Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.07.2018 року, просив суд визначити [PERSON] наступні способи участі у спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], а саме: Кожного четверга з 18:30 год. до 20:00 год.; Першої та третьої неділі кожного місяця з 11:00 год. до 13:00 год.; Кожного року 29 листопада (наступний день після дня народження дитини) з 18:30 год. до 20:00 год.; Кожного року 05 квітня (день народження батька) з 18:30 год. до 20:00 год.; Кожного року 15 квітня (день народження бабусі) з 18:30 год. до 20:00 год.; Кожного року 07 січня з 11:00 год. до 13:00 год.; Кожного року 08 березня з 11:00 год. до 13:00 год.. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2017 року, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Відповідно до пп. 9 п. 1 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Цивільного процесуального кодексу в редакції від 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 25 квітня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва призначено у справі підготовче засідання. За приписами ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач та його представник у підготовчому судовому засіданні зазначили, що позов із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримують у повному обсязі, просили суд про його задоволення. Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні надав суду заяву у порядку ст. 206 ЦПК України про визнання позову з врахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог від 30 липня 2018 року. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у підготовче засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв'язку з існуванням визначених ч. 3 ст. 200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 05.08.2011 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 253. [INFO] у позивача та відповідача народилася донька - [PERSON] (а.с.12). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 23.12.2016 року шлюб було розірвано (а.с. 8-9). Як було встановлено судом, після припинення відносин між сторонами, відповідач та малолітня донька [PERSON], [INFO] проживають разом за адресою: [ADDRESS], однак з моменту розлучення, у позивача з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дитини, відвідуванні, зі сторони відповідача створюються штучні перешкоди стосовно неможливості нормального спілкування позивача з дитиною, а тому позивач змушений був звернутись до суду із вказаним позовом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до вимог статті 157 вказаного Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Приймаючі рішення у справі, судом враховано, що позивач є фізично та психічно здоровою людиною, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має усі умови для спілкування з дитиною, працює, в добровільному порядку готовий надавати матеріальну підтримку для дочки, тому відсутні підстави для позбавлення його права на спілкування з донькою. Таким чином, визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дітей, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року та прийняв до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дочки, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, на підставі, встановлених судом обставин, враховуючи повне визнання відповідачем позовних вимог, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, виходячи виключно з інтересів та віку малолітньої дитини, а також балансу інтересів дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved