Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 14.01.2011 року. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. З початком проведення АТО на території м. Луганська і області, позивач покинула рідне місто і переїхала до м. Києва. Діти проживають разом з нею за адресою [ADDRESS]. Відповідач перебуває у м. Луганську, постійної роботи не має. Сімейні стосунки між сторонами припинено з квітня 2015 року. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання від останнього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, однак відповідач проігнорував такі звернення, посилаючись на неможливість здійснити це на території АТО, а наміру виїжджати він принципово не має. Позивач у судове засідання не з'явилась, проте до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просила суд їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, заперечень від нього чи його уповноваженого представника до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.01.2011 року, згідно свідоцтва про шлюб (а.с.14). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.12,13). Згідно довідки про взяття на облік переміщеної особи з тимчасово окупованої території України, позивач [PERSON] є особою, яка перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Київ. Разом з [PERSON] прибули до м. Києва неповнолітні донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом з позивачем за адресою [ADDRESS]. (а.с.15-16) Відповідач [PERSON] залишився проживати у м. Луганську, що на даний час є окупованою територією. Позивач зверталася до відповідача з приводу надання згоди на виїзд дітей за кордон у супроводі матері, однак відповідач проігнорував такі звернення, посилаючись на неможливість здійснити це на території АТО, а наміру виїжджати він принципово не має. Вказані обставини унеможливлюють вирішення питання про надання батьком дитини дозволу на виїзд за кордон у позасудовому порядку. За приписами ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до вимог ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 18 Правил оформлення та видачі паспортів громадянину України для виїзду за кордон та проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України №724 від 25.08.2010 року) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за межі України в супроводі матері, оскільки жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували такі поведінку суду не надано, в той же час така позиція відповідача шкодить інтересам дітей і не сприяє їх всебічному, гармонійному духовному, моральному розвитку та оздоровленню. Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. З огляду на викладене,

Outcome: approved