Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить нежитлове приміщення по вул. Комарова, 40б в с.Мила. Дане приміщення належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2005 року. З реєстру речових прав йому стало відомо, що постановою виконавчої служби від 08 липня 2005 року накладений арешт на дане майно. При зверненні до відповідача ним зясовано, що виконавче провадження вже знищено та встановити особу, в інтересах якої накладено арешт, зняти арешт є неможливим. На даний час будь-які виконавчі провадження в ДВС не перебувають, а наявний арешт порушує його права на розпорядження власним майном. Відновити свої права може лише звернувшись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Просив суд звільнити майно з-під арешту, а саме зняти арешт з нежитлового приміщення: магазин №1 «Госптовари», загальною площею 212,3 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, 40б, накладений постановою ВДВС Києво-Святошинського району №19603 від 08 липня 2005 року (реєстраційний номер обтяження №2205013). У судове засідання позивач не зявивсь, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. У судове засідання представник Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не зявився, про день, час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розписками наявними у справі, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направили, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.80 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При розгляді справи судом встановлено, що 17 лютого 2005 року між Шпитьківським споживчим товариством Києво-Святоишнської райспоживспілки та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення: магазин №1 «Госптовари», загальною площею 212,3 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Мила, вул. Комарова, 40б. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Києво-Свяошинське бюро технічної інвентаризації №6642246 від 02 березня 2005 року право власності на вищевказане майно зареєстровано на підставі рішення про реєстрацію права власності від 02 березня 2005 року. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до законодавства, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до вимог ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до наявного в матеріалах справи Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №2205013 від 14 серпня 2018 року 20 липня 2005 року за №2205013 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою накладено арешт на вищевказане майно на підставі постанови 19603 від 08 липня 2005 року ВДВС Києво-Святошинського району Київської області. Також встановлено, що на виконанні у Києво-Святошинському районному ВДВС ГТУЮ у Київській області відсутні будь-які виконавчі провадження, за якими [PERSON] є боржником, що підтверджено листом від 18 вересня 2018 року. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. З листа Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області №18882 від 31 серпня 2018 року вбачається, що на даний час виконавче провадження, по якому накладено арешт на майно, вже знищено, що унеможливлює вчинення виконавчих дій зі звільнення майна з-під арешту. Враховуючи викладене, а також зважаючи на припис закону, який зобовязує державного виконавця зняти накладений в межах виконавчого провадження арешт, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved