Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 003408, укладеного 19 грудня 2015 року сторонами, стягнення сплачених коштів у розмірі 59 500 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 грудня 2015 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 003408, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу легковий автомобіль Toyota RAV 4 (2/2 D -CAT 6 - FRG, Live (4wp), колір білий перламутр, вартістю 24 916,25 доларів США, що становить на дату підписання договору 595 000 грн. Позивач у виконання договору сплатила відповідачу кошти у розмірі 59 500 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки при укладенні договору порушено вимогу чинного законодавства про обов'язкове нотаріально посвідчення договору та договір укладено без наміру створення правових наслідків. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення. Зазначив, що у договорі фінансового лізингу визначені всі істотні умови договору, він відповідає внутрішній волі позивача, нотаріальна форма для вказаного договору не є обов'язковою,в казаний договір був направлений на настання реальних наслідків. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 19 грудня 2015 року між сторонами [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 003408, відповідно до якого відповідач зобов'язується передати позивачу легковий автомобіль Toyota RAV 4 (2/2 D -CAT 6 - FRG, Live (4wp), колір білий перламутр, вартістю 24 916,25 доларів США, що становить на дату підписання договору 595 000 грн., а [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 9-15, 17-19). У виконання умов договору позивач сплатила відповідачу кошти у розмірі 59 500 грн. (а.с. 16). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то вказаний договір є нікчемним. Суд також погоджується з доводами позивача, що укладений договір є недійсним на підставі положень ст. 234 ЦК України, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, оскільки транспортний засіб, який мала намір отримати позивач не обліковувався у відповідача на час укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останньою коштів у розмірі 59 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 595 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved