Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулась у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до Київської міської ради (надалі - відповідач), третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на 1/4 частку земельної ділянки в порядку спадкування, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Позивач є дочкою померлої [PERSON] та зазначає, що після смерті останньої прийняла спадщину та звернулась до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак отримала відмову,оскільки частки між власниками земельної ділянки у правовстановлюючому документі не визначені та неможливо встановити яка саме частка земельної ділянки належала померлій [PERSON] Посилаючись на норми Цивільного законодавства, позивач просила визнати за нею право власності на 1\\4 частину земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:217:0016), що розташована за адресою: [ADDRESS] Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності у судовому засіданні, якою позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з'явився, поклався на розсуд суду на стадії пояснень, в подальшому участі в судових засіданнях не брав. Від третьої особи надійшли пояснення, в яких зазначено про можливість розгляду справи без участі представника, розгляд справи залишили на розсуд суду. З'ясувавши позиції сторін, на основі з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд робить висновок про необхідність задовольнити позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач приходиться донькою батькам [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 7). Разом з цим, позивач та його мати є власниками земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до державних актів на право приватної власності на землю (а. с. 10-11). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 3\\4 частини земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:217:0016), що розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстровані за позивачем (а. с. 13). Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, відповідно до свідоцтва про смерть від [INFO] року серії [NUMBER] (а. с .9). Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 524 ЦК України, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Оскільки заповіт відсутній, спадкування здійснюється за законом. Разом з цим суд зазначає, що згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В свою чергу суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до положень ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Разом з цим суд зазначає, що у матеріалах спадкової справи № 131/2011 щодо померлої [PERSON] відсутні відомості про наявність інших спадкоємців, крім позивача. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Окрім того, враховуючи, що за позивачем було визнано право власності на 3\\4 вказаної земельної ділянки, суд приходить до висновку, що частка померлої [PERSON] становить 1\\4. На підставі вищевикладеного та враховуючи перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав позивача, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача як спадкоємця, шляхом визнання право власності останньо ї на 1\\4 частину земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:217:0016), що розташована за адресою: [ADDRESS]

Outcome: approved