Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У 2019 році [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) у 2019 році звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач), в якому просила: -визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності земельної ділянки № [NUMBER] , розташованої на території Миколаївської міської ради, СВТ ім. Мічуріна, площею 0,0767 га, у такому порядку: [PERSON] 1/3 частину, [PERSON] 1/3 частини, [PERSON] 1/3 частини; - визнати за нею [PERSON] право власності на 2/3 частини земельної ділянки № [NUMBER] , розташованої на території Миколаївської міської ради, СВТ ім. Мічуріна, площею 0,0767 га. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на те, що відповідно до договору міни садового будиночку та земельної ділянки на квартиру від 10 лютого 2000 року № 64, державного акту на право власності на землю № 2949, власниками вказаного садового будиночку є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Садовий будинок та земельна ділянка належала вказаним особам на праві спільної сумісної власності. У 2017 році померла [PERSON] , а у 2018 році [PERSON] . Позивачка є спадкоємицею після їх смерті за заповітом. Крім позивачки спадкоємцем після смерті цих осіб є ще син [PERSON] Державним нотаріусом позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини садового (дачного будинку) [ADDRESS] . Однак нотаріус відмовився видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки після смерті [PERSON] та [PERSON] , оскільки було втрачено оригінал державного акту про право спільної власності на земельну ділянку № [NUMBER] , розташовану в СВТ ім. Мічуріна у м. Миколаєві, а відновити його не є можливим. З огляду на зазначене, посилаючись на статті 328, 355, 370, 1216, 1235 Цивільного кодексу України просила задовольнити позов. Від відповідача у справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку із їх безпідставністю. \~ \~ \~ \~Відповідач вказав на те, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом обґрунтована тим, що нотаріусу не було надано оригінал акту на право власності на землю, а не у зв`язку із його втратою, як зазначає позивачка. Відповідач стверджує, що оригінал такого акту знаходиться у позивачки, а його копія додана до позовної заяви. Крім того, на думку відповідача до участі у справі залучені не усі спадкоємці першої черги померлих [PERSON] та [PERSON] . Таким спадкоємцем є ще й донька померлих [PERSON] , чиї інтереси та права можуть бути порушені рішенням у даній справі. \~ \~ \~ \~У судове засідання 22 жовтня 2020 року сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи. Зважаючи необхідність дотримання визначених Цивільним процесуальним кодексом України строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін за наявними у справі доказами. Вивчивши доводи позову та дослідивши матеріали цивільної справи судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до договору міни садового будиночку (дачи) та земельної ділянки на квартиру від 10 лютого 2000 року, засвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності на садовий будиночок (дача) [ADDRESS] . 18 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] склали на ім`я [PERSON] заповіти, відповідно до яких спадкодавці заповідали належні їм частки садового будинку [ADDRESS] та відповідною часткою земельної ділянки. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про смерть. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії державного акта на право спільної власності на землю, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0767 га за адресою [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 06 червня 2018 року [PERSON] успадкувала після по 1/3 частини садового будинку [ADDRESS] » після смерті [PERSON] та [PERSON] . Державна реєстрація права власності позивачки на 2/3, частини цього будинку здійснено 06 червня 2018 року та 06 лютого 2019 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, наявним в матеріалах справи. Постановами державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 06 червня 2018 року та від 06 лютого 2019 року позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із 1/3 частки земельної ділянки за № [NUMBER] , що знаходиться в Садівничому товаристві «Імені Мічуріна» в місті Миколаєві після смерті [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить із такого. З матеріалів справи слідує, що садовий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Отже, для правильного вирішення даного спору необхідно визначити ідеальні частки кожного співвласника цього садового будинку. Відповідно до частин першої та другої статті 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з частиною другою статті 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до\~частини другої\~статті 372\~ЦК України,\~у разі\~поділу майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20\~Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності\~частка учасника спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою\~частки визначаються рівними. З огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів того, що між колишніми співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про визначення розміру їх часток та відсутність визначення таких часток у законі або рішенні суду, суд дійшов висновку про рівність часток цих співвласників. Отже, слід визначити, що частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0767 га, співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були рівними та складали по 1\\3 частки кожному. Будь-яких доказів щодо необхідності визначення часток земельної ділянкою у іншому розмірі сторонами у справі не надано. Частиною першою статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленого у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункту 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до відповіді, наданої Управлінням земельних ресурсів ММР земельна ділянка площею 767 кв.м. у СВТ ім. Мічуріна рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів від 11 травня 2000 року № 18/24 надано у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( відповідачу) (державний акт на право приватної власності на землю 1-МК № 040142 від 06 червня 2000 року). Відповідно до положень ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За ст. 1226 цього Кодексу , частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За ст. 1236 цього Кодексу, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Як слідує з матеріалів справи позивачка [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] та [PERSON] по 1/3 садового будинку - на підставі заповіту. Отже, позивачка є власником 2/3 частин садового будинку [ADDRESS] , підтвердженням чого є витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 червня 2018 року та 06 лютого 2019 року, наявних у матеріалах справи. Враховуючи закріплений в чинному законодавстві принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та інших споруд та враховуючи приписи частини першої статті 377, ч.1 ст. 1223, 1225, 1226, 1236 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, позивачці на праві власності належить 2/3 частки земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 0,0767 га - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення. В порядку\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням необхідності задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1536 грн 80 коп. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved