Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивач - [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2005 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 року шлюб між ними було розірвано. Перебуваючи у шлюбі подружжя [PERSON], за спільні кошти, згідно договору купівлі - продажу, придбало квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Після припинення сімейних відносин сторони не можуть досягнути згоди щодо поділу сумісного майна подружжя, а тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. Крім того, позивач зазначила, що після розірвання шлюбу з нею залишився проживати їх спільний малолітній син, якому повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, проте її матеріальний стан не дозволяє повністю забезпечити та задовольнити потреби дитини, оскільки має не велику заробітну платню, а розмір сплачуємих відповідачем аліментів є недостатнім для належного забезпечення навчання, відпо\-чинку, фізичного розвитку дитини. Посилаючись на викладене, та на положення ст. 70 СК України, щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, позивач просить суд визнати за нею, [PERSON], право власності на 2/3 час\-тини квартири [ADDRESS], а за відповідачем, [PERSON], право власності на 1/3 частину цієї квартири, а також, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов, крім того позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати: 714,80 грн. судового збору та 4 000 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме, не заперечував щодо визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину спірної квартири, мотивуючи це рівністю їх часток у праві спільної сумісної власності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши надані суду письмові докази по справі, прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2005 року, який був зареєстрований Корабельним відділом реєстрації актів ци\-вільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 332. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 року шлюб між ними було розірвано (а.с.9-10). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.8), який після розірвання шлюбу залишився проживати з позивачкою. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 року з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина були стягненні аліменти в розмірі 1/4 частини, щомісячно, і до повноліття дитини (а.с.9-11). Судовим розглядом встановлено, що перебуваючи у шлюбі сторони за спільні сумісні кошти, згідно договору купівлі - продажу, серія та номер: 905, виданий 28.10.2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В., придбали квартиру [ADDRESS]. Право власності зареєстровано за [PERSON] (а.с.16-17). В силу ст.ст. 60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. За правилами ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також якщо з дружиною, чоловіком проживають діти, або непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного розвитку та лікування. Також, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Між тим, посилаючись на вищевказане, позивач не надала суду переконливих доказів про те, що розмір аліментів, які сплачує відповідач, є недостатнім для утримання дитини. При цьому із позовом про збільшення розміру аліментів, чи спонукання останнього надавати інші кошти чи допомогу для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, позивачка до суду не зверталася. Отже, якщо інтереси дітей можуть бути задоволенні без відступу від принципу рівності часток подружжя, то при поділі майна, суд не повинен його порушувати. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для відступлення від рівності часток сторін при поділі спірного майна, а тому вважає необхідним визнати за кожним із ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України при розподілі судових витрат суд бере до уваги документально підтверджені позивачкою та сплачені нею судовий збір у розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодовуються позивачці пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому на користь позивачки належить стягнути з відповідача судові витрати на загальну суму 1 278,60 грн.

Outcome: partial