Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати дійсним Договір купівлі-продажу майна № 14/03/16-1 від 14 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та позивачем; визнати за позивачем право власності на обєкт нерухомого майна, а саме: реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 824419312101; обєкт нерухомого майна: інше приміщення магазину у будівлі літ. А-3; адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», будинок 50; опис обєкта нерухомого майна: приміщення магазину у будівлі літ. А-3 : у підвалі приміщення № 2 позіції 1-21; на першому поверсі приміщення № 1 позиції 1-9 загальною площею 788,6 кв. м, ганок а ; приямки а1, а2,, В,Г,Д навіси (тимчасові). Загальна площа 788,6 кв.м. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 14 березня 2016 року було укладено Договір купівлі-продажу майна № 14/03/16-1 («Договір»), що підтверджується копією Договору, долученою до матеріалів справи. Відповідно до п. 1.1. Договору Відповідач зобовязувалась продати Позивачу належний їй на праві власності обєкт нерухомого майна, а саме: реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 824419312101; обєкт нерухомого майна: інше приміщення магазину у будівлі літ. А-3; адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», будинок 50; опис обєкта нерухомого майна: приміщення магазину у будівлі літ. А-3 : у підвалі приміщення № 2 позіції 1-21; на першому поверсі приміщення №1 позиції 1-9 загальною площею 788,6 кв. м, ганок а ; приямки а1, а2,, В,Г,Д навіси (тимчасові) («Приміщення»). Відповідно до п. 2.1. Договору встановлена ціна відчужуваного Приміщення становила 1 002\~545 (один мільйон дві тисячі пятсот сорок пять) гривень 54 копійки. Згідно з положенням п. 2.2. Договору погоджена ціна за Приміщення мала сплачуватися Позивачем в національній валюті України протягом чотирьох робочих днів з моменту підписання Договору на повідомлений Відповідачем рахунок. Також даний пункт Договору передбачав, що право власності на відчужуване Приміщення виникає у Відповідача з моменту державної реєстрації права власності, що має бути проведена після повної сплати ціни продажу за Приміщення. Крім цього, судом було встановлено, що 17 травня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір позики №17/05/13-1 від 17 травня 2013 року. Відповідно до п. 1.1.даного Договору позикиПозивач передав у власність Відповідачу грошові кошти в сумі 1\~100\~000 (один мільйон сто тисяч) гривень 00 копійок, які Відповідач зобовязувалась повернути до 17 березня 2016 року. Одержання коштів за Договором позики підтверджується копією розписки від 17 травня 2013 року, яка наявна в матеріалах справи та була досліджена судом. Таким чином, судом було зясовано, що 18 березня 2016 року між Позивачем та Відповідачем виникли зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, атому, як вбачається судом із матеріалів справи, 18 березня 2016 року Позивач та Відповідач уклали Договір про припинення зобовязань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Пункт 3 Договору про припинення зобовязань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог передбачав, що зобовязання Позивача за Договором купівлі-продажу майна № 14/03/16-1 від 14 березня 2016 року припинялись в повному обсязі, а зобовязання Відповідача за Договором позики №17/05/13-1 від 17 травня 2013 року припинялися в частині на суму 1 002\~545 (один мільйон дві тисячі пятсот сорок пять) гривень 54 копійки. Зобовязання за Договором вважаються виконаними сторонами належним чином. Пункт 4.3. Договору передбачає, що після повної сплати ціни продажу Приміщення Відповідач зобовязується зявитися у визначені Позивачем час і місце до визначеного Позивачем нотаріуса для здійснення нотаріального посвідчення Договору, а тому Позивач призначив зустріч із нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 03 червня 2016 року за адресою:м. Дніпропетровськ, просп. Пушкіна 35/1-А, про що 30 травня 2016 року Позивач письмово повідомив Відповідача, що підтверджується підписом Відповідача про отримання повідомлення, копія якого долучена Позивачем до матеріалів справи. У зазначені Позивачем час і місце для нотаріального посвідчення Договору Відповідач не зявилась, що було встановлено судом виходячи із наданої Позивачем копії Повідомлення нотаріуса [PERSON] від 06 червня 2016 року про рекомендовану дату повторної зустрічі для здійснення нотаріального посвідчення Договору. Позивач письмово повідомив Відповідача про повторну зустріч, що мала відбутися 10 червня 2016 року о 10:00 в офісі приватного нотаріуса [PERSON] У зазначений Позивачем час повторної зустрічі Відповідач знову не зявилась, що підтверджується наданою суду Позивачем копією Повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] від 13 червня 2016 року, в якій, крім іншого, приватний нотаріус пропонував призначити третю зустріч для здійснення нотаріального посвідчення Договору на 17 червня 2016 року о 10:00 в офісі приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округуВерби В.М., про що Позивач знову письмово повідомив Відповідача. Судом було встановлено, що на третю зустріч для здійснення нотаріального посвідчення Договору Відповідач також не зявилась. Виходячи із відомостей, що містяться вдолученій Позивачем копії повідомлення Відповідача від 24 червня 2016 року про відмову нотаріально посвідчити укладений Договір, судом було встановлено, що, окрім іншого,Відповідач зазначила також про те, що вона використовує Приміщення, яке є предметом Договору, у здійснюваній нею господарській діяльності та має намір через деякий час продати Приміщення на користь іншої особи. Таким чином, беручи до уваги долучені Позивачем копії повідомлень, суд вважає, що тричі не зявившись на призначену Позивачем зустріч Відповідач ухиляється від здійснення нотаріального посвідчення Договору.При цьому Позивачем дотримано п. 4.3. Договору щодо призначення часу, місця і нотаріуса для вчинення нотаріального посвідчення Договору та належним чином заздалегідь повідомлено Відповідача. Поведінка Відповідачаунеможливлює перехід до Позивача права власності на Приміщення, ціна за яке повністю сплачена Позивачем. Згідно зі ст. 525 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 601 Цивільного Кодексу України встановлює, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, суд доходить висновку, що між сторонами справи було укладено договір, який, з урахуванням матеріалів справи, може бути визнано дійсним, адже сторони домовились щодо усіх істотних умов Договору купівлі-продажу ціни та предмету, що підтверджується відповідною копією даного Договору, долученою до матеріалів справи; відбулося часткове виконання Договору(проведено розрахунки шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог), але одна із сторін Відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення. Позивачем також заявлено вимогу про визнання права власності на Приміщення. Щодо даної вимоги суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разівтрати ним документа, який засвідчує його право власності.Судом встановлено, що укладений між сторонами у справі Договір, зобовязання за яким належно виконані Позивачем, є підставою набуття права власності на Приміщення. При розгляді даної справи суд вважає за необхідне застосувати висновок Верховного Суду України, викладений в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15, в якому зазначено, що стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо Відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в Позивача право власності. Відповідно до п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Як було встановлено судом виходячи зі змісту повідомлення від 25 липня 2016 року, Відповідач заперечує набуття Позивачем за Договором право власності на Приміщення, відмовляється вчиняти будь-які дії щодо переходу до Позивача права володіння, користування. Розпорядження Приміщенням, використовує Приміщення в здійснюваній нею господарській діяльності та має намір в подальшому відчужити Приміщення на користь третьої особи. Тобто право власності Позивача на Приміщення не визнається Відповідачем. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved