Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 25.05.2012 року між позивачем та ПАТ «Свендбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив позивачу право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у звязку з чим ПАТ «Дельта Банк» набув статус нового кредитора та права вимагати від боржників повного, реального та належного виконання своїх зобовязань. Вказував на те, що 14.06.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (в подальшому АТ «Сведбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №011/0606/12-048, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 16115 дол. США. З метою забезпечення виконання вище вказаного зобовязання між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 75,40 кв.м. в тому числі житловою 49,90 кв.м. Позичальник своїх зобовязань за вище вказаним кредитним договором не виконав внаслідок чого у нього станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 200347,42 грн. з яких: сума заборгованості за кредитом 157027,05 грн., сума заборгованості за відсотками 43320,37 грн. та про наявність такої заборгованості і необхідність її погашення боржник повідомлявся позивачем шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязання згідно вимог кредитного договору, яка залишилась поза увагою боржника та іпотекодавців і заборгованість погашена ними не була. Таким чином, вважає, що позивач набув права задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, просив в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 200347,42 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 75,40 кв.м., житловою площею 49,90 кв.м., яка знаходиться за адресою м.Чернівці, вул. Білоруська, 23/2 шляхом визнання права власності на нього за позивачем та визнати за позивачем право власності на вище вказану квартиру. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не зявились в судове засідання незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомили і не подали відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою м. Чернівці, вул.Білоруська, 23/1, а відповідача [PERSON] за адресою м.Чернівці, вул.. Кармелюка, 116/31 та саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 14.06.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, до якого неодноразово вносились зміни згідно укладених між сторонами кредитного договору договорів про внесення змін та доповнень від 05.11.2009 року , 09.11.2009 року та 06.11.2009 року (а/с 7-27). Так, згідно умов вище вказаного договору та внесених до нього змін і доповнень, банк надав позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, в розмірі 16115 дол. США на строк до 10.06.2011 року зі сплатою 14 % річних в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит на умовах визначених договором та Графіком погашення заборгованості шляхом сплати ануїтентних платежів, встановлених договором. Факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним вище договором підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяв на видачу готівки (а/с 28-36). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Згідно вимог ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Так, судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязання за вище вказаним кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №011/0606/12-048-Z-1 від 14.06.2006 року, відповідно до умов якого в забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавці передали в іпотеку іпотеко держателю належне їм на праві власності майно, а саме: квартиру №2, що складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 49,90 кв.м., загальною площею 75,40 кв.м., яка знаходиться у м.Чернівці по вул.. Білоруській, в будинку №23. У звязку з внесенням змін до кредитного договору аналогічні зімни були внесені до іпотечного в частині основного зобовязання, що підтверджується відповідними договором про внесення змін та доповнень від 06.11.2009 року (а/с 37-42). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до розрахунку заборгованості, боржник належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 200347,42 грн. з яких: сума заборгованості за кредитом 157027,05 грн., сума заборгованості за відсотками 43320,37 грн., що підтверджується копією відповідного розрахунку (а/с 44). Судом встановлено, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» (АКБ «ТАС-Комерцбанк») та позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними між ПАТ «Сведбанк» та іншими особами, в тому числі за кредитним та іпотечним договором укладеними з відповідачами (а/с 62-75). Про наявність вказаної вище заборгованості позивач повідомляв відповідачів шляхом направлення на їх адресу письмових листів-вимоги (а/с 45-49). Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Як вбачається зі змісту абз. 2 п. 5.2.3.1 іпотечного договору, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотеко держателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта - субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом та його кандидатура визначається іпотекодержателем. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Таким чином обовязок доказування обґрунтованості своїх позовних вимог та обставин на які він посилається покладається на позивача. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів виконання вимог ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2.3.1 іпотечного договору, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо ціни предмета іпотеки, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позову. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved