Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593 від 25.11.2019 в сумі 17980 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 25.11.2019 між [PERSON] та ТОВ «Авентус Україна» укладено кредитний договір №1546593. 23.04.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №23042020, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за вказаним вище кредитним договором в сумі 17980 грн., з яких: 5000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 2700 грн. сума заборгованості за відсотками, 10280 грн. сума заборгованості за пенею. Проте, всупереч умовам кредитного договору та після відступлення позивачу права грошової вимоги, відповідач не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість не погашає, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором\~про надання\~коштів у\~позику на\~умовах споживчого\~кредиту №1546593\~від 25.11.2019\~в сумі\~17980\~грн., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 5000 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 2700 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 10280 грн., а також судові витрати по справі. Представником відповідача адвокатом Остапенко А.І. подано відзив, в якому позовні вимоги визнала частково, заперечуючи в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею, мотивуючи тим, що між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» дійсно 25.11.2019 було укладено кредитний договір №1546593, відповідно до якого він отримав в кредит грошові кошти в сумі 5000 грн. У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем він не міг своєчасно погасити кредитну заборгованість, однак погоджується сплатити основний борг в розмірі 5000 грн. Разом з тим, заперечує щодо сплати нарахованих відсотків та пені, обгрунтовуючи тим, що він є військовослужбовцем, учасником бойових дій, неодноразово приймав участь у антитерористичних операціях в зоні АТО у 2015 та 2017 роках, а відтак на нього розповсюджується дія п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому вказує, що відповідно до роз`яснень Національного банку України для звільнення військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом відповідно до вимог п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такі позичальники мають надати банку документи, що підтверджують їх призов під час мобілізації та проходження військової служби та відповідають переліку документів, зазначеним у листі Міністерства оборони України від 21.08.2014 №322/2/7142. Тобто, для припинення нарахування штрафних санкцій та відсотків відповідач зобов`язаний був звернутися до відділення відповідної фінансової установи та надати відповідні підтверджуючі документи для призупинення нарахування штрафних санкцій за користування кредитом і, як наслідок, отримати документ, що підтверджує призупинення нарахування штрафних санкцій за користування кредитом. Оскільки з моменту отримання права вимоги до відповідача за кредитним договором №1546593 від 25.11.2019 за договором про відступлення права вимоги від 23.04.2020 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, отже їх нарахування відповідачу первісним кредитором здійснювалося з тих підстав, що відповідач не повідомив фінансову установу про те, що він є військовослужбовцем та на нього поширюються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В судове засідання представник позивача не з`явився, однак у поданій відповіді на відзив просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги просив задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, відповідно до якої позовні вимоги визнала частково, заперечуючи в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем 25.11.2019 був укладений договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн. зі строком користування на 30 днів. Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Знижена процентна ставка становить 1,71% від суми позики за кожен день користування нею (624,15% річних) в межах строку надання позики, стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми позики за кожен день користування (657,00%). Відповідно до умов договору кредитодавець надає клієнту позику, а останній, в свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки, штрафи та пеню за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. Порядок повернення позики та сплати нарахованих процентів\~здійснюється відповідно до розділу 3 договору та графіку платежів (додаток №1 до договору). Як вбачається з договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593 від 25.11.2019, він підписаний відповідачем шляхом використання електронного цифрового підпису. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та\~Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акценту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостої цієї стаття. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно з ч.1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593 від 25.11.2019 є письмовим правочином, який відповідає формі, що передбачена ст.ст.207,\~208,\~1047,\~1055 ЦК України,\~оскільки він\~вчинений у\~письмовій формі\~та підписаний\~уповноваженими особами,\~що підтверджує\~досягнення між\~його сторонами\~всіх істотних умов договору. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів у справі, суд дійшов висновку, що між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом кредитного договору. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 23.04.2020 укладено договір факторингу №23042020, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Авентус Україна» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №23042020 від 23.04.2020 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593 від 25.11.2019 в сумі 17980 грн. Згідно зі ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Статтею 1082\~ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже, внаслідок укладення договору факторингу №23042020 від 23.04.2020 відбулася заміна кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1546593 від 25.11.2019, позичальником якого є відповідач [PERSON] . Як вбачається з наявних у справі письмових доказів відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом та пені у встановлені кредитним договором строки не виконав, внаслідок чого станом\~на 23.04.2020 має заборгованість в сумі 17980 грн., з яких: 5000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 2700 грн. сума заборгованості за відсотками, 10280 грн. сума заборгованості за пенею. Після відступлення права грошової вимоги до нового кредитора позивачем нарахування штрафних санкцій не здійснювалося, відповідач кредитну заборгованість не погашав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч.1 та ч.2 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Як визначено ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 611 ЦК України регламентує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже судом встановлено, що відповідач неналежно виконав свої зобов`язання і допустив кредитну заборгованість на вказану вище суму, а тому має нести відповідальність за неналежне виконання своїх зобов`язань. Позивачем пред`явлено до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, відсоткам за користування позикою та пені. Оскільки вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу відповідачем визнано, тому в цій частині позов підлягає до задоволення. Разом з цим, не заперечуючи існуючу заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 5000 грн., відповідач вказував на безпідставне нарахування йому відсотків та пені, оскільки він є військовослужбовцем та на нього поширюються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Суд вважає такі доводи відповідача обгрунтованими з огляду на наступне. З наданих представником відповідача суду доказів, а саме військового квитка серії [NUMBER] , виданого 11.11.2011, вбачається, що відповідач з 12.10.2011 до 21.04.2017 проходив військову службу, з 25.02.2020 і по даний час прийнятий на військову службу за контрактом. В період з 01.07.2015 по 05.08.2017, з 03.09.2015 по 27.09.2015, з 25.02.2016 по 10.01.2017, з 20.01.2017 по 07.04.2017 відповідач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м.Бахмут Донецької області, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 22.05.2017 №303, виданої командиром військової частини польова пошта [NUMBER] . Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. Відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 25.12.2015. Посвідчення є безтерміновим і дійсне на всій території України. Дане посвідчення свідчить про те, що відповідач має пільги відповідно до закону. Згідно зі ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 №1275-VII внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Початком особливого періоду на території України є дата набрання чинності Законом України від 17.03.2014 №1126-VII, яким затверджено Указ Президента України від 17.03.2014 №303 «Про часткову мобілізацію», тобто 18.03.2014 року, який триває і по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, то у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Зважаючи на те, що відповідач перебував та на даний час перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, приймав участь у антитерористичній операції та має статус учасника бойових дій, відтак він має право на визначені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеню за невиконання зобов`язань за кредитним договором. Разом з цим, суд відхиляє доводи представника позивача щодо наявності обов`язку у відповідача повідомити фінансову установу про те, що він є військовослужбовцем, оскільки застосування приписів ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 №6-1746цс16. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем, перебував та на даний час перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, приймав участь у антитерористичній операції та має статус учасника бойових дій, а відтак на нього розповсюджується дія п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом з початку і до закінчення особливого періоду, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та пенею. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом у розмірі 5000 грн. Вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 2700 грн. та заборгованості за пенею у розмірі 10280 грн. задоволенню не підлягають з підстав викладених у мотивувальній частині рішення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 631 грн. 29 коп.

Outcome: partial