Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яким з урахуванням його уточнення, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11.03.2011 (реєстраційний запис № 379) щодо купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1400 га кадастровий номер 5922355100:01:013:0065 для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки загальною площею 0,1639 га кадастровий номер 5922355100:01:013:0064 для ведення особистого селянського господарства, розташовані за адресою: вулиця Ступівка, 22 смт Краснопілля сумської області, між сторонами: продавець [PERSON], покупець [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Краснопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON]. Позов мотивовано тим, що сторона правочину покупець не виконала істотних умов договору купівлі - продажу, а саме не сплатила продавцю вартість придбаного нерухомого майна (земельних ділянок). Поряд з цим, позивач зазначила, що не заперечує факт підписання спірного договору купівлі продажу земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, але уважала, що її обманули, так як вона особисто не знайомилась зі змістом договору ні до, ні в момент його підписання. Нотаріус, як це визначено відповідним порядком, не віддав їй екземпляр даного договору після його укладення, а тільки на її вимогу через декілька місяців, навмисно тягнув час. Текст договору надрукований дрібним шрифтом. Юридичні терміни їй не зрозумілі. В момент укладення договору вона знаходилась на стаціонарному лікуванні. Ухвалою суду від 4.04.2017 у справі відкрито провадження. В судовому засіданні позивач підтримала уточнений позов та просила стягнути з відповідача [PERSON] 11614,39 грн, оскільки ціна її позову складає саме 11614,39 грн. Суду надала пояснення, що після смерті сестри залишилась спадщина, вона дала обяву у місцеву газету, зателефонувала [PERSON], пізніше сплатила їй 1900 грн за будинок, за землю мова не йшла. У нотаріуса вона підписала договір, але не читала його, на кануні її швидка забрала до лікарні, при ній не було окулярів, але нотаріусу вона про це не казала. З [PERSON] приїхали додому до чоловіка, він підписав відповідні папери. Оригінали документів отримала лише 8.07.2011, тоді й дізналася про суми в договорах. Нотаріус сказав, що суми в договорах записані зі слів [PERSON] Зверталась за захистом у різні інстанції. Підтвердила, що відповідач займалась оформленням документів і здійснювала відповідні виплати, також сплачувала податки, доручення вона ніякого не давала, вони разом ходили у різні установи. Примусу не було під час підписання спірного договору купівлі продажу, у послідуючому після чотирьох місяців від дня підписання вона зверталась до відповідача щоб та доплатила їй кошти. Представник позивача у судовихзасіданнях наполягала на задоволенні позовних вимог, з урахуванням їх уточнення, оскільки відповідач не розрахувалась з позивачем. Відповідач та її представник заперечували проти позовних вимог. Зокрема, [PERSON] суду пояснила, що у 2009 році з оголошення у місцевій газеті її родина дізналась про продаж [PERSON] будинку та земельних ділянок по вулиці Ступівка, 22 в смт Краснопілля. [PERSON] розповіла, що продає спадкове майно після смерті сестри, документи надасть при оформленні, але пізніше повідомила, що наявні документи на імя померлої. Сімя [PERSON] погодилась переоформити документи з померлої [PERSON] на [PERSON], а остання сплатить податок за вчинення нотаріальних дій. На земельні ділянки були довідки, вони ходили разом у земельний відділ щоб оформити три земельні ділянки спочатку на [PERSON], а потім на [PERSON]. Державні акти отримували у Краснопіллі, за сплином часу не може сказати хто ці документи відніс нотаріусу, оскільки до нотаріуса вони ходили удвох, нотаріус давав список необхідних документів для нотаріального посвідчення. У січні 2010 року її син віддав [PERSON] 2000 грн., потім тривав процес оформлення необхідних документів і лише у березні 2011 у нотаріуса були підписані угоди. [PERSON] обіцяла сплатити податок, але напередодні дати укладення угоди сказала, що не буде платити, вони зустрілися біля будівлі податкової інспекції, разом були у банку, де відповідач від імені [PERSON] у присутності останньої сплатила більше 1000 грн. Потім вони разом прийшли до нотаріуса, знайомилися з проектами договорів, нотаріус особисто не зачитував текст договорів купівлі продажу, [PERSON] почувала себе добре, не скаржилася на стан здоровя або на щось інше, на той час між ними були добрі відносини. Представник відповідача [PERSON] підтримала позицію відповідача. Суду пояснила, що у спірному договорі не визначено, у який спосіб сторони розрахувались перед укладенням угоди. Була домовленість, що [PERSON] за свої кошти після померлої [PERSON] здійснить переоформлення спадщини на імя [PERSON], оплатить витрати на оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки на імя [PERSON], а [PERSON] сплатить податок перед підписанням документів у нотаріуса, але напередодні укладення угоди остання відмовилась це робити, тому у день підписання угоди [PERSON] та [PERSON] зустрілися, [PERSON] принесла для [PERSON] кошти у сумі 1500 грн, які були використані на сплату податку, на той час [PERSON] не заперечувала проти таких дій з боку [PERSON] Третя особа [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що на час посвідчення між [PERSON] та [PERSON] спірного договору купівлі продажу земельних ділянок, він працював на посаді державного нотаріуса Краснопільської районної державної нотаріальної контори. У 2011 році сторони звернулися до нього з питання нотаріального посвідчення договорів купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок, розташованих по вулиці Ступівка, 22 в смт Краснопілля Краснопільського району Сумської області. Ним було надано перелік документів необхідних для вчинення нотаріальної дії. Після надання відповідних квитанцій про сплату визначених законом обовязкових платежів для нотаріального посвідчення угоди, він визначився з днем підписання відповідних угод. У визначений день особи зявились до нотаріальної контори, їм було надано проекти договорів, з якими [PERSON] та [PERSON] ознайомились і підписали, на ознайомлення був наданий необмежений час. При цьому ним була встановлена дієздатність осіб, підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій не було встановлено. Про хворобливий стан здоровя [PERSON] нічого не повідомляла. Зауважень до проекту договорів, у т. ч. до суми договору, у сторін не було. [PERSON] не відмовлялась підписувати договори. Перед підписанням він питав чи було проведено розрахунок, зауважень не було. Майно на відчуження було спадкове і згоди чоловіка [PERSON] на його відчуження не потрібно, але він для перестраховки відібрав таку згоду. Уважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Свідок, [PERSON] суду показав, що являється сином відповідача [PERSON] та йому відомі обставини придбання останньою будинку та земельних ділянок, розташованих по вулиці Ступівка, 22 в смт Краснопілля Краснопільського району Сумської області. Так, вони прийшли на Ступівку, хазяйка показала хату, подвіря, межі городу. [PERSON] установила ціну 2000 грн. Постало питання, що відсутні правовстановлюючі документи на імя [PERSON], у розмовах вона виказувала, що так продасть, припише і живіть, потім казала давайте кошти на оформлення. У січні 2010 [PERSON] зателефонувала і спитала чи надумали вони купляти її майно, свідок повідомив, що вони згодні і будуть займатись оформленням документів і нести витрати. Він особисто передавав [PERSON] кошти в розмірі 2000 грн, при цьому остання повернула 100 грн, сказавши що за терміновість бере 1900 грн, раніше попадались такі покупці, що витріпали нерви і що вона повертала їм кошти. Оформленням документів займались більше року, було витрачено більше 15000 грн. За добу до підписання угод вони зустрічали [PERSON] в смт Краснопілля на дорозі, остання сказала щоб дали їй 1500 грн, інакше вона не прийде до нотаріуса і не підпише відповідні документи. Зі слів [PERSON] йому відомо, що на ранок остання надала їй ці кошти. П.9 частини першої розділу X111 перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України /надалі ЦПК України/ в редакції\~Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України / далі ЦПК України/, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Частиною першою\~статті 16 Цивільного кодексу України\~/надалі ЦК України/ закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу. Судом установлено, що 11 березня 2011 року [PERSON] /продавець/ та [PERSON] /покупець/ уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п. 1.1 якого продавець продала, а покупець купила по даному договору земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1400 га, 0,1639 га. Пунктом 1.2 договору зазначено, дана земельна ділянка, що відчужується, знаходиться: смт Краснопілля по вулиці Ступівка під номером 22. Пунктом 2.1 договору зазначено, що продаж цей за домовленістю сторін вчиняється на суму 1000 грн, яку продавець отримала від покупця до підписання даного договору. Зазначена в цьому пункті договору сума продажу встановлена за домовленістю сторін, є остаточною і змінам не підлягає. Правові наслідки приховування реальної суми договору нам нотаріусом розяснені. Пунктом 2.2 договору зазначено, що своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку і відсутність до покупця будь яких претензій фінансового характеру. З матеріалів нотаріальної справи договору купівлі - продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] убачається, що [PERSON] письмовою заявою від 11.03.2011 року підтвердила, що дійсно продає земельні ділянки, надані для ведення особистого селянського господарства , що знаходяться: смт Краснопілля по вулиці Ступівка під номером 22. Позивач у судовому засіданні підтвердила, що підпис на заяві її. Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 статті 627 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Згідно приписів статті 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобовязується передати майно( товар) у власність другій стороні,а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно\~статті 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов'язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов'язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до\~Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною й настання певних юридичних наслідків. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого стст.215, 216 ЦК. Згідно до вимог статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу статті 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на встановлені обставини доводи позивача про те, що зі змістом договору купівлі-продажу вона не ознайомилась, не мала наміру продавати земельні ділянки, мала незадовільний стан здоровя, кошти не отримувала, не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними. Суд знаходить, що позивач не довела належними доказами, як це передбачено стст. 77, 81 ЦПК України, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Навпаки, матеріали справи свідчать, що на момент посвідчення спірного договору сторони перебували при здоровому розумі, ясній памяті та діяли добровільно, без будь якого примусу як фізичного, так і психічного. Поряд з цим, суд встановив, що домовленості сторін були спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені договором купівлі продажу земельної ділянки, тривалий час [PERSON] разом з [PERSON] займалась питанням оформлення та переоформлення правовстановлюючих документів на імя [PERSON], на що витрачала значні особисті кошти. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, правових підстав, передбачених нормами стст. 203, 215, 216 ЦК для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу немає. Тому, суд вважає що у задоволенні позову повинно бути відмовлено в звязку з недоведеністю, що не позбавляє [PERSON] права звернення з такими ж позовними вимогами, але з інших підстав. За правилами статті 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed