Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У березні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] кожен окремо звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі № 202/1722/19 за позовом [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі № 202/1712/19 за позовом [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року справу № 202/1712/19 за позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження зі справою № 202/1722/19 за позовом [PERSON] та передано в провадження судді Марченко Н.Ю. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані тим, що СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області розслідувалася кримінальна справа № 36001130. В рамках цієї кримінальної справи за підозрою у скоєнні злочину 14 жовтня 2000 року було затримано [PERSON] 16 жовтня 2000 року в рамках цієї ж кримінальної справи затримано [PERSON] , якого примушено написати рапорт про звільнення з посади оперуповноваженого відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління, яку він на той час обіймав, за власним бажанням з 9 жовтня 2000 року. При цьому 15 жовтня 2000 року за місцем проживання кожного з них був проведений обшук. 18 жовтня 2000 року [PERSON] було притягнуто як обвинуваченого у скоєнні вимагання у складі організованої групи, до складу якої, за версією слідства, входили [PERSON] та [PERSON] . Відносно [PERSON] був застосований запобіжний захід тримання під вартою. В свою чергу, 19 жовтня 2000 року як обвинуваченого в цьому ж злочині було притягнуто [PERSON] , якого звільнено з-під варти та застосовано відносно нього запобіжний захід підписку про невиїзд. Під час попереднього розгляду справи за відсутності обвинуваченого 31 травня 2001 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська повернув справу на додаткове розслідування та вказав прокурору змінити [PERSON] запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. 19 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за результатами попереднього розгляду кримінальну справу повторно було повернуто на додаткове розслідування у зв`язку з невиконанням вказівок суду від 31 травня 2001 року. 3 січня 2002 року [PERSON] було взято під варту. 14 травня 2002 року кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] та інших було прийнято до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, при цьому запобіжний захід їм залишено у вигляді тримання під вартою. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року [PERSON] та [PERSON] було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України (в редакції 2001 року) до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Міру запобіжного заходу залишено тримання під вартою. 19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 25 квітня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши позивачам запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. У подальшому постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області кримінальному справу № 36001130 відносно [PERSON] та [PERSON] було закрито у зв`язку з недоведеністю їх участі у вчиненні злочину. Позивачі зазначають, що копія постанови слідчого про закриття кримінальної справи їм надіслана не була. Крім того, дані про закриття кримінальної справи не були передані до Департаменту інформаційних технологій МВС України. Згідно з довідками Департаменту інформаційних технологій МВС України [PERSON] та [PERSON] значаться як особи, яких заарештовано за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 144 КК України (у редакції 1960 року), та щодо яких 25.05.2004 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Позивачі вважають, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок якого вони були піддані обшуку, відносно них були застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також їх засуджено за скоєння злочину, їм завдана моральна шкода, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях через тортури, які до них застосовувалися, перенесеному нервовому струсі, емоційному стресі, депресії, розлученні з дружинами. Позивачі наполягають на тому, що відносно них було порушено положення статей 3, 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності вони були піддані жорстокому нелюдському поводженню, яке є рівноцінним катуванню, на них чинився психологічний тиск, затримання позивача [PERSON] 14 жовтня 2000 року не було зафіксовано, відносно них проведено обшуки та застосовано запобіжний захід без дозволу суду. Крім того, рішення про зміну [PERSON] запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою прийнято без його виклику, без зазначення причин із посиланням виключно на тяжкість можливого покарання. В подальшому тримання під вартою протягом надмірно тривалого часу здійснювалося без суттєвих і достатніх підстав, немотивованих рішень. Позивачі зазначають, що під час тримання їх під вартою вони пережили жорстокі несприятливі умови, оскільки перебували в камерах, площа яких становила, приблизно, сім метрів, майже без денного освітлення та свіжого повітря. В камерах не було дотримано жодних санітарних норм, мали змогу приймати душ та прати білизну раз на тиждень. Харчування було мізерним та поганої якості. Обмежено доступ до інформації, заборонено побачення з рідними, листування, отримання посилок. Здійснювалися особисті обшуки та обшуки камер, під час яких застосовувалася фізична сила та погрози. Через залякування та приниження переживали страх, неспокій, вразливість. Їм не надавалася жодна медична допомога у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями під час обшуку. Не мали можливості поскаржитися на зловживання, які були допущені відносно них. На судові засідання та ознайомлення з матеріалами справи (35 переїздів) їх доставляли в конвойних автомобілях, пасажирські відділення яких були надзвичайно переповнені: на одного ув`язненого припадало 0,3 кв.м. Під час перевезення не надавали їжі та питва, що призводило до психічного та фізичного виснаження. Під час очікування судових засідань також перебували у маленькій та погано вентильованій кімнаті, їх не було забезпечено їжею та водою, не було можливості відпочити. Крім того, під час судових засідань їх утримували в металевій клітці. Позивачі стверджують, що вчинені відносно них протиправні дії, спричинили значний вплив на їх здоров`я, психічний стан, імідж, викликали їх осуд. Вони залишилися без роботи, були зруйновані родинні стосунки. З 25 квітня 2004 року, перебуваючи під підпискою про невиїзд, яку відносно [PERSON] станом на 12.11.2018 року, а відносно [PERSON] - станом на 12.01.2019 року не скасовано, вони були позбавлені можливості покинути місце проживання, виїхати на заробітки, на відпочинок, відвідати родичів та друзів, оскільки вважали, що перебувають під слідством. На думку позивачів, таке тривале застосування підписки про невиїзд було непропорційним обмеженню права на свободу пересування. Отже, фактичне перебування [PERSON] під підпискою про невиїзд 195 місяців, під вартою - 28 місяців 17 днів, [PERSON] під підпискою про невиїзд 173 місяці 19 днів, під вартою - 43 місяці 11 днів, негативно вплинуло на їх душевний стан, завдало їм душевних страждань, погіршило стосунки з оточуючими. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, упередженого ставлення працівників правоохоронних, пенітенціарних органів, органів прокуратури та суду, тривалої ізоляції від сім`ї, відриву від звичного способу життя, руйнування життєвих планів, соціальних зв`язків, приниження честі, гідності та ділової репутації, дискомфортних умов існування, їм спричинено моральну шкоду, яка виразилася у фізичних та моральних стражданнях. За цих підстав, посилаючись на положення статей 23, 1176 ЦК України та статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачі просили стягнути на їх користь з Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, а саме [PERSON] в розмірі 10 000 000 грн., [PERSON] в розмірі 14 000 000 грн. Також позивачі просили стягнути понесені ними витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року та 2 грудня 2019 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. На позов [PERSON] та [PERSON] відповідачем - Державною казначейською службою України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області були подані відзиви, в яких відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що рішення суду про стягнення коштів Державного бюджету виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою. Крім того, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлений вичерпний перелік випадків та умов відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Вважає, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Розмір відшкодування шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура чи суд, про що виносять постанову (ухвалу). Відповідно до Положення про застосування Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства МВС, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України до цих органів. Також вважає, що позивачі не надали доказів на обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди. Третя особа - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області надало свої письмові пояснення по справі, в яких вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими, посилаючись на те, що позивачами не надано доказів здійснення незаконних дій з боку ГУНП в Дніпропетровській області, оскільки останнім розслідування кримінальної справи № 36001130 не здійснювалося. Дії ГУНП в Дніпропетровській області незаконними в установленому порядку не визнані. Позивачами не надано доказів завдання діями ГУНП в Дніпропетровській області моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою. ГУНП в Дніпропетровській області як юридичну особу публічного права було утворено лише 07.11.2015 року на виконання Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року, який набрав чинності 07.11.2015 року, та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року № 730. Третя особа - Головне управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії також надало свої письмові пояснення по справі, в яких, у свою чергу, вважало, що позивачами не надано доказів здійснення щодо них незаконних дій під час розслідування кримінальної справи № 36001130. Зазначає, що слідчі дії в рамках кримінальної справи № 36001130 не оскаржувалися. Будь-які судові рішення щодо незаконних дій під час здійснення досудового розслідування відсутні. Слідчі дії здійснювалися у кримінальній справі № 36001130 в рамках кримінального процесуального законодавства, яке було чинним на той час. Вважає доводи позивачів щодо спричинення їм досудовим розслідуванням моральної шкоди безпідставними та недоведеними жодними доказами. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини проведення обшуків за місцем проживання позивачів у жовтні 2000 року та вплив кримінального переслідування на уклад життя позивачів, викладені у позовних заявах. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що разом із позивачами утримувалися в СІЗО та підтвердили умови тримання під вартою, наведені позивачами у позовних заявах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що разом із [PERSON] відвідував слідче управління з метою отримання постанови по кримінальній справі, але остання [PERSON] не була вручена. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року було закрито підготовче провадження, справу за позовом [PERSON] та [PERSON] призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачі свої позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Також просили стягнути на їх користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 9712 грн. 50 коп. кожний. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Паращенко Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнала з підстав, наведених у раніше поданому відзиві на позов. Представник третіх осіб - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Грановський М.О. в судовому засіданні також заперечував проти задоволенні позовних вимог. Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Скрипник В.В., допущена до участі у справі ухвалою суду від 31 травня 2019 року, вважала, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлені [PERSON] , підлягають задоволенню в сумі 275418 грн., позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлені [PERSON] , у сумі 300456 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У свою чергу, позовні вимоги, заявлені позивачами на суму 10 000 000 грн. та 14 000 000 грн. відповідно, вважала безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованим та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом на підставі досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінальної справи № 36001130 встановлено, що 15 жовтня 2000 року слідчим з ОВС СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно [PERSON] та [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками частини 2 статті 144 КК України (в редакції 1960 року). При цьому як зазначено у винесеній цього дня постанові про створення слідчо-оперативної групи, [PERSON] разом із [PERSON] , [PERSON] , діючи за попередньою змовою групою осіб, 14.10.2000 року біля будинку [ADDRESS] вимагали у [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 доларів США з погрозою застосування щодо них насильства. 15 жовтня 2000 року за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] були проведені обшуки. Наведене, на переконання суду, свідчить про початок кримінального переслідування як [PERSON] , так і [PERSON] 15 жовтня 2000 року [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні злочину, про що складено відповідний протокол. 18 жовтня 2020 року [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за частиною 3 статті 144 КК України (в редакції 1960 року). Цього ж дня, 18 жовтня 2000 року, відносно [PERSON] був застосований запобіжний захід - тримання під вартою. В свою чергу, 16 жовтня 2000 року було затримано за підозрою у вчиненні злочину [PERSON] 19 жовтня 2000 року [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за частиною 3 статті 144 КК України (в редакції 1960 року). Цього ж дня [PERSON] було звільнено з ізолятора тимчасового тримання та застосовано відносно нього запобіжний захід - підписку про невиїзд. Постановою розпорядчого засідання Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2001 року кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] та інших було повернуто на додаткове досудове розслідування. Крім того, цим же рішенням вирішено запобіжний захід [PERSON] змінити з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Зазначена постанова суду в частині зміни [PERSON] запобіжного заходу виконана не була. В подальшому постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2001 року за результатами попереднього розгляду кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] та інших було повторно повернуто на додаткове досудове розслідування. Цією ж постановою вирішено запобіжний захід [PERSON] змінити на тримання під вартою. 3 січня 2002 року [PERSON] був затриманий і відносно нього застосований запобіжний захід - тримання під вартою. 14 травня 2002 року кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] та інших було прийнято до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, при цьому запобіжний захід позивачам залишено у вигляді тримання під вартою. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року [PERSON] та [PERSON] було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України (в редакції 2001 року) до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. До набрання вироком законної сили міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу [PERSON] та [PERSON] залишено у вигляді тримання під вартою. 25 квітня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши позивачам запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. У подальшому постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області від 26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 відносно [PERSON] , [PERSON] та інших було закрито у зв`язку з недоведеністю їх вини у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 148-4 ч. 2, 143 ч. 2, 144 ч. 2, 189 ч. 4 КК України. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, а саме [PERSON] в розмірі 10 000 000 грн., [PERSON] - в розмірі 14 000 000 грн., позивачі посилаються на те, що внаслідок перебування під слідством і судом, під час яких до них, зокрема, застосовувалися запобіжні заходи, проводилися обшуки у кримінальній справі, яка в подальшому була закрита у зв`язку із недоведеністю їх участі у вчиненні злочину, їм завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних і фізичних стражданнях, викликаних, у тому числі, через обмеження та умови, в яких вони утримувалися і які принижують людську честь і гідність. Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини 2 статті 2 Закону). Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Так за положеннями частини 5, 6 статті 4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (частина 1 статті 4 вказаного Закону). Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування особи під слідством чи судом він має бути не меншим установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18). Суд враховує, що кримінальна справа відносно позивачів [PERSON] і [PERSON] була закрита постановою слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області від 26 квітня 2006 року у зв`язку з недоведеністю їх участі у вчиненні злочину. Отже, позивачі набули право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 822-ІХ, мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 вересня 2020 року складає 5000 грн., виходячи з якого має обчислюватися відшкодування моральної шкоди. Суд бере до увагу, що позивачі загалом перебували під слідством і судом 66 місяців і 11 днів, з яких [PERSON] утримувався під вартою 28 місяців 26 днів, [PERSON] - 43 місяці 11 днів. При цьому, суд звертає увагу, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що тримання особи під вартою є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати тримання відповідної особи під вартою. Тому, на переконання суду, моральна шкода, яку особа зазнає під час її тримання під вартою, є значно більшою, ніж під час застосування інших запобіжних заходів, зокрема підписки про невиїзд, коли на особу покладаються мінімальні обмеження. З огляду на це, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування позивачів під слідством і судом, у період якого до них був застосований винятковий запобіжний захід - тримання під вартою, має бути більшою, ніж у період застосування найбільш м`якого запобіжного заходу - підписки про невиїзд, оскільки вони відрізняються, насамперед, ступенем обмеження особистої свободи. Визначаючи розмір морального відшкодування позивачу [PERSON] , суд врахує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача під слідством і судом 66 місяців 11 днів, з яких він 28 місяців 26 днів утримувався під вартою, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, підриву авторитету як працівника міліції, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, всі інші обставини справи, зокрема обмеження, яких зазнав позивач і які наведені ним у позові, в тому числі, що пов`язані з умовами тримання під вартою, та, виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом у період з 15.10.2000 року по 26.04.2006 року, виходячи з розміру 2,5 мінімальних заробітних плат (12500 грн.) за кожен місяць тримання під вартою та одного розміру мінімальної заробітної плати (5000 грн.) за кожен місяць перебування під підпискою про невиїзд, а саме в загальному розмірі 548833 грн. 33 коп. (/28 місяців 23 дні х 12500 грн./ + /37 місяців 18 днів х 5000 грн./). Визначаючи розмір морального відшкодування позивачу [PERSON] , суд врахує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача під слідством і судом 66 місяців 11 днів, з яких він 43 місяці 11 днів утримувався під вартою, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, всі інші обставини справи, зокрема обмеження, яких зазнав позивач і які наведені ним у позові, в тому числі, що пов`язані з умовами тримання під вартою, та, виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом у період з 15.10.2000 року по 26.04.2006 року, виходячи з розміру 2,5 мінімальних заробітних плат (12500 грн.) за кожен місяць тримання під вартою та одного розміру мінімальної заробітної плати (5000 грн.) за кожен місяць перебування під підпискою про невиїзд, а саме в загальному розмірі 657416 грн. 66 коп. (/43 місяці 11 днів х 12500 грн./ + /23 місяці 2 дні х 5000 грн./). На переконання суду, такий розмір відшкодування є пропорційним шкоді, яка завдана позивачам у зв`язку з перебуванням під слідством і судом понад п`яти з половиною років, відповідає обсягу їх страждань, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Разом із тим, присудження позивачам компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000 000 грн. та 14 000 000 грн. відповідно суд вважає невиправданим, оскільки такий розмір є занадто завищеним, не відповідає розмірам сатисфакцій, які відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини присуджуються заявникам за порушення державою їхніх прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на порушенні яких під час перебування під слідством і судом наполягають [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] у частині відшкодування моральної шкоди за інший період, а саме після закриття 26.04.2006 року щодо них кримінальної справи з тих підстав, що копія даного процесуального рішення їм не була вчасно вручена та відомості про перебування під підпискою про невиїзд не були виключені з бази обліку МВС, оскільки із закриттям кримінальної справи застосовані запобіжні заходи скасовуються та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено вичерпний перелік випадків та підстав відшкодування шкоди. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи у межах заявлених нею вимог. Позивачами заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з підстави, передбачених статтею 1176 ЦК України. Суд вважає, що сам по собі факт невручення позивачам постанови про закриття кримінальної справи від 26.04.2006 року, щодо руху якої вони не цікавилися до 2018 року, та невнесення відповідних відомостей до відповідної бази МВС, не є підставою для відшкодування позивачам моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України, оскільки з часу закриття кримінальної справи вони під слідством не перебували, їх кримінальне переслідування припинилося. Отже, позов [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити частково. Доводи відповідача та третьої особи щодо недоведеності позивачами незаконності дій, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, причинного зв`язку між здійсненням досудового розслідування у кримінальній справі та завданою шкодою, суд вважає безпідставними, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення нею якого не було доведено, - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди. В даному випадку позивачі без відповідної правової підстави понад п`яти з половиною років перебували під кримінальним переслідуванням, утримувалися під вартою, внаслідок чого були ізольовані від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та суттєво впливає на її життя, а тому суд вважає доведеним, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів позивачі зазнали значних душевних страждань, які призвели до зміни їх нормального життєвого укладу, отже мають право на відшкодування завданої їм моральної шкоди в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, дізнання, попереднє слідство (досудове розслідування), прокуратури і суду. Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку позивачам у результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності завдано шкоду правоохоронними органами і така шкода має бути відшкодована за рахунок державного бюджету, а тому ліквідація органів міліції та створення органів поліції, а також залучення чи незалучення до участі у справі безпосередньо центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державної казначейської служби, на суть вирішення спору не впливає, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 1176 ЦК України покладається саме на державу. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) відзначила, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями представляти державу в суді у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, - орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). Отже, моральна шкода має бути компенсована позивачам за рахунок держави і пред`явлення позивачами позову до Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області не є підставою для відмови в позові, оскільки відповідачем у даному випадку є саме держава, яку уповноважені представляти у даних правовідносинах як центральний органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державна казначейська служба, так і її територіальні органи. Також суд не може погодитися з доводами прокурора щодо необхідності відшкодування моральної шкоди [PERSON] в розмірі 275418 грн., [PERSON] у розмірі 300456 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, оскільки положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не зобов`язують суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому будь-яка компенсація моральної шкоди носить суто умовний вираз, адже моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не існує точних критеріїв майнового виразу душевного болю та інших страждань особи. Відтак, розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Суд вважає, що відшкодування позивачам моральної шкоди за перебування понад п`яти з половиною років під слідством і судом по кримінальній справі, в якій до них був застосований виключний найсуворіший запобіжний захід і яку в подальшому правоохоронним органом було закрито у зв`язку із недоведеністю їх участі у вчиненні злочину, в розмірі 275418 грн. та 300456 грн. відповідно, який до речі, є меншим за визначений законом, явно не відповідатиме засадам справедливості та пропорційності з огляду на тяжкість завданої позивачам моральної шкоди, вимог закону щодо меж відшкодування такої шкоди. Як зазначив ЄСПЛ у справі «Артур Іванов проти Росії», при вирішенні питання щодо компенсації моральної шкоди за порушення права національні суди мають виходити із сум, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях. Суд переконаний, що при визначенні відшкодування моральної шкоди [PERSON] в сумі 548833 грн. 33 коп., [PERSON] у сумі 657416 грн. ці вимоги дотримані, оскільки такий розмір відшкодування є розумним, виваженим та адекватним дійсним стражданням позивачів. Доводи ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області щодо права позивачів звернутися для визначення розміру шкоди безпосередньо до органу, яким прийнято рішення про закриття кримінальної справи, на висновки суду щодо часткового задоволення позову кожного з позивачів не впливають, оскільки в силу вимог статті 15, 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Щодо відшкодування позивачам витрат на професійну правничу допомогу, то суд бере до уваги, що відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачі у судовому засіданні просили стягнути на їх користь фактично понесені ними витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9712,50 грн. кожний. На підтвердження понесення даних витрат кожен позивач надав суду копію договору про надання правової допомоги, укладеного з адвокатом Воронковим О.М., розрахунку вартості послуг по договору та акту виконаних робіт, а також квитанції про сплату коштів 9900 грн., що не перевищує суму попереднього розрахунку судових витрат, наведеного у позовній заяві. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачами витрати на суму 9712,50 грн. кожним, складаються з консультації та узгодження правової позиції, підготовки позовної заяви, участі адвоката в судовому засіданні. Суд вважає, що такі витрати пов`язані з розглядом справи, відповідають обсягу та часу, витраченому адвокатом на надання правничої допомоги, ціні позову та рівню складності справи, її значенню для позивачів, не перевищують граничну суму, визначену законом. Отже, відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з Державного бюджету України понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на користь [PERSON] в сумі 533 грн. 22 коп. (5,49 %), на користь [PERSON] у сумі 456 грн. 49 коп. (4,70 %).

Outcome: partial