Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У березні 2021 року позивач акціонерне товариство «Кредобанк» (правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції») звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором № CL199540 від 18.06.2019 у розмірі 297 365,28 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту - 278 043,29 грн., заборгованості за відсотками - 18 437,77 грн., заборгованості за пенею по простроченому тілу кредиту - 884,22 грн. Також просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 4 460,48 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 736,52 грн.. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.06.2019 між «Кредобанк» (далі - банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL199540, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 000,00 грн. до 16.06.2023 на поточні потреби позичальника. За користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 36,99 % річних. Згідно графіку платежів позичальник зобов`язалась здійснити 48 платежів по 12161 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця впродовж 48 місяців з дати укладення кредитногодоговору. На виконання умов договору банк свої зобов`язання виконав повністю, а відповідач своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 297 365,28 грн.. Окрім цього, що стосується позовних вимог заявлених у частині до [PERSON] , то вказав, що заява - анкета № CL199540 фізичної особи [PERSON] на отримання готівкового кредиту була підписана її чоловіком [PERSON] . Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України у разі якщо одним з подружжя укладено договір у інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, Тому при вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів вчинених у інтересах сім`ї суди повинні керуватись тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном, що узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18. У добровільному порядку відповідач [PERSON] кредит не повертає, досудова вимога скерована на адресу [PERSON] залишилась без виконання, у зв`язку з чим вони вимушені звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, від представника відповідача адвоката Крушильницької У.О. надійшла заява згідно якої така вказала, що відповідачем визнається сума основного боргу 275 043,20 грн. та 18 377,77 грн. заборгованості за відсотками, тобто з відмінусуванням від суми, яка зазначена у позовній заяві первісного позивача 3000 грн., які були поплачені відповідачем 30.03.2021.. Також просила проводити розгляд справи без її участі та участі [PERSON] .. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом беззаперечно встановлено, що 18.06.2019р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-199540, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 300000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,99% річних. Термін кредитування 48 місяців, до 16.06.2023 р.. Згідно п. 3.1. Договору кредит видається позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника, яке міститься у п.2.4 Кредитного договору. Відповіднодо п. 2.4 Договору позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на поточні потреби у сумі 300000 грн. на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] . Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «Факт/360» за ставкою визначеною п.4.1 Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Договору. Позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у порядку і терміни, передбачені кредитним договором. Згідно п. 6.2. позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до графіку платежів(Додаток № 1 до цього договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 48 щомісячних платежів по 12161 грн., щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця впродовж 48 місяців з дати укладення кредитного договору. Банк, у відповідності до встановлених вимог вищевказаного кредитного договору, свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надав позичальнику кредит у строки та в розмірі передбаченому кредитним договором, що стверджується меморіальним ордером № 34443986 від 18.06.2019 р. про перерахування [PERSON] коштів у сумі 300000,00 грн../а.с.9/ 12.08.2021 ухвалою суду до участі у справі у порядку ст. 55 ЦПК України було залучено у якості позивача ТОВ «Фінансова компанія» Приватні інвестиції» замість АТ «Кредобанк». У ході судового розгляду судом встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що витікають з кредитного договору. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦПК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Як вбачається, з матеріалів даної цивільної справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором кредиту за період з 18.06.2019 р. по 16.03.2021 р., а також довідки про рух коштів по рахунку [NUMBER] , відповідач в порушення умов вказаних в кредитному договорі, свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредиту із його складовими частинами, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість, яка станом на 16.03.2021 року становить 297 365,28 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 278 043,29 грн., заборгованості за процентами -18 437,77 грн.. Проте, у судовому засіданні встановлено, що відповідачем 30.03.2021 було сплачено 3000 грн. у рахунок погашення процентів по кредитному договору № CL 199540 від 18.06.2019, що стверджується випискою по особовому рахунку з 01.02.2021 по 30.04.2021, у зв`язку з чим сума заборгованості за процентами підлягає зменшенню до 15 437, 77 грн. На підставі вищенаведеного, враховуючи той факт, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини щодо наявності у відповідача [PERSON] перед позивачем заборгованості по кредитному договору № CL199540 від 18.06.2019, щодо сплати тіла кредиту та процентів за його користування, а також враховуючи визнання позову відповідачем [PERSON] у даній частині, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором № CL199540 від 18.06.2019, а саме заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 278 043,29 грн. та заборгованості за відсотками - 15 437,77 грн.. Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно п.7.1. договору за несвоєчасне виконання(прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла у період прострочення розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь якому разі розмір пені , нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. При цьому, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 612 ЦК Україниборжник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. На підставі вищенаведеного, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені по простроченій заборгованості позичальника, яка згідно наявного у матеріалах справи розрахунку за період з 16.03.2020 по 16.03.2021 становить 884,22 грн. Жодних доказів на спростування нарахованої пені та її розміру позивачем та представником позивача не надано та таких у ході судового розгляду не здобуто. Щодо заявлених позовних вимог АТ «Кредобанк» до відповідача [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CL 199540 від 18.06.2019 з відповідним посиланням на положення ч.3 ст. 61, ч.4 ст. 65 СК України, то суд приходить до переконання, що у їх задоволенні необхідно відмовити, зважаючи на наступне. Так, як вказує представник позивача в обґрунтування позовних вимог, 18.06.2019 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву №CL 199540 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] . Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу із [PERSON] від 26.07.2008. У вищевказаній Анкеті-заяві [PERSON] підтвердив своїм підписом, що не заперечує проти отримання його дружиною кредиту. Тому, вбачають можливість застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя: чоловіка [PERSON] - [PERSON] .. Відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.ч.1,2 ,4 статі 65 СК країни, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов договору кредиту№ CL 199540 від 18.06.2019 року, укладеного між банком та [PERSON] , анкети-заяви вбачається, що це споживчий кредит на суму 300000 грн., так як взятий на поточні потреби споживача. Оцінивши в сукупності надані суду та досліджені в судовому засіданні докази з урахуванням вимог ч. ст. 61, ч.4 ст. 65 СК України, суд приходить до висновку про необгрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за кредитним договором№CL 199540 від 18.06.2019 року були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя. Щодо наявної інформація в анкеті - заяві №CL 199540 , що мета отримання кредиту - ремонт, то з такої не вбачається ремонт чого і де, зокрема не зазначено, що кошти отримуються на ремонт квартири проживання сім`ї відповідачів. Окрім цього, як встановлено судом, договору поруки [PERSON] не підписував, доказів того, що договір був укладений в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, вказівка в анкеті-заяві про не заперечення проти отримання його дружиною кредиту, не підтверджує, що такий погодилася взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ «Кредобанк», а тому підстави для задоволення позову у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] , відсутні. Щодо посилання позивача на правову позицію викладену у постанову Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18, то такі судом до уваги не беруться, оскільки такий висновок має відмінності від тих правовідносин, які є предметом розгляду у даній справі. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. Що стосується заявлених вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 29 736,52 грн., то суд зауважує наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги, укладений 11.02.2019 між АТ «Кредобанк» і Адвокатським об`єднанням «Бізнес і Права», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000531 від 30.11.2018 та довіреність №11353 від 21.05.2021. Проте, будь-яких інших доказів на підтвердження існування та розміру понесення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, до позовної заяви додано не було. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, наданий позивачем, не є належним доказом фактичного понесення стороною таких витрат. А тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цієї частини вимог за необґрунтованістю. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при звернені до суду із вказаним цивільним позовом АТ «Кредобанк» було сплачено 4711,67 грн. судового збору.Таким чином в користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4664,08 грн..

Outcome: partial