Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

У 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 квітня 2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля KIA Cerato, номерний знак [NUMBER], що належить на праві приватної власності позивачу, та автомобіля Dewoo Lanos, номерний знак [NUMBER], котрим керував відповідач [PERSON], внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року у справі № 757/17053/15-п, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 8.09.2015 року, [PERSON] визнано винним в дорожньо-транспортній пригоді за ст. 124 КУпАП. Тому позивач звернулась з позовом та просила суд стягнути 211 171 грн. 99 коп. завданої майнової шкоди - вартість відновлювального ремонту автомобіля та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження автомобіля. Ухвалою суду від 22 квітня 2016 року провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд справи на 24 травня 2016 року (т. 1 а.с. 23). За клопотанням відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 116-117) ухвалою суду від 24 травня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, залучено у справі в якості третьої особи Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» (т. 1 а.с. 122-123). 29 червня 2016 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про допит її як свідка у справі (т. 1 а.с. 130-132), котре ухвалою суду від 29 червня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, задоволено (т. 1 а.с. 133). За клопотанням представника відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 174-172) ухвалою суду від 8 вересня 2016 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу з метою визначення наявності вини в діях відповідача, а також розміру матеріального збитку, який було спричинено позивачу (т. 1 а.с. 179). Через недостатність даних для проведення експертизи судова експертиза не проведена (т. 1 а.с. 184-185), у зв'язку з чим ухвалою суду від 14 червня 2017 року провадження у справі відновлене та справу призначено до судового розгляду на 11 липня 2017 року (т. 1 а.с. 188). 18 вересня 2017 року від позивача надійшли письмові пояснення (т. 1 а.с. 205-211). За клопотанням представника відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 221-223) ухвалою суду від 9 жовтня 2017 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу (т. 2 а.с. 51-52). Під час судового розгляду справи 19 вересня 2017 року представник відповідача [PERSON] надала письмові заперечення (т. 1 а.с. 224-225). Вказав, що пошкодження на автомобілі позивача не співмірні з дорожньо-транспортної пригодою. Витрати позивача на проведення ремонту є сумнівними, здійсненими за завищеними цінами. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Україна», котра і повинна відшкодувати позивачу завдану шкоду. Також 19 вересня 2017 року представником відповідача [PERSON] заявлене клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 226-227) у задоволенні якого ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, відмовлено (т. 1 а.с. 238-239). Судова автотоварознавча експертиза не проведена через її неоплату відповідачем (т. 2 а.с. 84), у зв'язку з чим ухвалою суду від 21 березня 2018 року провадження у справі відновлене та справу призначено до розгляду на 18 травня 2018 року (т. 2 а.с. 89). У судовому засіданні 18.05.2018 року представник відповідача [PERSON] втретє заявив клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої та транспортно-трасологічної експертизи на предмет визначення ринкової вартості автомобіля [NUMBER], його деталей з урахуванням зносу на момент дорожньо-транспортної пригоди, матеріального збитку тощо, що належить позивачу, у задоволенні якого ухвалою суду відмовлено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошував, що сторона позивача здійснила відновлювальний ремонт автомобіля, а відповідач зловживає своїми процесуальними правами. Представник відповідача [PERSON] щодо позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], показання позивача [PERSON], допитаної в судовому засіданні з приводу завдання й майнової та моральної шкоди, пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] 24 квітня 2015 року, приблизно о 23.00 год., керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по мосту Патона в м. Києві, всупереч вимогам п. 10.1. Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року у справі № 757/17053/15-п, залишеною без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 08.09.2015 року у справі №33/796/998/2015, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 12-17). Постановою Макарівського районного суду Київської області від 26.10.2015 року у справі № 370/1546/15-а адміністративний позов [PERSON] до Інспекторів відділу Державної автомобільної інспекції по обслуговуванню Печерського району підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України в м. Києві Хомяченко В.В., Святенко І.В., Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС в м. Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] про визнання дії протиправними щодо складання на нього протоколу про адміністративне правопорушення та не складання протоколу відносно позивача [PERSON] - залишений без задоволення (т. 1 а.с. 18-20). Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. З протоколу про адміністративне правопорушення від 25.04.2015 року, серія бланку АП1 № 585269, складеного за ст. 124 КУпАП (т.1 а.с. 58) вбачається, що власником автомобіля Daewoo Lanos, номерний знак [NUMBER], є [PERSON], а [PERSON] керував цим автомобілем на підставі посвідчення водія серії ВАЕ № 230264 на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб. Як вбачається з матеріалів справи, що позивачу на праві приватної власності належить автомобіль KIA Cerato, номерний знак [NUMBER] (Т.1 а.с. 10-11). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Частинами першою та другою ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість правил відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, полягає у вимозі лише трьох умов для виникнення відповідальності, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, наявності причинного зв'язку між протиправними діями та шкодою. При цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто, особа, яка спричинила шкоду при використанні джерела підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її заподіяння (без вини). Відповідальність такої особи розповсюджується до меж непереборної сили. Тому така відповідальність є підвищеною. Обов'язок відшкодувати заподіяну шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Разом з тим, володільця джерела підвищеної небезпеки може бути звільнено судом від відповідальності, якщо він доведе, що шкоду було спричинено внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого. Судом під час розгляду даної справи наявності ознак непереборної сили або умислу позивачки не встановлено. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У результаті дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку від 27.05.2015 року № 194 (т. 1 а.с. 62-91), складено оцінювачем автотранспортних засобів ФОП [PERSON], що має вищу освіту та кваліфікацію оцінювача, який діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності № 1/15, виданого Фондом державного майна України 14.01.2015 р., свідоцтва Фонду державного майна України про реєстрацію у державному реєстрі оцінювачів № 8994 від 10.01.2012 р., кваліфікаційного свідоцтва оцінювача Фонду державного майна України МФ № 8064 від 10.12.2011 р., посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 8962 - ПК від 28.11.2014 р., вартість відновлюваного ремонту автомобіля позивач становить 227 445,17 грн. За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На проведення відновлювального ремонту, позивач витратила 211 171,99 грн., що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля в ремонт від 12.01.2016 року, рахунком-фактурою від 23.02.2016 року № 2/1, ремонтною калькуляцією № 1234 від 23.02.2016 року, актом виконаних робіт від 23.02.2016 року № 02/1/02, квитанцію прибуткового касового ордеру від 25.02.2016 року № 22 (т. 1 а.с. 92-106). Доводи сторони відповідача, що характер пошкоджень, який отримав автомобіль позивачки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі відповідача не відповідає механізму та обставинам дорожньо-транспортної пригоди, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. При цьому судом встановлено, що стороною відповідача з метою затягування розгляду справи було тричі заявлено клопотання про призначення у справі судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та автотоварознавчої експертизи з метою визначення наявності вини в діях відповідачки, а також розміру матеріального збитку, який було спричинено стороні позивача. Проте, відповідні експертизи не проводились через недостатність матеріалів та через неоплату відповідачем. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З урахуванням поведінки відповідача та його представника, відповідно до положень ст. 109 ЦПК України суд вважає за можливим визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена. Крім того, суд зауважує, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Згідно з полісом № АІ 5612123 цивільно-правова відповідальність відповідача, якого було визнано винним у заподіянні шкоди, заподіяної внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, на момент її настання була застрахована ПРАТ СК«УКРАЇНА» (т. 1 а.с. 118). Проте, доводи представника відповідача, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, а тому саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди на суму відновлювального ремонту автомобіля - 211 171,99 грн. Крім того, позивач просить відшкодувати їй моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 5 000 грн. Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме: моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини 2 вказаної норми моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Допитана в судовому засіданні позивач у якості свідка пояснила суду, що моральна шкода, виявилася у тому, що у результаті пошкодження належного останній на праві власності автомобіля, їй були завдані фізичні та душевні страждання. Позивачу довелося самостійно розшукувати відповідача, постійно відвідувати органи ДАІ для його пошуку. При цьому, позивач отримала психологічний стрес, втратила сон та спокій, її нормальні життєві устої були порушені. Крім того, у зв'язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди позивач постійно відчуває душевні хвилювання та дискомфортне відчуття коли сідає за кермо автомобіля. Також неможливість використовувати транспортний засіб за належністю, порушувало права позивача на користування цим майном. Позивач втратила можливість пересуватися по місту та Україні в цілому для вирішення своїх повсякденних справ. Матеріалами справи також підтверджується, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу довелося звертатися до закладів охорони здоров'я, перебувати на лікарняному (т. 1 а.с. 46-59). З урахуванням душевних страждань позивача приводу пошкодженого автомобіля суд дійшов висновку про стягнення у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., що відповідає принципам достатності, співрозмірності та справедливості. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 216 171 грн. 99 коп. (211 171,99 грн. майнової шкоди + 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивач підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 489 грн. 72 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved