Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У березні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЛУАТУЮЧА КОМПАНІЯ «ОСНОВА КОМФОРТ» про припинення дій, які порушують права, відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Позовна заява мотивована тим, що кожним позивачем було укладено з відповідачем договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, в яких було погоджено вартість послуг, які надаються відповідачем позивачам. У вересні 2019 позивачами було отримано новий підвищений тариф, при цьому, позивачі не надавали згоди на зміну істотних умов договорів. Позивачі письмово звернулись до відповідача зі своїми запереченнями щодо підвищеного тарифу, проте, відповіді на своє звернення не отримали, у зв`язку з чим, вважають, що відповідач порушив права позивачів, які є споживачами наданих ним послуг. Так позивачі вважають, що підвищення плати за надані послуги в односторонньому порядку є незаконним, відповідачем щодо позивачів застосовується нечесна підприємницька практика, договори містять несправедливі умови, які порушують права споживачів. З огляду на викладене, позивачі просили: зобов`язати відповідача припинити дії, що порушують права позивачів, а саме, в односторонньому порядку підвищувати розмір плати за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території без згоди позивачів, та відносити становище, яке існувало до порушення, а саме, зобов`язати відповідача з серпня 2019 включно, застосовувати погоджену сторонами у п.2.4 договору плату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території; визнати недійсними умови договорів, що містяться в абз.2 п.2.4, п.п. 2.4.1, п.п.2.4.2, абз.2 п. 2.6, п.п. 3.3.10, п. 8.10 договору, як такі, що є несправедливими та обмежують права споживачів; покласти всі судові витрати на відповідача. Також у позові вказано, що орієнтовні витрати становлять не менше 15 050,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2020, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В подальшому, відповідачем подано відзив, в якому проти позову заперечує в повному обсязі. Наголошує, що вказані договори укладались сторонами добровільно, без жодного примусу, з повним розумінням сторонами його змісту й умов, на підставі вільного волевиявлення. Зазначає, що між відповідачем та співвласниками будинку з адресою: [ADDRESS] не укладено договори про надання послуги з управління багатоквартирним будинком у порядку, визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач не є управителем будинку, відтак, норми цього закону не поширюються на правовідносини між сторонами. Після останнього затвердження тарифу у серпні 2017 визначені у п.п. 2.4.2 договору показники значно змінились, що і стало причиною перегляду ціни на послуги за договорами, таке право відповідача передбачено зазначеними договорами. Позивачі були належним чином повідомлені про намір управляючої компанії змінити тариф на утримання будинку, оскільки проводились загальні збори співмешканців та особисті зустрічі керівництва відповідача з ініціативною групою та надано відповіді на всі запитання. Окрім того, на думку відповідача, позивачі мають право в будь-який момент обрати управителя будинку, затвердити тариф, розірвати договори з відповідачем і отримувати послуги з утримання будинку та прибудинкової території від іншого виконавця. Заперечував наявність у його діях хоч якихось ознак нечесної підприємницької практики. Не погоджується щодо несправедливих умов договору, оскільки договори були укладені на підставі вільного волевиявлення з дотриманням вимог чинного законодавства. Також стверджує, що у мови договору змінювались відповідачем не на власний розсуд, а у чітко визначених погоджених сторонами випадках: п.2.4, пп.2.4.2, п.2.6, п.п.3.3.10 договору. Також зазначає, що позивачами необгрунтований попередній розрахунок суми витрат, які вони понесли. Позивачами було подано відповідь на відзив, в якій вони зазначили, що правовідносини між сторонами регламентовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» з огляду на характер послуг, обумовлених договорами. Вказували на порушення порядку скликання загальних зборів та на неотриманні відповідей від відповідача на свої звернення. Відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач не погоджувався з аргументами позивача, вказаних у відзиві. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2020, у справі закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача проти позову заперечувала, з підстав, викладених у відзиві. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Експлуатуюча компанія «Основа Комфорт» уклало договори про надання послуг з утримання будинку та прибудинкових територій з [PERSON] №19/T17K/81У від 11.04.2019, з [PERSON] №13/17-K/80У від 27.11.2013, з [PERSON] №13/17-K/6/У від 09.08.2013, з [PERSON] №13/17-K/65/У від 06.08.2013, з [PERSON] №13/17-K/5/У від 07.10.2013. Вказані договори є майже ідентичними та передбачають зобов`язання виконавця надати споживачам визначений цими договорами комплекс послуг з утримання будинку та прибудинкової територій у будинку [ADDRESS] , та зобов`язання споживачів своєчасно оплачувати ці послуги за тарифами, у строки і в порядку, передбаченими договором. При цьому, п. 2.1 вказаних договорів визначено, що Плата за послуги Виконавця складається з плати за послуги з утримання Будинку і прибудинкової території. Розрахунок плати туги Виконавця здійснюється згідно з визначеними цим договором тарифами. Згідно з п.п. 2.4.1, 2.4.2 Договорів, споживачі погодились, що виконавець має право збільшити у разі п.п. 2.4.2 Договору без додаткового внесення змін до договору. Коригування тарифів на послуги провадиться у разі, коли протягом строку дії таких тарифів змінюються (хоча б один показник): ставки податків і зборів (обов`язкових платежів); або рівень заробітної плати у Виконавця відповідно до законодавства; або ціни (тарифи) на паливно-енергетичні та матеріальні ресурси; або затверджені КМДА тарифи на обслуговування ліфтів, систем ОДС, пожежної сигналізації. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно норми ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для визнання окремих пунктів вищевказаних договорів позивач визначає нечесну підприємницьку практику позивача у формі агресивної діяльності та несправедливі умови вказаних договорів, зокрема, положення ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Згідно із ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). При цьому, такі умови не є вичерпними. Проте з умов предмету укладеного між сторонами договору не випливає їх несправедливості. Судовим розглядом встановлено, що співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] не укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком на підставі норм нового Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому, відповідно до п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Тобто, укладені договори про надання послуг з управління багатоквартирним будинком зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами. За умовами вказаних договорів, між сторонами були визначені тарифи, при цьому, було визначено порядок зміни вказаних тарифів. Порядок зміни передбачав два варіанти, як односторонній, за умови настання певних обставин, так і двосторонній за умови досягнення згоди сторін. При цьому, слід зазначити, що договори передбачають зобов`язання споживача сплачувати надані послуги в обох випадках зміни тарифів. Окрім того, всі договори передбачають один рік строку дії вказаних договорів з автоматичною пролонгацією у разі, якщо до закінчення його строку, жодною зі сторін не буде письмово заявлено про їх розірвання, або необхідність перегляду умов договору. При цьому, слід зазначити, що судовим розглядом не встановлено наявність бажання сторін розірвати дію вказаних договорів, окрім того, не встановлено претензій споживачів до виконавця за вказаними договорами відносно якості наданих послуг. Позивачі у даному випадку не погоджуються з одностороннім збільшенням виконавцем тарифів за надані послуги. При цьому, суд вважає доведеним відповідачем настання умов, передбачених п.п.2.4.2 договорів, які надавали відповідачу право коригування та збільшення тарифів. Відтак, вказане збільшення відбулось у відповідності до умов договорів, які сторони погодили під час підписання. Отже, підстав для визнання недійсними пунктів вказаних договорів, суд не знаходить. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договорів вимогам законодавства та про несправедливість їх умов, так як доводи позивачів про нечесну підприємницьку практику грунтуються виключно на думці позивача і спростовуються самим змістом договору, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірних пунктів та підпунктів договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed