Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до Константинівського міськрайонного суду Донецької області до ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» про стягнення сум та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Константинівського міськрайонного суду Донецької області від 06.05.2015 року справу за вказаним позовом передано до Дарницького районного суду м.Києва за підсудністю. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.12.2014 року в касі залізниці м.Константинівка Донецької області придбав квиток на потяг №711 за маршрутом Константинівка - Київ Пасажирський. Із Константинівки потяг виїхав 18.12.2014 року о 17.20 год., але у м.Київ прибув із запізненням на 35 хвилин, хоча повинен був бути в 23.40 год. Через запізнення потяга, позивач не зміг зустрітись із своїм однополчанином, а також потрапити на метро, яке на у той час вже було зачинене, як і інший громадський транспорт. Тому, позивач був змушений скористатись послугами таксі та сплатити кошти у сумі 185 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на послуги таксі у сумі 185 грн. та моральну шкоду у сумі 3000,00 грн. За вказаною позовною заявою Дарницьким районним судом м.Києва 30.07.2015 року було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено. Разом з тим, за заявою відповідача про скасування заочного рішення, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 13.10.2016 року вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку. Після призначення справи до розгляду у загальному порядку позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» було укладено договір про перевезення пасажира, у вигляді посадочного документа, відповідно до якого відповідач зобов'язувався своєчасно та безпечно перевезти позивача від пункту виїзду до пункту призначення, однак як вказує позивач, відповідачем не належним чином виконано зобов'язання за договором перевезення пасажира, чим спричинено [PERSON] матеріальну та моральну шкоду. Відповідно до ст.919 ЦК України, перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк. Організація перевезень пасажирів, багажу та вантажобагажу встановлюється Порядком перевезення пасажирів, багажу та встановлюється Порядком обслуговування громадян залізничним транспортом, який затверджений Кабінетом Міністрів України, а умовами перевезень - Правилами перевезеннями пасажирів. Згідно п.74 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №252 від 19.03.1997 року, за незбереження, втрату, псування, пошкодження, несвоєчасну доставку багажу та вантажобагажу перевізники несуть відповідальність перед одержувачем згідно із Законом України «Про залізничний транспорт» та Статутом залізниць. Інша відповідальність суб'єктів господарської діяльності перед пасажирами та надавачів послуг перед користувачами встановлюється чинним законодавством України. Тобто, відповідальність перевізника в спірному випадку перед позивачем регулюється загальними правилами діючого законодавства. Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 04.04.2007 року за №310/13577 затверджені Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України. В пункті 1.7. зазначених правил дані наступні визначення. Так, перевізник (учасник перевізного процесу) - це суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства уклав договір перевезення з пасажиром, відправником вантажобагажу або замовником організованої групи пасажирів, та наступний(і) перевізник(и), що несе(уть) відповідальність на підставі даного договору. А проїзний документ - це документ установленого зразка, що посвідчує право пасажира на проїзд залізничним транспортом та є договором на перевезення, оформляється на відповідному бланку проїзного документа чи може бути сформований в електронному вигляді. Пункт 37.3. серед обов'язків перевізника зазначає безпечно та своєчасно перевезти пасажира від пункту виїзду до пункту призначення, указаного в проїзному документі, надавши йому місце згідно з придбаним проїзним документом. В ст.920 ЦК України вказано, що у разі порушення зобов'язань що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Згідно частини 1 ст.922 ЦК України, за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров'ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника. Тобто, перевізник звільняється від відповідальності за порушення вказаних вище умов договору перевезення у разі існування причин, що не залежали від перевізника. Це означає, що перевізник відповідає за дані порушення не на засадах ризику, як звичайний підприємець, а лише за наявності вини, тобто не несе відповідальність за простий випадок. У разі настання відповідальності перевізника за порушення умов договору перевезення, для нього настають передбачені договором перевезення або відповідним транспортним статутом санкції, які чітко зазначені законодавцем як - виплата штрафу. Судом також встановлено, що 18.12.2014 року при прямуванні поїзда №711 Інтерсіті+ сполученням Костянтинівка-Київ (електропоїзд HRCS2 № 004) на перегоні Вили-Б/п 155 км на 157 км 4 пікеті (22:13 годині) відбувся випадок зіткнення електропоїзда з дикими тваринами. В результаті зіткнення пошкодження зазнали вагони №№ 01,02,03,04. Внаслідок чого електропоїзд запізнився на кінцеву станцію на 35 хвилин, що вбачається із: акту огляду електропоїзда HRCS2 №004 який слідував за маршрутом № 711 сполученням Костянтинівка-Київ, листа №У3111К-14/2632 від 22.12.2014 року адресованого начальникув ДП «Південна залізниця» про пошкодження електропоїзда, довідки розшифрування швидкісного потягу № 711 Константинівка-Київ в добу 19.12 2014 року та випискою з журналу форми ТУ-152 у якому зазначено, що на перегоні Вили-Б/п 155 км на 157 км 4 пікеті (22:13 годині) відбувся випадок зіткнення електропоїзда з дикими тваринами. З викладеного вбачається, що відповідно до ст. 922 ЦК України, оскільки запізнення електропоїзда сталось внаслідок непереборної сили (наїзду на диких тварин), та інших обставин, що не залежали від перевізника., перевізник звільняється від відповідальності за порушення вказаних вище умов договору перевезенняя а тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивачем моральну шкоду обґрунтоввано тим, що внаслідок запізнення потяга, він засмутився, у позивача зіпсувався настрій, піднявся тиск, почала боліти голова, настрій від зірваної зустрічі був зіпсований. Виходячи з того, що [PERSON] не подав доказів, що підтверджують факт завдання йому моральної шкоди саме з вини відповідача, тому у цій частині позовних вимог також необхідно відмовити. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати не підлагаєть стягненню з відповідача. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed