Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] (далі по тексту також - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту також - відповідач), третя особа: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про примусовий обмін кімнатами в квартирі. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2013 року було встановлено порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], відповідно до якого було виділено у користування [PERSON] кімнату у квартирі житловою площею 14,9 кв.м., а [PERSON] кімнату житловою площею 14,8 кв.м., місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. Також було зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою та визначено порядок користування квартирою. Проте, як зазначала позивач, відповідач добровільно вказане рішення суду не виконує, звільнити кімнату не бажає, постійно вчиняє сварки, іноді бійки та постійно висловлюється нецензурною лайкою, в зв'язку із чим позивач також зверталась до правоохоронних органів. 26.02.2016 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої вона просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача із кімнати житловою площею 14,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] та вселити позивача у вказану кімнату. В процесі розгляду справи судом, в порядку ст. 35 ЦПК України, було залучено Службу у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд про його задоволення з урахуванням уточнень (зміни предмету позову) від 26.02.2016 року. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату час і місце судового засідання повідомлялась неодноразово. При причини неявки суд не повідомила, заперечень на позовну заяву (з урахуванням уточнень) не надала. В судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації проти задоволення позову заперечувала у зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] проживає в кімнаті житловою площею 14,9 кв.м. разом із неповнолітньою дочкою, для якої створено місце для проживання та навчання. Окрім того, зазначала що обидві кімнати потребують косметичного ремонту, проте умови проживання в кімнаті, в якій проживає відповідач кращі за умови проживання в кімнаті позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2013 року у справі № 2610/2173/2012 зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON]. Визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділено у користування [PERSON] кімнату у квартирі [ADDRESS] житловою площею 14,9 кв.м. Виділено у користування [PERSON] кімнату у квартирі [ADDRESS] житловою площею 14,8 кв.м. Місця загального користування у вказаній квартирі: кухню площею 7,7 кв.м., коридор площею 4,8 кв.м., ванну кімнату площею 1,9 кв.м., вбиральню /поєднану/ площею 0,9 кв.м. - залишено у спільному користуванні сторін. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.05.2014 року у справі № 761/4071/14-ци визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45 квадратних метрів. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із пояснень, наданих в судовому засіданні позивачем та третьою особою вбачається, що відповідач проживає в кімнаті житловою площею 14,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS], яку виділено у користування позивачу. Окрім того, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу звільнення [PERSON] спірної кімнати. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України. Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, оскільки відповідач в судове засідання не з'явилась та не надала суду заперечень на позовну заяву, як і не з'явилась відповідач і до служби у справах дітей для надання пояснень з приводу порядку проживання в квартирі, а також із матеріалів справи вбачається, що позивачу виділено у користування кімнату, яку фактично займає відповідач, суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому суд відзначає, що відповідач підлягає виселенню не з квартири, а лише зі спірної кімнати, тоді як користування кімнатою 14,8 квадратних метрів визначено за [PERSON] рішенням суду від 02.04.2013 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved