Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У вересні 2017 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 05.03.2014 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком [PERSON]. Відповідно до зазначених Умов та правил надання банківських послуг Клієнт надав право Банку у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Також, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що відповідач взяв на себе зобовязання погашати заборгованість з кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Однак, у порушення норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним Договором не виконав, тому станом на 31.08.2017 рік заборгованість відповідача з урахуванням заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, з урахуванням штрафу відповідно до п. 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина), штрафу (процентна складова), складає 28 521 (двадцять вісім тисяч пятсот двадцять одна) грн. 39 коп. Представник позивача просить стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості та судовий збір у розмірі 1600 грн. У судове засідання представник позивача не зявився. Про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку судового засідання надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність з огляду на наступне. У позовній заяві позивач посилається на те, що підписуючи заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що така заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між банком та відповідачем [PERSON]. Однак, така заява не відповідає критеріям, які передбачені Цивільним кодексом України для договору даного виду, оскільки не містить в собі: суму кредиту, встановленої процентної ставки, термін дії, розмір неустойки. Крім того, позивачем до матеріалів справи не надано документів, що підтверджують право представника банку укладати кредитний договір (мається на увазі заява від 05.03.2014 р.), тому є необґрунтованим твердження позивача, що між сторонами укладено кредитний договір. Також, анкета-заява не містить будь-якої відмітки, що підтверджує оформлення картки (певної форми картки) на імя відповідача. У даній заяві, позові та матеріалах справи відсутні відомості відносно номеру кредитної картки та не надано документів, що можуть підтверджувати отримання відповідачем кредитної картки. До матеріалів справи надано розрахунок заборгованості, проте не надано документів, які б свідчили про зняття відповідачем відповідних коштів з рахунку банка. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач ознайомлений саме з тими Умовами, Правилами та Тарифами банку, на які посилається позивач, оскільки надані до позову вказані документи не містять підпису відповідача. З даних підстав не можна вважати, що вказані документи є складовою частиною заяви або ніби укладеного договору від 05.03.2014 р. Також, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що позивач просить стягнути із відповідача пеню та штраф, однак штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України. Тому, з огляду на викладені обставини та з підстав, викладених у відзиві на позов, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У позовній заяві уповноваженим представником позивача висловлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача. Заявляючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи за її відсутності особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання. За вимогами ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. [PERSON] укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України\~визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. На обґрунтування позовних вимог позивачем додано до матеріалів справи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, складену та підписану 05.03.2014 р. [PERSON] 05.03.2014 р. щодо оформлення картки. Згідно інформації, викладеної у вказаній анкеті-заяві [PERSON], останній висловив свою згоду на те, що вказана заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Так, звертаючись до суду з позовом щодо стягнення грошових коштів за договором, а саме: заборгованості за кредитом 2291,93 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 21\~295,11 грн., заборгованості за пенею та комісією 3100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1334,35 грн., ПАТ КБ «Приватбанк» свої вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] має сплатити на його користь вказані кошти відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, що підтверджується підписом [PERSON] у анкеті - заяві. Однак, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Надані до позову Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). Отже, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, а відтак відсутні правові підстави для їх задоволення у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України. Також, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів про отримання відповідачем як кредитної картки, так і грошових коштів по ній. Одночасно, позивачем не надано доказів того, що відповідна Карта передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Також, на час розгляду справи позивачем не надано суду доказів відкриття на ім'я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. При цьому, наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 05 березня 2014 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом письмових доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, так як такі вимоги є необґрунтованими та недоведеними. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed