Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач є зареєстрованим у зазначеній квартирі, однак, з травня місяця 2013 р. у ній не проживає. У зв'язку із тим, що відповідач на даний час є зареєстрованим за вказаною адресою, але виїхав на постійне місце проживання до іншого міста, відносини та спілкування між сторонами припинилися, а позивачі самостійно сплачують за комунальні платежі . Тому, позивачі просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивачів та позивач 2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заперечень на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач 1 є власником ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до даного свідоцтва, 06.11.2009 р. за позивачем 1 було зареєстровано право власності на ? ч. вказаної квартири (а.с.5-6). Згідно копії рішення Радянського районного суду м. Києва від 18.05.1988 р. по справі № 2-635, за позивачем 2 визнано право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до даного рішення, 17.07.1998 р. за позивачем 2 було зареєстровано право власності на ? частину вказаної квартири (а.с.3-4). Отже, судом було встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS]. Позивач 1 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2009 р., який був розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 р., яке набрало законної сили. Як вбачається із відповіді Адресно - довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві, відповідач зареєстрований за адресою: кв. [ADDRESS], починаючи із 08.09.2011 (а.с.35). Як зазначили позивачі, у травні 2013 р. відповідач виїхав на постійне місце проживання до іншого міста, відносини та спілкування між сторонами припинилися, а позивачі самостійно сплачують за комунальні платежі, що підтверджується квитанціями. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) (ч.1.ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи те, що відповідач більше 1 року не проживає у квартирі позивачів, спілкування між сторонами припинилося, а факт реєстрації відповідача у даній квартирі перешкоджає позивачам у здійсненні ними права розпоряджання своїм майном і вони самостійно сплачують комунальні платежі, суд дійшов висновку, що необхідно визнати відповідача таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Outcome: approved