Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що позивачу на підставі договору дарування від 15 грудня 2001 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Серед осіб зареєстрованих у квартирі значаться: позивач, його син [PERSON] , [INFO] . Останній з 2008 року за місцем реєстрації не проживає. Має інше місце фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача права вільного володіння, користування та розпорядження нерухомим майно, а також призводить до додаткових витрат по сплаті комунальних послуг. З підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою позивач звернувся до суду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 16 червня 2020 року його представник [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду неповідомленні. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 15 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Саверою Л.Л., зареєстрованого у реєстрі за № 4132, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є сином позивача, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 23 листопада 2000 року, виконкомом Заворицької сільської ради Броварського району Київської області. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується листом відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області від 23 квітня 2020 року № 06-11/1164. Зареєстрованим за вказаною адресою відповідач значиться із 22 січня 2008 року. Згідно із довідкою № 1633 від 07 листопада 2018 року, виданою виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] із сином [PERSON] , 2000 року народження. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2019 року, що набрало законної сили 19 березня 2019 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 09 листопада 2018 року і до закінчення навчання 30 червня 2020 року. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та статтями 15, 23, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із положеннями статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, при розгляді справи по суті встановлено, що відповідач [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи законні права та інтереси, а тому право позивача підлягає судовому захисту у спосіб визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно із частиною другою статті 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратив право користування житлом. Згідно зі статтею 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved