Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області і з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - відповідач-1) та публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання частини правочину недійсною. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2008 року між відповідачем-1 та позивачем було укладено кредитний договір № 010/04-02/2126, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит для ремонту належного йому нерухомого майна. У серпні місяці 2017 року позивачеві стало відомо, що між відповідачами було укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача-2. Позивач вважав, що вказаний договір факторингу підлягає визнанню недійсним в частині щодо передачі права вимоги до нього як до фізичної особи, оскільки його положення суперечать Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати недійсним укладений 24 травня 2017 року відповідачами договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) в частині, якою відступлені права вимоги до [PERSON] за укладеним 31 березня 2008 року кредитним договором № 010/04-02/2126. 05.02.2018 року відповідачем-1 було надано відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги зазначеної позивачем Конвенції розповсюджуються виключно на відносини між постачальником і боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 09.02.2018 року від відповідача-2 надійшов відзив на позов, в якому він просив суд також відмовити у задоволенні позову, оскільки законом не заборонено укладення договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним із фізичною особою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.07.2018 року цивільну справу за даним позовом передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. 15.04.2019 року матеріали справи надійшли до Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю. Ухвалою суду від 19.04.2019 року Шевченківським районним судом міста Києва було прийнято справу за даним позовом до свого провадження та призначено у справі підготовче засідання на 29 травня 2019 року о 09.30 год. в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31А. 21.05.2019 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 29 травня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.07.2019 року. В судове засідання 15.07.2019 року позивач не з`явився, в раніше поданому клопотанні просив суд проводити розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача-1 позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача-2, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 31.03.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 010/04-02/2126. 24.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (за договором - Клієнт) та ПАТ «Кристалбанк» (за договором - Фактор) було укладено договір факторингу за умовами якого Фактор зобов`язався передати (сплатити) Клієнту загальну суму фінансування, а Клієнт відступає (передає) Факторові права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення. Згідно із витягом з Реєстру відступлення прав вимоги від 25.04.2017 року, передано право вимоги за кредитним договором № 010/04-02/2126 від 31.03.2008 року. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Так, позивач зазначав, що оспорюваний ним договір факторингу підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений із порушенням норм цивільного та міжнародного права. Слід зазначити, що норми діючого цивільного законодавства не містять прямої заборони щодо укладення договорів факторингу із правом вимоги за кредитними договорами до фізичних осіб. За п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Позивач посилався на те, що пунктом 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» від 3 квітня 2009 року № 231 було віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Разом із тим, станом на момент укладення спірного договору факторингу, вказаний пункт розпорядження було виключено згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 р. N 352, а в подальшому саме Розпорядження втратило чинність згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року N 1926. Таким чином, на момент укладення спірного правочину, жодних обмежень щодо можливості укладення договору факторингу із правом вимоги до фізичної особи не було. Також відповідно до пп. (а) п. 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988 року, для цілей цієї Конвенції «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого: постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Позивачем в ході судового розгляду не доведено того, що спірний договір стосувався передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для його особистого, сімейного або домашнього використання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову про визнання недійсною частини договору слід відмовити.

Outcome: dismissed