Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 04 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання останньому кредиту в розмірі 250 000 грн. зі сплатою 19% річних строком до 04 вересня 2009 року. З метою забезпечення належного виконання зобовязань за цим кредитним договором 04 вересня 2006 року між банком і відповідачем було укладено договір застави, предметом якої був зернозбиральний комбайн Дон 1500 Б077, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, що належить останньому на праві приватної власності. У п. 9.1 договору застави передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення і діє до виконання заставодавцем зобовязання за кредитним договором. Однак [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом і комісійних винагород за банківські послуги не виконав, у звязку з чим станом на 25 лютого 2015 року в нього утворилась заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором у розмірі 928 357 грн. 42 коп., яка складається: - заборгованість за кредитом у розмірі 250 000 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 178 189 грн. 95 коп.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 26 лютого 2014 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 54 750 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за період з 26 лютого 2014 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 39 023 грн. 58 коп.; - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 26 лютого 2012 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 22 503 грн. 14 коп.; - 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків за період з 26 лютого 2012 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 16 051 грн. 74 коп.; - втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу в розмірі 237 412 грн. 92 коп.; - втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів у розмірі 130 426 грн. 09 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив звернути стягнення на належне відповідачеві майно, а саме зернозбиральний комбайн Дон 1500 Б077, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, за зазначеним договором застави шляхом проведення публічних торгів і направлення коштів, отриманих від реалізації предмета застави, у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором, розмір якої станом на 25 лютого 2015 року становить 928 357 грн. 42 коп., на користь банка, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]Є позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував і просив відмовити в його задоволенні у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності. Треті особи в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що 04 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання останньому кредиту в розмірі 250 000 грн. зі сплатою 19% річних строком до 04 вересня 2009 року. З метою забезпечення належного виконання зобовязань за цим кредитним договором 04 вересня 2006 року між банком і відповідачем було укладено договір застави, предметом якої був зернозбиральний комбайн Дон 1500 Б077, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, що належить останньому на праві приватної власності. У п. 9.1 договору застави передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення і діє до виконання заставодавцем зобовязання за кредитним договором. Однак [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом і комісійних винагород за банківські послуги не виконав, у звязку з чим станом на 25 лютого 2015 року в нього утворилась заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором у розмірі 928 357 грн. 42 коп., яка складається: - заборгованість за кредитом у розмірі 250 000 грн.; - заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 178 189 грн. 95 коп.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 26 лютого 2014 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 54 750 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за період з 26 лютого 2014 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 39 023 грн. 58 коп.; - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 26 лютого 2012 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 22 503 грн. 14 коп.; - 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків за період з 26 лютого 2012 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 16 051 грн. 74 коп.; - втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу в розмірі 237 412 грн. 92 коп.; - втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів у розмірі 130 426 грн. 09 коп. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року, у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено з тих підстав, що банком пропущено строк позовної давності звернення до суду. При цьому судом першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановлено, що суду не надано належних доказів укладання 28 жовтня 2008 року додаткової угоди № 2, згідно з якою строк остаточного погашення кредиту та процентів за ним було встановлено 04 вересня 2010 року, а тому терміном остаточного погашення кредиту слід вважати 04 вересня 2009 року. Частиною 3 ст. 61 ЦПУ України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто перебіг позовної давності почався з 04 вересня 2009 року, дня остаточного погашення кредиту. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як убачається із кредитного договору строк позовної давності його сторонами не збільшувався. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, фактично позивач про порушення своїх прав дізнався після спливу остаточного строку погашення кредиту, що і є початком перебігу строку позовної давності як щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і вимог про звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звернувшись до суду з указаним позовом 26 березня 2015 року позивач пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якого просить представник відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно із ч. 1 ст. 583 ЦК України та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про заставу». заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Таким чином, виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід дійти до висновку про те, що терміни «порука» і «поручительство», в контексті майнового поручительства та поруки, застосовуються законодавцем у рівній мірі як тотожні для зобовязання сторони, яка взяла на себе відповідальність перед кредитором за борг третьої (іншої) особи боржника. Тобто за правилами вказаних норм при поруці виконання зобовязання перед кредитором забезпечується фактично всім майном іншої особи поручителя, а при заставі майновим поручителем є особа, яка передає майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи боржника. Відмінність поручителя від майнового поручителя в цивільному обороті полягає лише в тому, що майновий поручитель поручається конкретно визначеним майном, у той час, як поручитель поручається всім належним йому майном. У решті ці поняття тотожні за своєю правовою природою та змістом. У контексті цієї справи суд вважає, що в даному конкретному випадку до договору застави, як так званого змішаного договору, необхідно також застосовувати правила, якими регулюються правовідносини поруки (ст. ст. 533-559 ЦК України). Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Із пунктів 4.4, 4.5 договору застави вбачається, що право застави припиняється: 1) виконання у повному обсязі зобовязанн (за кредитним договором); 2) в інших випадках, передбачених чинним законодавством України; 3) у випадку продовження строку, на який надано кредит, цей договір зберігає законну силу до повного виконання умов, передбачених кредитним договором. Таким чином, у договорі застави не встановлено строк її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука (майнова порука) припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до майнового поручителя. Отже, застава це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк застави відноситься до преклюзивних строків. У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 04 вересня 2009 року. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет застави, починаючи з 04 вересня 2009 року протягом наступних шести місяців. Строк застави не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовзання застави. Таким чином, і право кредитора, і обовязок майнового поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Таким чином, вимогу до майнового поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії застави(6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Отже, установивши в справі, що банк звернувся до відповідача як до майнового поручителя з позовом про звернення стягнення на предмет застави після спливу як шестимісячного, так і трирічного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог банку до відповідача про звернення стягнення на предмет застави слід відмовити у звязку зі спливом строку звернення до суду. При цьому судом враховано підстави припинення права застави, передбачені ч. 1 ст. 593 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed