Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 10 листопада 2011 року належить квартира [ADDRESS], в якій вона зареєстрована. Окрім позивачки, у вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON] та відповідач. Стверджувала, що з серпня 2016 року відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, будь яких перешкод у користуванні житлом позивачка йому не чинила, будь яких домовленостей щодо порядку користування житлом не встановлювалось, відповідач вирішив залишити квартиру за власним бажанням і позивачці невідомо де він перебуває. Зазначила, що реєстрація відповідача у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності порушує її права, як власника щодо користування та розпорядження майном, крім того позивачка повинна сплачувати додаткові комунальні послуги. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі [ADDRESS]. Позивачка в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження у звязку з неявкою відповідача у судові засіданні, про що надала відповідну заяву (а.с. 49). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 42). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не зявився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивачки вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивачки, пояснення свідка, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 10 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3351, належить квартира [ADDRESS] (а.с. 9, 11). 25 листопада 2011 року право власності позивачки на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 25 листопада 2011 року (а.с. 10). Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, її син [PERSON], та відповідач, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сімї та реєстрацію) №517 від 08 вересня 2018 року (а.с. 16) Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 08 жовтня 2018 року відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], з 13 квітня 2012 року (а.с. 22). Факт не проживання відповідача з 2016 року у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами про непроживання від 21 серпня 2018 року, поясненнями свідка [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила, що відповідач з 2016 року не проживає у квартирі позивачки та місце його перебування їй невідомо (а.с. 17,18) Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» від 21 листопада 2018 року, вказано, що [PERSON], який зареєстрований у [INFO], за період з 01 січня 2016 року по листопад 2018 року за медичною допомогою до сімейного лікаря не звертався, на диспансерному обліку не перебуває, викликів не реєструвалось (а.с. 44). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У судовому\~засіданні встановлено,\~що відповідач\~з 2016\~року в\~квартирі [ADDRESS],,\~яка належить\~на праві\~власності позивачці, не проживає, місце його знаходження не відомо. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] А, в м. Одесі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 704,80 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1). На підставі ст. ст. 15, 16, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved