Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування частиною житлового будинку № 2 по вул. 1-го Травня в м. Новограді-Волинському Житомирської області. Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить 58/100 ідеальних частин житлового будинку по вул. 1-го Травня, 2, в м. Новоград-Волинський Житомирської області, а [PERSON] 42/100 ідеальні частини вказаного будинку. За вказаною адресою зареєстровані син позивача [PERSON], [INFO], та матір його сина [PERSON] У жовтні 2018 року [PERSON] забрала свої речі та речі домашнього вжитку та переїхала разом з сином проживати до своєї матері за адресою: вул. Космічна, 33, м. Новоград-Волинський. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації в його частині житлового будинку, на що остання категорично відмовляється. Позивач, як власник майна, вимагає усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Не заперечували проти постановлення заочного рішення по справі. Позивач пояснив, що відповідач, матір його дитини, була вселена у спірний будинок у 2003 році за його згодою. Вони у шлюбі не були, однак проживали однією сімєю, мають спільного сина, вели спільне господарство. Також позивач підтвердив той факт, що відповідач свої речі та речі домашнього вжитку забрала з його будинку у жовні 2018 року (а.с. 26). Реєстрація у його помешканні [PERSON] перешкоджає позивачу розпорядитися житлом, провести його відчуження, він не має можливості оформити субсидію. Відповідач в судове засідання не прибула повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява, в якій остання просила провести судове засідання без її присутності, при розгляді справи покладається на розсуд суду. Оскільки відповідач не повідомила про поважність причин неявки в судове засідання, не подала відзив на позов та позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно договору дарування від 28.11.2011 року позивач [PERSON] є власником 58/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель № 2 по вул. 1-го Травня в м. Новоград-Волинський Житомирської області, а третя особа [PERSON] власником 42/100 ідеальних частин (а.с. 4-5). Згідно копії домової книги та довідки Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради [PERSON], [INFO], зареєстрована у житловому будинку № 2 по вул. 1-го Травня в м. Новограді-Волинському з 26.09.2003 року (а.с. 6-7, 28). Згідно акту депутата міської ради від 29.10.2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO], не проживає за місцем реєстрації. Інформації підтверджують свідки [PERSON], [PERSON] (а.с. 29). Позивач посилається на положення ст. 321 ЦК України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Просить в порядку ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналізуючи зазначені норми суд приходить до переконання, що позивач хибно не вважає відповідача [PERSON] членом сімї власника житла. У судовому засіданні позивач підтвердив той факт, що відповідач вселилася у вказаний житловий будинок за його згодою, з 2003 по 2018 рік (близько 15 років) проживала з ним однією сімєю, мають спільного сина, вели спільне господарство і лише у жовтні 2018 року забрала свої особисті речі та речі домашнього вжитку з будинку. Тобто, у вказаному випадку відповідач є членом сім'ї власника житла у розумінні ст. 64 ЖК УРСР і при вирішенні вказаного спору слід керуватися положеннями ст. 405 ЦК України. Оскільки позивачем не доведено факту, що відповідач понад рік без поважних причин не проживає у вказаному житлі, що між ними існує домовленість іншого характеру, тому безпідставними є вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право на користування цим житлом. Крім того, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідач вселилась у будинок зі згоди власника, а позивач не довів, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні його власним жилим приміщенням, в звязку з чим підстави для виселення відсутні. До таких висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 18 жовтня 2018 року в справі №160/497/17. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач є власником лише 58/100 ідеальних частин вказаного житлового будинку, будинок не поділений в натурі. Інший співвласник при вирішенні справи поклалась на розсуд суду, тобто не повідомила суд, що підтримує позовні вимоги [PERSON] Відтак вимоги позивача не грунтуються на положеннях закону, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed