Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] , від імені якого діє представник Чепурова Анжела Леонідівна , звернулася до суду із позовом до Державного підприємтсва «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначила, що у період з 25 червня 2013 року по 25 жовтня 2019 року [PERSON] , перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Український науково- технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Під час знаходження [PERSON] у трудових правовідносинах з відповідачем, за період з 01 травня 2018 року по 25 жовтня 2019 року, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 42717 (сорок дві тисячі сімсот сімнадцять) грн 54 коп. 25 жовтня 2019 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням, згідно наказу № 424-к від 25.10.2019 року. 08.05.2020 року відповідачем було частково погашена заборгованість з заробітної плати в сумі 4362 (чотири тисячі триста шістдесят дві) грн. 08 копійок за травень-червень 2018 року. Згідно довідки ДП «УНТЦМП «Енергосталь», яка була отримана 06.03.2020 року як відповідь на адвокатський запит, середньоденний заробіток [PERSON] складає 222,96 гривень. Час затримки виплати складає 418 робочих дні на час звернення до суду з уточненим позовом. Крім того зазначає, що внаслідок численних порушень Відповідачем вимог законодавства про працю [PERSON] була завдана моральна шкода, що виявилась у втраті та порушенні її нормальних життєвих зв`язків. Крім того, вона є інвалідом другої групи і потребує постійного прийому ліків. Через постійну відсутність грошових коштів, вона вимушена була звертатися до своїх батьків та близьких друзів з проханням позичити кошти, що додатково завдало моральних переживань, бо позичені кошти треба повертати. Розмір моральної шкоди [PERSON] оцінює у 5 000 гривень. [PERSON] просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» (Україна, 61166, м. Харків, проспект Науки, 9, код ЄДРПОУ 31632138) на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , заборгованості по заробітній платі, що виникла за період з 01 липня 2018 року по 25 жовтня 2019 року, в сумі 38355 (тридцять вісім триста п`ятдесят п`ять) іривень 46 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 93197 (дев`яносто три тисячі сто дев`яносто сім) гривень 28 копійок, з утриманням обов`язкових податків та зборів, моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень. У відзиві на позовну заяву ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» просить суд зменшити розмір середнього заробітку, заявленого позивачем до стягнення до 10% від суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тобто у розмірі 3835,55 грн, оскільки при задоволенні позовних вимог у повному обсязі будуть порушені принципи справедливості та співмірності, обсяг відповідальності буде нерозумним. Щодо інших позовних вимог відповідач у відзиві не зазначив. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням уточнень. Належним чином повідомлений про розгляд справи представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які в судове засідання не з`явились, на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи та з урахуванням заяв по суті справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Судом встановлено, що 25 червня 2013 року по 25 жовтня 2019 року [PERSON] , працювала у Державному підприємстві «Український науково- технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді прибиральника службових приміщень в адміністративно-господарському відділі, що підтверджується записами у трудовій книжці [NUMBER] та Довідкою ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАДЬ» від 25.02.2020 №К-20-10/1-02. Відповідно до Довідки про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за період з 01.05.2018 по 25.10.2019 за № К-20-10/1-02 від 25.02.2020, розмір заборгованості по заробітній платі станом на 25.02.2020 становить 42717,54 грн. Відповідно до довідки №Б-02/349 від 26.05.2020 року 08.05.2020 [PERSON] була виплачена заробітна плата за період 01.05.2018 до 30.06.2018 у розмірі 4362,08 грн. Відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 115 КЗпП України статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати у розмірі 38355,46 грн. При цьому, ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні її розмір відповідач не оспорював. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, ст. 237 цього кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із довідки Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», наданої на адвокатський запит адвокату Чепуровій Анжелі Леонідівні разом із супровідним листом від 06.03.2020 №1-22-228к та розрахункових листів за два місяці, що передують звільненню, середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 222,96 грн. Позивачем заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день розгляду справи. Термін затримки виплати заробітної плати складає 418 робочих дні на час звернення до суду з даним уточненим позовом (жовтень 2019-4 дні, листопад 2019-21 день, грудень 2019-21 день, січень 2020- 21 день, лютий 2020 - 20 дні, березень 2020- 21 день, квітень 2020- 21 день, травень 2020- 19 дні, червень 2020 - 20 дні, липень 2020 - 23 дні, серпень 2020 - 20 дні, вересень 2020 - 22 дні, жовтень 2020 - 21 день, листопад 2020 - 21 день, грудень - 22 дні, січень 2021 - 19 день, лютий 2021 - 20 днів, березень 2021 - 22 дні, квітень 2021 - 22 дні, травень 2021 - 18 днів, червень 2021 - 20 днів), а тому загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає: 418 х 222,96 грн. = 93197,28 грн. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 93197,28 грн. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати підлягає задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14 грудня 2016 року у справі №428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови №4). Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 13 указаної постанови роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає беззаперечним, що внаслідок тривалої затримки у виплаті належної позивачу заробітної плати, необхідності відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, позивач зазнала моральних страждань, а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання цієї позовної заяви, і враховуючи ціну позову 136552,74 грн становить 1365,53 грн.

Outcome: approved