Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] з подальшим уточненням позовних вимог звернулася з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору дарування . В обгрунтування позову посилалася на те, що їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1\\2 частці належав житловий будинок по [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. У період 2009-2010 років частки кожного виділені в окремі адреси: [ADDRESS]- позивачці . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року, ухваленим у її відсутності, визначено порядок користування земельною ділянкою та виділено у користування [PERSON] 292 кв.м. На підставі цього рішення рішенням ММР від 24 листопада 2011 року [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 292 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі якого відповідачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року скасовано, а в задоволенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкоюбуло відмовлено. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року, позов [PERSON] задоволено частково, скасовано пункти 8 та 8.1 рішення ММР від 24 листопада 2011 року та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] Проте при розгляді в апеляційному суді справи за її позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою в квітні 2017 року вона дізналася, що власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0292 га [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 вересня 2014 року стала [PERSON] , договір укладений між [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, після отримання рішення суду першої інстанції в серпні 2014 року про скасування Державного акту на право приватної власності на землю і до набуття цим рішенням суду законної сили [PERSON] незаконно подарувала земельну ділянку, власником якої вже фактично не була , [PERSON] Як стверджує позивачка,даний договір був обумовлений лише намаганням відповідачів уникнути цивільно-правової відповідальності та небажанням повертати ділянку і спільну часткову власність .[PERSON] є рідною донькою [PERSON] і їй було добре відомо про те, що право власності дарувателя оспорюється в судовому порядку , отже її не можна вважати добросовісним набувачем. Оспорюваний договір порушує права позивачки, оскільки таким чином порушується її право спільної власності на вказану земельну ділянку та право на визначення порядку користування ділянкою пропорційно до часток у праві власності на домоволодіння. Ухвалою суду від 15.11.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 15 травня 2018 року залучено до участі в справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору , на стороні відповідача Миколаївську міську раду. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали, просили про його задволення. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задовлення позову з підстав, виклдаених у письмовихї поясненнях та відзиві , посилаючись на те, що на час укладення договору дарувальниця була власником земельної ділянки на підставі Державного акту, виданого компетентним органом місцевого самоврядування, отже жодних порушень не було. Обставини, які виникли після укладення договру не можуть слугувати підставми для визнання його недійсним, оскільки законність правочину оцінюється на час його вчинення. Крім того, [PERSON] є добросовісним позивачем, отже в даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, посилаючись на ст.ст. 215,216 ЦК Країни, які не можуть бути застосовані, а повинна була звертатися з віндикаційним позовом. Позивачка не є стороною оспорюваного договору , отиже Також [PERSON], надала розрахунок суми судових витрат , які вона понесла , у розмірі 4500 грн, з яких 500 грн усна консультація, 1000 гр складання пояснень, 1000 грн на виконання договру про надання правової допомоги, 1500 грн гонорару адвоката за представництво в суді. [PERSON] надала розрахунок суми судових витрат , які вона понесла , у розмірі 4500 грн, з яких 500 грн вивчення матеріалів цивільної справи, 1000 грн усна консультація, 1500 гр складання відзиву, 1500 грн гонорару адвоката за представництво в суді. Представник третьох особи ММР просив відмовити у задволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Вислухавши пояснення сторін та їх рпедставників, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право власності на 1\\2 частину житлового будинку за вказаною адресою на підставі договору дарування від 31 жовтня 1996 року , а відповідачка [PERSON] набула право власності на 1\\2 частину того ж будинку на підставі договору купівлі-продажу від 1 грудня 1999 року . Рішенням ММР від 23 жовтня 2009 року 1/2 частина житлового будинку, що належала [PERSON] виділена в окрему адресу - [ADDRESS], а рішенням ММР від 24 вересня 2010 року 1/2 частина, що належала [PERSON] виділена в окрему адресу - [ADDRESS] Як слідує з матеріалів справи та підтверджено численними судовими рішеннями, [PERSON], та [PERSON] набули право спільного користування земельною ділянкою площею 500 кв.м по [ADDRESS] Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року задоволено позов [PERSON] та визначено порядок користування земельною ділянкою, за яким останній виділено в користування 292 кв.м. землі, а [PERSON] 219 кв.м. Рішенням ММР від 24 листопада 2011 року № 11/48 [PERSON] затверджено технічну документацію щодо складання державного акту (пункт 8) та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 292 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. 16 лютого 2012 року [PERSON] видано державний акт [NUMBER] про право власності на земельну ділянку площею 0, 0292 га по [ADDRESS] в Центральному районі м. Миколаєва та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481010001001743 5 березня 2012 року . Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року скасовано, а [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про визначення порядку користування земельною ділянкою . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2014 року , позов [PERSON] задоволено частково, скасовано пункти 8 та 8.1 рішення ММР від 24 листопада 2011 року та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] Як слідує з наведених судових рішень, суди дійшли висновку, що оскільки згоди між [PERSON] та позивачкою , як користувачами земельною ділянкою площею 500 (511)кв.м про порядок користування не досягнуто, а рішення суду з цього питання скасовано, то й приватизація частини ділянки відповідачкою [PERSON] не відповідає вимогам земельного законодавства та порушує права іншого користувача - [PERSON] До того ж факт порушення земельних прав позивачки встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року та не підлягає доказуванню відповідно до вимог статті 81 ЦПК. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено , заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року скасувані та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову [PERSON], до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено. Як вбачається з даного судового рішення, заочним рішенням від 03.06.2016 роу позов задволено частково, проте не погодившись з ним [PERSON] подала апеляційну скаргу, яка рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 р. була задоволена частково. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р. змінено. Визначено порядок користування земельною ділянкою, закріпленою за домоволодіннями по [ADDRESS] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 р. заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р. в незмінній після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 р. залишено без змін. 06 березня 2017 р. [PERSON] подала апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р., в якій вказувала, що участі в справі не брала, проте судом було вирішено питання про її право власності на житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою, яке було нею набуто 17 вересня 2014 р. на підставі укладеного з [PERSON] договору дарування, тобто, ще до звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Так, право власності [PERSON] земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] в м.Миколаєві , кадастровий номер [NUMBER] зареєстровано у Державному реєстрі 17.09.2014 року на підставі Договору дарування , серія та номер №50 від 17.09.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О.Є. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 317 ЦК України, виключно власникові належить право розпорядження своїм майном . З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що відчужуючи на корсить [PERSON] земельну ділянку [PERSON] не набула на неї права власності в установленому законом порядку ( оскільки її право власності скасовано судовим рішенням, яке набуло законної сили) , отже на мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження цим нерухомим майном . Враховуючи, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Що стосується заперечень відповідачів стосовно того, що прозивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного прав, то суд не може з таким погодитися. Так, вимог про застосування наслідків недійного правочину позивачкою заявлено не було. Отже вирішення судом питання про застосування двосторонньої реституції чи віндикації виходить за межі заявлених вимог . Що стосується неналежного позивача як особи, яка не була учасником оспорюваного правочину, то відповідно до правової позиції по справі № 6-605цс16 Верховного суду України. Так, правовим обґрунтуванням позову є те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Отже, зацікавлена особа може оскаржити будь - яку угоду, в якій вона вважає себе зацікавленою та припускає, що цим правочином порушенні її права. Порушення прав позивачки на право користування спільною земельною ділянкою за вказаною адресою встановлено і вищенаведеними судовими рішеннямиі фактичними обставинами справи, адже таке позбавляє її права визначити порядок користування земельною ділянкою з урахуванням і її інтересів також. При цьому суд також враховує, що оспорюваний договір вчинено після ухвалення судом рішення про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності дарувателя на цю земельну ділянку, після цього протягом двох років у судах першої, апеляційної та касаційної інстнацій тривав розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користуванні земельної ділянкою, і лише після набуття остаточно законної сили судового рішення по даному спору про чаткове задволення позову новий власник [PERSON] заявила про набуття нею парваа власності на цю земельну ділянку у попередньо визначених розмірах. Відповідно до ст. 140 ЦК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати в рівних частках. В разі задоволення позову не підлягають відшкодуванню витрати відповідачів на правову допомогу, про що заявлені вимоги та надані належні докази таких витрат.

Outcome: approved