Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 13 липня 2007 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Останні два роки позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть, так як у відповідача є нова сім'я. Неодноразові спроби позивача відновити сімейні стосунки були безрезультатними. Малолітні діти проживають разом з матір'ю. З [PERSON] на підставі рішення суду стягуються аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] Проте, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на потреби малолітнього сина [PERSON] не надає, чим ухиляється від виконання обов'язку, передбаченого ст. 180 СК України, а позивач не в змозі належним чином утримувати та забезпечувати фізичний, духовний розвиток дитини. У зв'язку з наведеним, [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання між нею та [PERSON] шлюбу, зареєстрованого 13 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 371, а також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. 00 коп., щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову й до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач просила стягнути з [PERSON] 800 грн. 00 коп. на її утримання, оскільки вона зараз перебуває у декретній відпустці, доглядає та виховує дітей самостійно й не має можливості працювати та отримувати дохід. У судовому засіданні [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеному вище, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 30 % його доходу не заперечував, позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дружини не визнав, у задоволенні цієї частини позовних вимог просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 липня 2007 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області вчинено актовий запис № 371 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: дві доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та син - [PERSON]. Батьком [PERSON] є відповідач [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 08 лютого 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с. 8). Крім того, судом з'ясовано, що останні два роки позивач та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть. У відповідача є нова сім'я. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно із ч. 2 ст. 104, ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 також передбачено, що охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У судовому засіданні встановлено, що продовжувати подальше спільне життя з [PERSON] позивач не бажає, збереження шлюбу суперечить інтересам [PERSON] Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя між сторонами є неможливим та шлюб носить формальний характер. У декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 180 СК України обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років, покладається рівною мірою на обох батьків. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дітей - моральний обов'язок і найважливіший правовий обов'язок їх батьків. При ухиленні від його виконання необхідні кошти можуть бути стягнуті за рішенням суду. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Також судом з'ясовано, що неповнолітній [PERSON] перебуває на повному утриманні матері [PERSON] та проживає разом з нею за адресою: Київська обл, [ADDRESS], про що свідчить копія Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-3» № 2206 від 25 листопада 2014 року (а.с. 26). Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ст. 182 СК України). Ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» закріплено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, який становить 1032 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У судовому засіданні з'ясовано, що відповідач [PERSON] офіційно не працює. Проте, вказані обставини не звільняють його від встановленої законом відповідальності утримувати неповнолітнього сина та дружину, до досягнення дитиною трирічного віку. З пояснень позивача [PERSON], наданих у залі суду, стало відомо, що остання перебуває у декретній відпустці, доглядає та виховує самостійно трьох малолітніх дітей. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial