Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті її батька [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року в кардіологічному відділенні КУ «Шахтарської центральної міської лікарні». В обґрунтування заяви зазначила, що 10.05.2016р. лікарем КУ «Шахтарської центральної міської лікарні» було складено лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причини смерті [PERSON] При зверненні до Бердянського міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області їй було відмовлено у здійснені реєстрації смерті батька на підставі того, що свідоцтво про смерть видане установою, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території. Встановлення факту смерті батька необхідно їй для проведення державної реєстрації смерті особи, отримання свідоцтва про смерть, оформлення спадщини. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала, посилаючись на обставини, які викладені в ній. Просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що його батьки проживають в м. Шахтарську по сусідству з [PERSON] [INFO] року до нього подзвонила його мати [PERSON] і повідомила, що [PERSON] помер у лікарні. Він був присутній на похованні [PERSON] Поховали його на кладовищі в м. Шахтарську. Вислухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. Згідно зі ст.ст. 234, 256 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 ЦПК України. Частиною 3 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно пункту 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року N 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8). З наданої копії паспорту [PERSON], вбачається, що він народився [INFO] року в с.Злинка, Маловисківського району Кіровоградської області області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Заявник вказує на те, що її батько [PERSON] помер в кардіологічному відділенні КУ «Шахтарської центральної міської лікарні» [INFO] року. На підтвердження факту смерті надала копію лікарського свідоцтва про смерть [NUMBER] та оригінал довідки про причини смерті [NUMBER] від 10.05.2016р., видані лікарем КУ «Шахтарської центральної міської лікарні», яка знаходиться на тимчасово окупованій території України, в яких зазначено, що [PERSON], [INFO] помер [INFO] року в кардіологічному відділенні КУ «Шахтарської центральної міської лікарні». Причини смерті: «хронічна виразка шлунку із загостренням: прикритою перфорацією і кровотечею». Як зазначає заявник на підставі оригіналу лікарського свідоцтва про смерть їй було видано Шахтарським відділом РАГС свідоцтво про смерть батька. Постановою Верховної ради України №254-УІІІ від 17.03.2015р. «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і сіла Донецької та Луганської областей. Бердянський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області листом від 22.09.2016 року відмовив заявнику у державній реєстрації смерті [PERSON] через те, що пред'явлене заявником лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] не є документом, виданим українським органом охорони здоров'я і відповідно не може вважатися підставою для державної реєстрації смерті громадянина. Відповідно до п.п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації особистих немайнових прав заявників, суд оцінюючи докази у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, приходить до висновку, що факт про встановлення якого просить заявник знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а тому заява підлягає задоволенню На підставі викладеного,

Outcome: approved