Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з врахуванням його уточнення, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказував, що після смерті батька залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке він не взмозі оформити в нотаріальному порядку через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів, які були втрачені. Посилаючись на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті батька і прийняв спадщину, але через зазначену обставину не може оформити її в нотаріальному порядку, хоча батько законно володів будинком та ділянкою, а він фактично проживав з батьком на час його смерті, тому прийняв спадщину, а відповідачка, яка є його дочкою, хоча й була зареєстрована з ним, але в дійсності не проживала з ним, тому просив позов задовольнити. В судове засідання на розгляд справи сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Позивач в своїй заяві просив позов задовольнити, а відповідачка позов визнала і не заперечувала проти його задоволення. В своїй заяві на адресу суду відповідачка також підтвердила, що на час смерті батька з ним не проживала, хоча і була зареєстрована. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін в підготовчому судовому засіданні відповідно до положень ст. 200 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] помер громадянин [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. Заповіту померлого судом не встановлено, тому спадкування повинно здійснюватися за законом. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є дітьми померлого і відносяться до спадкоємців першої черги за законом. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 22 листопада 2018 року на час смерті [PERSON] з ним була зареєстрована та проживала дочка [PERSON] , тобто відповідачка. В той же час, згідно із довідкою тієї ж сільської ради від 07 грудня 2018 року [PERSON] , дійсно, зареєстрована по [ADDRESS] , але фактично проживала [ADDRESS] . Дана довідка була видана на підставі акту від 06 грудня 2018 року, складеного депутатом місцевої сільської ради та сусідів, і в якому визначено, що [PERSON] на час смерті батька з ним фактично не проживала по [ADDRESS] цьому селі . В своїй заяві на адресу суду відповідачка підтвердила ці факти і те, що позивач фактично проживав з батьком на час його смерті. Тобто доказами підтверджено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. Крім того, перепоною в оформленні спадщини є відсутність правовстановлюючого документу на будинок. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, а за їх відсутності нотаріус роз`яснює спадкоємцю про вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Крім того, згідно з п. 4.14 глави 10 розділу ІІ цього ж Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Про це приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. було вказано позивачу у письмовому роз`яснені від 04 грудня 2018 року. Судом встановлено, що відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 листопада 2018 року будинок зареєстрований на праві власності за [PERSON] відповідно до свідоцтва від 10 травня 1989 року, виданого Шевченківською сільською радою народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області. В той же час це свідоцтво про право власності було втрачено за невідомих обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, в якому, в ст.1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В результаті, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок належав законно на праві власності [PERSON] і це майно входило до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування повинні відійти спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто позивачу в справі як спадкоємцю за законом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. За викладеного,

Outcome: approved