН-І» та має №41. На вказаній земельній ділянці збудовано дачний будинок. 30.09.1997 року [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] (мати померлого) 09.04.2003 року уклала із відповідачем в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки №41. У квітні 2005 року позивач уклала із відповідачем в простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки. 07.04.2005 року позивача було прийнято до членів ОК СГТ «ОЗОН-І» та видано членську книжку. З того часу вона користується земельною ділянкою, сплачує членські внески. На теперішній час вона вирішила розпорядитьсь своїм майном. Однак оскільки вище вказаний договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчувався, вона не може це зробити. Вказане створює позивачу перешкоди в розпорядженні майном. Посилаючись на відповідні норми законодавства, позивач просить визнати дійсним вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки та визнати за нею право власності. Представник позивач [PERSON] [PERSON] (а.с.18) в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені в ньому. Додатково суду пояснив, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, на виконання умов вказаного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 4200 грн., що відповідно підтверджується ордером та квитанцією. Також сторони написали заяви від 07.04.2005 року, за яким просять голову ОК СГТ «ОЗОН-І» передати земельну ділянку №41 позивачу. Після цього відповідач передав, а позивач фактично прийняла спірну земельну ділянку у володіння. Також позивач 07.04.2005 року вступила у члени ОК СГТ «ОЗОН-І». Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що на той момент в товаристві був такий порядок. Його виключили з членів товариства, а [PERSON] прийняли. Остання сплатила йому гроші. Таким же шляхом і він набув цю земельну ділянку. Представник третьої особи ОК СГТ «ОЗОН-І» у судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.36-39). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно матеріалів справи [PERSON], на підставі рішення виконкому Бердянської міської Ради народних депутатів від 28.10.1993 року №548 п.5.13 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0564га. в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території м. Бердянськ ОК СГТ «ОЗОН-І» з присвоєним номером 41. Вказане підтверджується світлокопією державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП №00072-186 (а.с.7). 30.08.1997 року [PERSON] помер (а.с.8). Після його смерті [PERSON] (мати померлого) 09.04.2003 року уклала із відповідачем [PERSON] в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки №41 (а.с.9). У підтвердження отримання грошей за цим договором [PERSON] надала розписку від 12.04.2003 року (а.с.10, 11) В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у квітні 2005 року домовились про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. На підтвердження своїх намірів позивач внесла до каси ОК СГТ «ОЗОН-І» 4200 грн., а відповідач отримав від товариства вказану суму грошей (а.с.12, 13). Також сторони написали голові ОК СГТ «ОЗОН-І» заяви від 07.04.2005 року про передання земельної ділянки №41 позивачу (а.с.14, 15). Того ж дня позивача було прийнято до членів ОК СГТ «ОЗОН-І» та видано членську книжку. Вона користується земельною ділянкою, сплачує членські внески (а.с.16-17). Згідно ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» від 06.11.2009 року судам розяснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, їм необхідно враховувати що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Отже до моменту державної реєстрації договір купівлі - продажу земельних ділянок юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст.220 ЦК України суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір який не є укладеним. У зв'язку з цим, оскілки договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Крім того, визнання в судовому порядку договору купівлі-продажу нерухомого майна з порушенням вимог ст. 220 ЦК України, не тільки суперечить нормам чинного законодавства, а й призводить до ухилення від сплати громадянами податку в дохід державного бюджету. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи та вищевказані норми законодавства, оскільки правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов'язки, а тому посилання позивача на ст. 220 ЦК України є безпідставним і в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним слід відмовити, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Що стосується визнання відповідачем позову, то суд відмовляє у його прийнятті (що не суперечить положенням ст.174 ЦПК України).

Outcome: dismissed