Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

у березні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики в сумі 10 285 852,50 грн. та судові витрати у справі. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09.11.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою останньою, за умовами якого у позику ним було надано 385 000,00 доларів США строком до 30.12.2018 року. Однак, [PERSON] у передбачений договором строк вказану грошову суму не повернула, свої зобов`язання за договором не виконала. Під час зустрічі зі [PERSON] щодо повернення коштів, остання повідомила, що отримані нею у позику кошти були витрачені нею на придбання нової квартири, але зараз цією квартирою вона не може користуватись, так як їй не вистачило грошей на ремонт. До того ж, повідомила, що продати квартиру та розрахуватись з боргом також не може, оскільки її колишній чоловік [PERSON] заявив свої права на вказану квартиру, звернувся до суду з позовом, в рамках розгляду якого за його клопотанням накладено арешт на це майно. Оскільки у добровільному порядку [PERSON] не бажає повертати борг, то вимушений звернутись до суду з даним позовом відповідно до ст. ст. 209, 541, 543, 1046, 1047 ЦК України та ст. ст. 63, 65, 68 СК України до відповідачів як солідарних боржників, які на час отримання грошових коштів перебували у шлюбі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 20.03.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 20.05.2019 року (а.с. 19-20). 20.05.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 12.09.2019 року (а.с. 133). Ухвалою від 12.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 11.12.2019 року (а.с. 144). 11.12.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 17.02.2020 року (а.с. 149). 17.02.2020 року судовий розгляд відкладено на 28.05.2020 року (а.с. 166-167). Ухвалою від 28.05.2020 року відхилено заперечення щодо дій головуючого при розгляді цивільної справи (а.с. 183-184). 28.05.2020 року розгляд справи відкладено на 28.10.2020 року (а.с. 185-186). 28.10.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 24.03.2021 року (а.с. 197). 16.05.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання позов визнала частково, а саме: що дійсно 09.11.2012 року вона отримала у позику у [PERSON] 385 000,00 доларів США строком до 30.12.2018 року і теперішнього часу вказані кошти не повернула, та підтвердила про існування позову [PERSON] до неї про визнання майна особистою власністю, зокрема, квартири [ADDRESS] й автомобіля Volkswagen Touareg, легковий універсал, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Позов в частині визнання позичених коштів спільною сумісною власністю подружжя не визнала, посилаючись на те, що грошові кошти в розмірі 385 000,00 доларів США вона отримала не в інтересах сім`ї, а для себе особисто - з метою придбання, виключно, у свою приватну одноособову власність квартири, а тому й повертати отримані у борг кошти має особисто, а [PERSON] є неналежним відповідачем. Тому, просила позов задовольнити частково та стягнути тільки з неї на користь позивача 10 328 426,00 грн. (а.с. 34-129). Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Відповідь на відзив до суду не надходило. В судовому засіданні 24.03.2021 року представник позивача -адвокат Проскура Т.О. позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Муха О.О. в судовому засіданні 23.04.2021 року позов визнав частково, просив суд із врахуванням доводів, викладених у відзиві на позов, стягнути виключно зі [PERSON] на користь [PERSON] 10 328 426,00 грн. В частині вимог до відповідача [PERSON] просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Від представника останнього - адвоката Замковенка М.І надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату через епідеміологічну ситуацію, пов`язану із Covid-19. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представників сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, котрі не з`явились за викликом суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] у справі було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала позику від [PERSON] в розмірі 385 000,00 доларів США з її погашенням до 30.12.2018 року, про що склала відповідну розписку (а.с. 9). Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] отримувала кошти у борг для придбання особисто для себе квартири у м. Києві. Як зазначає позивач, відповідач [PERSON] не виконала належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі, позику не повернула. Вказану обставину відповідач [PERSON] визнала, та не заперечувала проти задоволення позову про стягнення з неї особисто суми позики. Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог [PERSON] про стягнення на його користь грошових коштів. Разом з тим, позивач при зверненні до суду посилається на те, що грошові кошти [PERSON] були отримані під час її перебування у шлюбі із [PERSON] та отримані в інтересах сім`ї, а тому мають бути стягнуті солідарно з відповідачів. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім`ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19.06.2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20.02.2013 року у справі № 6-163цс12, а також у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №752/24638/18 провадження № 61-13652св20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На момент укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] 09.11.2012 року відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання вказаних коштів в інтересах сім`ї та використання їх в інтересах сім`ї. Крім того, положення ст. 65 СК України передбачають отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна. З матеріалів справи вбачається, що предметом договору є грошова сума в розмірі 385 000,00 доларів США, що значно виходить за межі дрібного побутового правочину. Проте, позивачем не було надано доказів того, що [PERSON] надавав письмову згоду на укладення вказаного правочину. Враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку про те, позивачу у справі слід відмовити у задоволенні його позовних вимог до [PERSON] стосовно солідарного стягнення грошових коштів за договором позики. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 10 285 852,50 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 9 605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial