Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

У березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до Новоград-Волинського міськрайонного суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Ухвалою суду від 25.09.2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що внаслідок укладання між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, останнє набуло право вимоги за кредитним договором №173 від 28.03.2008 року, що був укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON]. Згідно умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит у сумі 150000 грн., за умови повернення і сплати процентів за користування у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір за № 174 від 28.03.2008 року, відповідно до якого останні передали банку в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS]. [PERSON] належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 3.01.2017 року має заборгованість - за кредитом 129 518,37 грн., за відсотками 124451,86 грн., по комісії 6860,00 грн., а всього 260830,23 грн. 21.06.2017 року представником відповідача подано заперечення на позов які зводяться до того, що позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» не підлягають задоволенню, оскільки заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 24.10.2013 року по справі № 285/3525/13-ц був задоволений позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до вказаних відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 173 від 28.03.2008 року, що станом на 31.05.2013 року складає суму 179172,36 грн. Зазначене судове рішення до суду апеляційної інстанції не оскаржувалось, а за заявою представника позивача на його адресу були направленні виконавчі листи. Відповідно до сит. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити з підстав зазначених у позовні заяві. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули повторно, про час і місце судового розгляду були повідомлені вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за їх відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавали. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, в судове засідання не прибули, про час і місце судового розгляду були повідомлені вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за їх відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавали. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договори про відступлення прав вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, згідно яких останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 173 від 28.03.2008 року, що був укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], а також право звернення стягнення на заставне майно за договором забезпечення, що був укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON].(а.с.5-8, 41-51). 28.03. 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» прийнято від зазначених відповідачів в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.16-18). Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.03.2008 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.34). Відповідно до розрахунків, у третьої особи [PERSON] станом на 3.01.2017 року має заборгованість - за кредитом 129518,37 грн., за відсотками 124451,86 грн, по комісії 6860,00 грн., а всього 260830,23 грн. Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с.5-62). Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч.1 ст.35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Позивачем, у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» 30 червня 2013 року було направлено відповідачам та третій особі лист про порушення зобов'язання, в якому позивач попередив відповідачів та третю особу про свій намір в разі невиконання відповідачами викладених листі вимог, задовольнити свої грошові вимоги та звернути стягнення на об'єкти застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та/або зверненням до суду. Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 24.10.2013 року № 285/3525/13-ц задоволено позов ТОВ Кредитні ініціативи» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №173 від 28.03.2008 року, розмір якої станом на 31.05.2013 року складає 179172 грн 36 коп, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцям на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.113-114). Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 грудня 2016 року № 591/3480/15-ц (№ рішення в ЄДРСР 63880312). Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до п. 2.5 якого передбачено, що кредит надається позичальнику для реконструкції житлового будинку (а.с. 5). Як вбачається з п. 1.3 договору іпотеки, що укладений між банком, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 28 березня 2008 року, предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] належить на праві власності: [PERSON] - 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2004 року; [PERSON] та [PERSON] - по 3/8 частки квартири за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2004 року (а.с. 16). Таким чином спірна квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором від 28 березня 2008 року. Оскільки нерухоме майно, що було предметом договору іпотеки, було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, то немає передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed