Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору поруки, мотивуючи тим, що 9 липня 2008 року між сторонами укладено договір поруки № 014/8701/82/74460/1, відповідно до якого позивач виступив поручителем за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 014/8701/82/74460 від 9 липня 2008 року, а саме щодо повернення кредиту в розмір 40 800 доларів США, сплати процентів за його користуванням, комісійної винагороди, неустойки в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору в повному обсязі. Позивач вважає, що договір поруки суперечить нормам Конституції України, ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки зобов'язання виражене у іноземній валюті, а не в грошовій одиниці України відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав заяви про розгляд справи у його відсутність, а також письмові заперечення (а.с. 44-45). Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача, його представника та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що 9 липня 2008 року між сторонами [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір поруки № 014/8701/82/74460/1, відповідно до якого позивач виступив поручителем за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 014/8701/82/74460 від 9 липня 2008 року, а саме щодо повернення кредиту в розмір 40 800 доларів США, сплати процентів за його користуванням, комісійної винагороди, неустойки в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору в повному обсязі (а.с. 7-9). Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Отже, вказана норма визначає правовий статус грошової одиниці України, але не визначає сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтями 47, 49 вказаного Закону визначається порядок здійснення операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». З матеріалів справи вбачається, що відповідачу Національним банком України видано банківську ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 року та дозвіл № 10-5 від 11 жовтня 2006 року (а.с. 46-48), а відтак ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі і з розміщення іноземної валюти на валютному ринку. Крім того, суд бере до уваги положення ЦК України про свободу договору (ст. 627 ЦК України), згідно з якими відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки боржник [PERSON] погодився на укладення кредитного договору в іноземній валюті, а також позивач - на укладення договору поруки у забезпечення виконання кредитного договору в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказане стверджується і п. 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed