Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У березні 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме просить стягнути 10 204,52 грн. в якості суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 12.09.2013 року по 27.12.2013 року у розмірі 10204,52 грн. та 1948,53 грн. інфляційний втрат за період з березня 2009 року по листопад 2013 року без урахування обов'язкових податків та зборів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року було ухвалено стягнути з відповідача на користь Позивача суму 8660 грн. 16 коп. вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Дане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2013 року. Разом з тим, після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 11 вересня 2013 року відповідач продовжував порушувати право Позивача на отримання належних йому при звільненні грошових сум та не здійснив виплату належної позивачеві при звільненні вихідної допомоги. Часткову сплату належної Позивачу при звільненні вихідної допомоги відповідач здійснив 06.12.2013 року сплативши 7 361,14 грн., а повну - 27.12.2013 року сплативши 1299,02 грн. Таким чином, лише 27.12.2013 року відповідач сплатив Позивачу вихідну допомогу в сумі 8660,16 грн., яка мала бути виплачена Позивачу при звільненні 13.02.2009 року та яка була стягнута на користь Позивача за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року. Таким чином, датою фактичного розрахунку відповідача та датою виплати належних Позивачеві при звільненні 13.02.2009 року грошових сум слід вважати 27.12.2013 року. У зв'язку з чим, період затримки розрахунку при звільненні, не охоплений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2013 року, складає період часу з 12.09.2013 року по 27.12.2013 року (день фактичного розрахунку) Впродовж вказаного строку, відповідач продовжував порушувати право Позивача та вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, позивач вважає, що за період затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, а саме, з 12 вересня 2013 року по 27 грудня 2013 року відповідач повинен виплатити позивачу суму середнього заробітку у розмірі 10 204 грн. 52 коп., а також на підставі ст. 95 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та ст. 34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен виплатити позивачу суму індексації за період з березня 2009 року по листопад 2013 року в розмірі 1948,53 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що після набрання зазначеним рішенням законної сили між сторонами виникли правовідносини щодо його виконання, які регулюються нормами спеціального законодавства, а саме, Законом України «Про виконавче провадження». При цьому, представник зазначив, що рішення суду не було допущено до негайного виконання, а тому відповідно, і строк виконання судового рішення залежить як від дій позивача, так і, відповідно, від дій державної виконавчої служби. Таким чином, зазначив, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та безпідставними, а отже задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2013р. задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ «Надра». З відповідача було стягнуто не виплачену [PERSON] відповідачем при звільненні 13.02.2009р. вихідну допомогу в сумі 8 660,16 грн. Крім того, оскільки станом на 11.09.2013р. відповідач виплату належної йому вихідної допомоги не здійснив, суд також стягнув з відповідача середній заробіток з дня його звільнення 13.02.2009р. до дня постановлення рішення суду ( 11.09.2013р.). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи встановлено, що часткову сплату належної Позивачу при звільненні вихідної допомоги відповідач здійснив 06.12.2013 року сплативши 7 361,14 грн., а повну - 27.12.2013 року сплативши 1299,02 грн. Таким чином, лише 27.12.2013 року відповідач сплатив Позивачу вихідну допомогу в сумі 8660,16 грн., яка мала бути виплачена Позивачу при звільненні 13.02.2009 року та яка була стягнута на користь Позивача за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року. З чого вбачається, що період затримки розрахунку при звільненні, не охоплений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року, складає період часу з 12 вересня 2013 року по 27 грудня 2013 року (день фактичного розрахунку). Разом з тим, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. На підставі зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки за період з 12 вересня 2013 року по 27 грудня 2013 року права позивача не були відповідачем поновлені, порушення права не було припинене, а виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у розмірі 10204 грн. 52 коп., тобто, за період з дня ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року до дня фактичного розрахунку 27 грудня 2013 року, є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь- яким строком. Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведенні у позовній заяві, вважає, що задоволенню також підлягають і позовні вимоги в частинні стягнення з відповідача на користь Позивача сума у розмірі 1948 грн. 53 коп. в якості суми індексу інфляції за період з березня 2009 року по листопад 2013 року від належної Позивачеві вихідної допомоги. Суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, та

Outcome: approved