Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що\~між нею та відповідачем [PERSON] 29 жовтня 2010 року було укладено шлюб, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року розірвано. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які знаходять на її утриманні. При цьому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24.06.2015 року, [PERSON] призначено сплату аліментів на користь двох неповнолітніх дітей в сумі по 700 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Також вказувала на те, що за період шлюбу була придбана квартира за спільні кошти подружжя, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 17/13 та належить на праві приватної власності відповідачу, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.02.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №295 та Витягом про державну реєстрацію прав №33106867 від 08.02.2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації. Дана квартира, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 38,4 кв.м., житловою 26,7 кв.м та згідно договору купівлі-продажу її вартість становить 184474 грн. Посилаючись на вказане, просила визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], а також ураховуючи те, що на її утриманні знаходяться неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], які навчаються у загальноосвітній середній школі й відповідно відповідач аліментів на їх утримання належним чином не сплачує, враховуючи інтереси їх спільних дітей, вважає за необхідне збільшити її частку в обєкті спільної сумісної власності до 2/3 частки та визнати за нею право власності на 2/3 частки у квартирі [ADDRESS], а за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири та право спільної сумісної власності припинити. Позивачка у судове засідання не зявилася. Від її представника через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив розгляд справи провести у його відсутності та у відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання, що підтверджено відомостями з адресно-довідкового бюро, в порядку, передбаченому положеннями ст. 76 ЦПК України, а також шляхом розміщення оголошення в пресі, про що у справі маються належні докази, причини відсутності не повідомив. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~ Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, з 29 жовтня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року розірвано (а.с. 8). Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. При цьому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24.06.2015 року, [PERSON] призначено сплату аліментів на двох неповнолітніх дітей в сумі по 700 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 9-11). Крім того, судом також встановлено, що за період шлюбу сторонами була придбана за спільні кошти подружжя у власність квартира, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 17/13 та належить на праві приватної власності відповідачу, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.02.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №295 (а.с. 12). Як вбачається із договору купівлі-продажу, квартира, яка була придбана в період шлюбу складається з двох житлових кімнат, загальною площею 38,4 кв.м., житловою 26,7 кв.м. Вартість даної квартири становить 184474 грн. Так, згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З аналізу вище вказаних норм права вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до розяснень, які містяться в п 24 ПостановиПленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття, до такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 1 липня 2015 року №6-612цс15. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що у період шлюбу сторонами набуте майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 17/13, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 38,4 кв.м., житловою 26,7 кв.м., яка підлягає поділу й відповідно відповідачем доказів на спростування вказаного суду не надано. При цьому, \~частиною 1\~ст. 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~\~\~\~ Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними Разом з тим, відповідно до ч. 2\~ст. 372\~ЦК України\~у деяких випадках частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, за рішенням суду. Зокрема, частиною 3\~ст.70 СК України\~визначено, що при вирішенні спору про поділ майна між подружжям суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї тощо. Відповідно до п. 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.2, 3\~ст.70 СК\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1\~ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.\~\~Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Разом з тим, ураховуючи вищевказані вимоги закону, позивачем не надано\~належних та допустимих доказів того, що розмір аліментів, який присуджено судом недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування\~дітей. При цьому, несплата відповідачем аліментів на користь дітей та існування заборгованості не є самостійною підставою для відступу при поділі майна від рівності часток кожного з подружжя у спільному майні, оскільки при наявності заборгованості по сплаті аліментів, відповідно до вимог чинного законодавства існують інші заходи щодо їх примусового стягнення та при злісному ухиленні від їх сплати боржник також маже бути притягнутий до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду в частині сплати аліментів на утримання дітей, а тому позовні вимоги позивача при поділі майна відступу від рівності часток задоволенню не підлягають. Таким чином, вимоги позивача в частині зменшення частки відповідача при поділі майна з 1/2 до 1/3 частки квартири\~з огляду на проживання разом з нею у квартирі неповнолітніх дітей та несплату відповідачем аліментів на утримання дітей як на підставу для збільшення її частки у спірній квартирі не може визнаватись достатнім обґрунтуванням позову в даній частині. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені фактичні обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК Україниз відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1229 грн. 82 коп.

Outcome: partial