Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У березні 2015 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування [PERSON] житлову кімнату на плані технічного паспорта площею 10,5 кв.м.; виділити в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м. У спільному користуванні залишити коридор на плані технічного паспорта площею 5,8 кв.м., кухню на плані технічного паспорта площею 6,0 кв.м., вбиральню поєднану на плані технічного паспорта площею 1,2 кв.м., ванну кімнату на плані технічного паспорта площею 2,2 кв.м., кладову на плані технічного паспорта площею 1,2 кв.м., лоджією на плані технічного паспорта площею 2,0 кв.м., посилаючись на ті підстави, що до квітня 2013 р. позивач та відповідач перебували у шлюбі, від шлюбу народився син [PERSON] які разом всією сім'єю проживали у зазначеній квартирі та користувалися усіма кімнатами та приміщеннями квартири. Квартира є об'єктом спільної власності сторін. З підстав непорозуміння щодо оплат по спірній квартирі позивач у зазначеній квартирі не проживає, оскільки відповідачкою у листопаді 2014 р. змінено замки у вхідних дверях. Запропонований порядок користування не порушить житлових умов відповідачів та відповідатиме умовам спільного користування спірною квартирою. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому, зазначивши, що на день слухання справи у суді досі проживає у кабіні службового автомобіля. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, в своїх поясненнях зазначила, що позивач має інше житло у Київській області яка належить його співмешканки. Згідно висновку експерта фактична частка позивача не відповідає його ідеальній частці, а отже, поділ вказаних кімнат є нерівноцінним, тому поділ їх в натурі не є можливим. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. У січні 1994 р. квартира була приватизована на 4-х осіб: [PERSON], [PERSON], молодшого сина [PERSON] та старшого сина [PERSON], який помер [INFO]. Згідно вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з технічним паспортом БТІ зазначена квартира є двокімнатною, яка складається з наступних приміщень: житлова кімната площею 10,5 кв.м.; житлова кімната площею 17,2 кв.м., коридору площею 5,8 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,2 кв.м., кладової площею 1,2 кв.м., лоджії площею 2,0 кв.м. Загальна площа квартири становить 46,1 кв.м., житлова площа квартири - 27,7 кв.м., площа підсобних приміщень квартири становить 18,4 кв.м. (а.с. 9-11). Згідно Витягу про державну реєстрацію прав позивачу належить 1/8 частки зазначеної квартири у приватній власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 12). Відповідно із висновком експерта від 12.04.2016 за №9485/15-43 в разі надання у користування житлову кімнату площею 10,5 кв.м., становитиме 38/100, що не відповідає його ідеальній частці (а.с. 62). Як зазначено у вирахуваній формулі заперечення до позовної заяви та не спростовується позивачем допустима частка жилої кімнати позивача у квартирі складає 10,3 кв.м., а такої кімнати у квартирі немає. На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. Пленум Верховного Суду України в аб. 2 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991 №7 роз'яснив, що у разі виділу частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності. Враховуючи, що площа кімнати, яку позивач просить виділити йому в користування - 10,5 кв.м., є більшою за площу, що припадає на його частку у праві власності на квартиру, а жила кімната, яка б відповідала вказаній частці, у квартирі відсутня, то виділення йому в користування вказаної кімнати, а відповідачам - кімнат 17,2 кв.м не порушуватиме права позивача та відповідачів, оскільки квартира залишається у спільній частковій власності сторін. Оскільки частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, то кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, тобто право кожного із співвласників поширюється на квартиру в цілому, а не на певну її частину тому визначення порядку користування який запропонував позивач не буде порушувати права та інтереси сторін. Також, матеріали справи свідчать про те, що у сторін по справі відсутня взаємна згода на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 720 грн. 42 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved