Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

У вересні 2013 року позивачі звернулися до Верховного Суду України з клопотанням про визначення підсудності заявленого ними позову до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 2013 року заявлене клопотання було задоволено та визначено підсудність справи за вищевказаним позовом Броварському міськрайонному суду Київської області. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року у відкритті провадження по вказаній справі відмовлено на підставі пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено частково: скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2014 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва про відшкодування моральної шкоди відмовлено на підставі пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України та відкрито провадження в частині позовних вимог до Державної казначейської служби України. Позовні вимоги мотивовані тим, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційним судом м. Києва, Печерським районним судом м. Києва при розгляді цивільних справ щодо позивачів було порушено їх право на судовий захист, створено перешкоди у доступі до правосуддя, порушено статтю 56 Конституції України та норми міжнародного права. У зв'язку з цим просили стягнути з Державної казначейської служби України на їх користь моральну шкоду в сумі 51000 гривень кожному. У судове засідання позивач [PERSON], який є і представником [PERSON] не з'явився, повідомивши письмово про розгляд справи в його відсутності. Позивач [PERSON] та відповідач у судове засіданні не з'явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути позов в їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2013 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та бездіяльності, відшкодування моральної шкоди відмовлено на підставі пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] відхилено, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2013 року [PERSON], [PERSON] у відкритті касаційного провадження на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2013 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та бездіяльності, відшкодування моральної шкоди відмовлено на підставі пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2013 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди відмовлено на підставі пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 квітня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2013 року визнано неподаною та повернуто апелянту. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] визнано неподаною та повернуто заявнику. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що вищезазначеними судовими рішеннями порушено їх право на судовий захист, створено перешкоди у доступі до правосуддя, тому просили в порядку статті 56 Конституції України та частини 6 статті 1176 ЦК України відшкодувати їм моральну шкоду. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною 5 статті 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Частиною 6 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, всупереч зазначеним вимогам позивачами не надано належних та переконливих доказів на підтвердження завдання їм моральної шкоди судовими рішеннями, які набрали законної сили. З огляду на наведене та враховуючи, що під час судового розгляду не встановлено порушення прав позивачів судовими рішеннями, які набрали законної сили, позивачами не доведено заподіяння будь-якої шкоди з вини судів та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діяннями судів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Що стосується доводів позивачів про те, що зазначеними судовими рішеннями було порушено їх право на судовий захист та створено перешкоди у доступі до правосуддя, то суд вважає їх безпідставними з огляду на те, що у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доступ до процедури судочинства не є абсолютним, тому передбачені цивільним і цивільно-процесуальним законом обмеження щодо права особи на звернення до відповідного суду, щодо змісту і форми позовної заяви не є порушенням права особи, передбаченого цією нормою Конвенції. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed