Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

у березні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «АВТО ПРОСТО» та просила суд: - визнати недійсними окремі положення договору поруки, а саме: п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» та п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів», договору поруки від 10.01.2012 року б/н, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО»; - визнати поруку за договором поруки від 10.01.2012 року б/н, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО», такою, що припинена; - вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивувала тим, що 10.01.2012 року між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО» був укладений договір поруки б/н, відповідно до п. 2.1. якого, що порукою згідно цього договору було забезпечено виконання боржником - [PERSON] зобов`язань за угодою № 364381 від 12.05.2011 року, укладеної між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі. Згідно п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» та п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів» договору поруки від 10.01.2012 року б/н визначено, що сторони погодили, що протягом дії договору у випадках зміни умов угоди, якщо можливість цих змін прямо передбачена угодою, у випадках зміну розміру зобов`язань, забезпечених порукою та/або зміни строків виконання зобов`язань, якщо такі зміни здійснюються на підставах, передбачених основним зобов`язанням, відповідні зміни вносяться лише до угоди і не потребують внесення змін до цього договору, на внесення передбачених цим пунктом змін співпоручителі надають згоду під час підписання цього договору, та усі суперечки, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, між сторонами, з яких не було досягнуто згоди, передаються для остаточного врегулювання на розгляд Третейського суду «Захист прав» ВГО «Мерседес-Бенц Клуб Україна» (м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2). Вказала, що положення вказаних пунктів суперечать загальновстановленим ЦК України вимогам, є порушенням вимог національного законодавства, оскільки обмежують її права на судовий захист, чого вона не розуміла під час укладення договору, оскільки не має юридичної освіти та відповідних знань, а з регламентом третейського суду її ознайомлено не було. Крім того, вважала, що поруки відповідно до договору від 10.01.2012 року б/н є такою, що припинена в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки в договорі поруки прописаний лише строк дії цього договору, а строк дії поруки не прописаний, тому ТОВ «АВТО ПРОСТО», звернувшись 19.06.2016 року до суду із позовом про стягнення з [PERSON] та неї солідарно заборгованості за угодою № 364381 від 12.05.2011 року, пропустило шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 25.03.2019 року відкрито провадження з розглядом справи в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання на 06.08.2019 року (а.с. 28-29). Ухвалою судді Шкірай М.І від 29.05.2019 року задоволено заяву адвоката Стадника С.В. в інтересах [PERSON] про забезпечення позову та забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «АВТО ПРОСТО» заборгованості за угодою № 364381 від 12.05.2011 року в розмірі 129 566,80 грн. за виконавчим провадженням № 58549921 від 05.03.2019 року, яке було відкрите державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Непийпою Р.О. за виконавчим листом № 591/3876/16-ц, виданого 30.11.2017 року Зарічним районним судом м. Суми по справі № 591/3876/16-ц, до набрання рішення по даній справі № 752/5471/19 законної сили (а.с. 46-48). 06.08.2019 року підготовче засідання відкладено на 04.11.2019 року (а.с. 75-76). 04.11.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 10.02.2020 року (а.с. 131). Ухвалою від 10.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 20.05.2020 року (а.с. 156). 20.05.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 20.10.2020 року (а.с. 172). 20.05.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 20.10.2020 року (а.с. 172). 20.10.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 15.03.2021 року (а.с. 185). Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України ТОВ «АВТО ПРОСТО» скористалось своїм правом та направило до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. У відзиві представник ТОВ «АВТО ПРОСТО» просив відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю. Вказало, що метою звернення позивача до суду із вказаним позовом є фактичне намагання оскаржити рішення Верховного Суду України від 12.12.2018 року, до того ж усі обставини, на які посилається позивач, вже були предметом розгляду у судах трьох інстанцій у справі № 591/3874/16-ц. Зазначило, що підписання договору поруки мало місце за погодженням сторін, за вільного волевиявлення позивача, остання була повністю ознайомлена з умовами останнього. Наявність підстав для визнання окремих пунктів договору поруки недійсними позивачем не наведено та не доведено, а посилання на припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є безпідставним, оскільки в даному випадку до виниклих правовідносин положення вказаної частини можуть бути застосовані лише після закінчення строку, визначеному у договорі, а договір поруки є діючим. Також, просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Позивачем надана відповідь на відзив, у якій остання просила позов задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позові, вказуючи на необґрунтованість та відсутність реального підтвердження доводів відповідача, викладених у відзиві. Позивач та її представник, будучи в установленому порядку повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, що в силу ч. 3 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, враховуючи, що на судові засідання: 20.05.2020, 20.10.2020, 15.03.2021 стороною позивача подавались клопотання про відкладення. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - [PERSON] , будучи в установленому порядку повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що з метою придбання автомобіля через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак 12.05.2011 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] укладено угоду від № 364381 з додатками № 1 та № 2, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля (а.с. 10-13). [PERSON] було підписано додаток № 3 до угоди від 12.05.2011 року № 364381, які є невід`ємною частиною основного договору (а.с. 14). 10.01.2012 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] й [PERSON] було укладено договір поруки б/н, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиним О.О. за реєстровим номером 158, відповідно до умов якого останні зобов`язались солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне виконання [PERSON] умов угоди № 364381 від 12.05.2011 року (а.с.9). Згідно п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» договору поруки від 10.01.2012 року б/н сторони погодили, що протягом дії договору у випадках зміни умов угоди, якщо можливість цих змін прямо передбачена угодою, у випадках зміну розміру зобов`язань, забезпечених порукою та/або зміни строків виконання зобов`язань, якщо такі зміни здійснюються на підставах, передбачених основним зобов`язанням, відповідні зміни вносяться лише до угоди і не потребують внесення змін до цього договору, на внесення передбачених цим пунктом змін співпоручителі надають згоду під час підписання цього договору. Відповідно до п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів» договору поруки від 10.01.2012 року б/н усі суперечки, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, між сторонами, з яких не було досягнуто згоди, передаються для остаточного врегулювання на розгляд Третейського суду «Захист прав» ВГО «Мерседес-Бенц Клуб Україна» (м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 627 ЦК України, яка регламентує свободу договору, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання окремих положень правочину недійсними, позивач, у силу вимог ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу їх недійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Види і форма третейської угоди передбачені ст. 12 Закону України «Про третейські суди». Згідно положень цієї статті третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону про третейські суди (ч. 1 ст. 5 Закону). Третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону про третейські суди). Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1 ст. 12 Закону). Договір поруки, який містить спірний пункт, було погоджено, укладено та підписано сторонами 10.01.2012 року. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів відсутності у [PERSON] вільного волевиявлення під час укладення договору поруки б/н 10.01.2012 року, в т.ч. укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у спірному пункті договору, про що свідчить її підпис. Крім того, відповідно до ч. ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до п. 6.2. кожен із співпоручителів має належне уявлення про сутність цього договору та всіх його умов, не існує ніяких факторів, які б могли вплинути на його уявлення на предмет та мету цього договору. Кожен із співпоручителів підтверджує, що він детально ознайомився з основним зобов`язанням боржника та заявляє, що він прочитав цей договір поруки, йому зрозумілі всі умови, і вони відповідають дійсним намірам співпоручителя. Таким чином, судом встановлено, що позивач погодилась з умовами договору, підписавши його. Підписуючи договір, позивач погодилась з тим, що вона проінформована про всі можливі витрати у зв`язку із укладенням договору, уважно прочитала та зрозуміла договір. Своїм підписом засвідчила факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтвердила свої права та обов`язки за договором, підтвердила здатність набувати прав та обов`язків за договором, що умови договору їй зрозумілі, та вона вважає їх вигідними для себе. Отже, суд надходить до висновку про те, що спірні умови договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, Закону України «Про третейські суди», інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мала можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи зазначене, підстави для визнання недійсними положень п. 2.5 та 5.2 договору поруки від 10.01.2012 року б/н відсутні, оскільки на момент його укладення позивач була ознайомлена з умовами договору, засвідчила своїм підписом згоду на його умови, а умови договору не суперечать чинному законодавству України. Щодо визнання поруки за договором поруки від 10.01.2012 року б/н, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО», такою, що припинена, суд надходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для виникнення поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. ті 553 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її чинності договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи поновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя. Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту. Згідно з п. 4.1 договору поруки зобов`язання за цим договором припиняються одночасно з припинення забезпечених порукою зобов`язань боржника. Відповідно до п. 4.4 договору поруки строк дії даного договору визначено до 31.05.2024 року. Строк чинності поруки та момент її припинення умовами договору не визначений. За змістом п. 14.5 угоди № 364381 (основне зобов`язання) якщо учасник, який отримав автомобіль, не сплатить 2 два або більше послідовних або вибіркових повних внесків, то такий учасник за платіжною вимогою Авто Просто зобов`язаний повністю одноразово достроково сплатити всі несплачені внески згідно з графіком внесків протягом 10 (десяти) календарних днів від дати отримання відповідної платіжної вимоги. Припинення поруки пов`язане із закінченням строку її чинності - строку протягом, якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому, якщо договором поруки не встановлено строк, протягом якого вона припиняється, порука припиняється після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання (ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою № 364381, проте, кредитор не звертався до нього та поручителів із вимогою достроково погасити всі несплачені внески, не змінював строк виконання основного зобов`язання, тому суд надходить до висновку про неприпинення поруки [PERSON] за договором від 10.01.2012 року, а відповідач, звернувшись 19.06.2016 року до суду із позовом про стягнення з [PERSON] та позивача солідарно заборгованості за угодою № 364381 від 12.05.2011 року не втратив право на задоволення його вимог до поручителя, оскільки на момент звернення до суду порука [PERSON] не припинилась. Крім того, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відтак, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, тому має юридичне значення доти, поки не припинене основне зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). У договорі поруки б/н від 10.01.2012 року не встановлено строк дії поруки, тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Звернення до суду після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18, постанові Верховного Суду від 16.09.2019 року справа № 201/8164/16-ц, провадження № 61-28479св18.

Outcome: dismissed