Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У вересні 2018 року заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт її належності до національності «єврейка». Свої вимоги обґрунтовує тим, що народилася [INFO] в м. Луганськ, Луганської області. 13 лютого 1982 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, від якого народилася донька. Відповідно до свідоцтва про народження, батьками заявниці є [PERSON] та [PERSON]. Згідно вказаного свідоцтва національність матері заявниці - [PERSON] є єврейка. Отже, мати заявниці, була уродженою єврейкою, сповідувала іудейську віру та проживала та території України, дотримуючись традиції цієї національності. Заявниця виховувалась відповідно до іудейських традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами - євреями, які проживають на території України так і за кордоном, святкує єврейські свята та вважає себе єврейкою. Так, бабуся заявниці також за національністю є єврейкою. В останньому документі, який видавався на ім'я заявниці, а саме в свідоцтві про народження її доньки - [PERSON], помилково зазначено, що національність заявниці є українка, без достатніх на те підстав. Чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС. В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. На підставі ст. 35 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» просила встановити факт, що національність [PERSON], яка народилася [INFO] в м. Луганськ, Луганської області - «єврейка». Ухвалою суду від 14 вересня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку окремого провадження (а.с. 33). Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року заяву [PERSON] в частині, встановлення юридичного факту, щодо національності матері заявниці [PERSON], яка народилася [INFO] в с. Петрівка, Станично-Луганського району, Луганської області «єврейка» залишено без розгляду (а.с. 37). У судовому засіданні представник заявниці - [PERSON] заяву підтримав та просив її задовольнити. У судове засідання представник заінтересованої особи не з'явився, надіслав до суду лист про розгляд справи у відсутності представника (а.с. 35). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом (заяви), права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених чи невизнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], народилася [INFO] в м. Луганськ, Луганської області (а.с. 7). 13 лютого 1982 року між заявницею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про народження, батьками заявниці є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Згідно вказаного свідоцтва національність матері заявниці - [PERSON] вказано єврейка. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] (мати заявниці), батько - [PERSON], мати - [PERSON], у графі національність останньої вказано єврейка (а.с. 27-28). В свідоцтві про народження [PERSON] (донька заявниці) в графі мати зазначено [PERSON], національність вказано українка (а.с. 22). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00015132013 від 06 березня 2015 року, [PERSON], яка народилася [INFO] національність вказано українка (а.с. 12-13). Таким чином в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що мати заявниці за національністю є єврейка. Так як ряд документів підтверджують її належність до даної національності. Встановивши факт належності до єврейської національності як бабусі так і мати заявниці, суд вважає за можливе встановити факт, що заявниця [PERSON] за національністю є єврейка. Встановлення вказаного факту дасть можливість відновити заявниці національність, встановити національну приналежність та підтвердити єврейське походження. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність і має право на збереження своєї національної культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно зі ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до переконання про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення.

Outcome: approved