Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

У березні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач зазначив, що є наймачем квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 351 від 08.02.2017 Національного концерну «Центр національного сервісу» за вказаною адресою зареєстрований Відповідач. Посилаючись на те, що Відповідач не проживає за місцем реєстрації більше п'ятнадцяти років позивач просить визнати відповідача таки, що втратив право користування жилим приміщенням. Представник позивача надав до суду заяву про заочний розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з'явивсь. Про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про участь у розгляді справи не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS], що підтверджується наданою до суду копією ордеру. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач зазначив, що Відповідач не проживає за місцем реєстрації більше п'ятнадцяти років. Вказані обставини підтверджуються долученим до позовної заяви актом ЖЕД № 210 про кількість проживаючих осіб від 01.02.2017. Згідно ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила права користування жилим приміщенням, в разі не проживання в ньому без поважних причин протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.) Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved