Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська», уточнивши свої вимоги, про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2019 року по 26 квітня 2019 року в розмірі 27397,20 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1600 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що з 06 липня 2018 року він працював у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на посаді ГРОЗ 3-го розряду з повним робочим днем у шахті. 30 січня 2019 року [PERSON] був звільнений з підприємства за власним бажанням та відділом кадрів йому була видана трудова книжка. Проте, в день звільнення остаточного розрахунку з ним проведено не було. 15 лютого 2019 року відповідачем було перераховано [PERSON] заборгованість по заробітній платі за грудень 2018 року. 26 лютого 2019 року йому були перераховані 7939,58 грн. (нарахована сума 10323,20 грн.) компенсація за 32 календарні дні невикористаної відпустки, та 1536,44 грн. (нарахована 1576,50 грн.) сума за лікарняним листом за грудень 2018 року за 5 календарних днів. За лікарняним листом за січень 2019 року за 30 календарних днів сума в розмірі 7614,50 грн., яка виплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування, перерахована підприємством 26 квітня 2019 року. Вважає, що його право на своєчасне отримання від підприємства повного розрахунку було порушено, а тому просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, тобто по 26 квітня 2019 року, виходячи з середньоденної заробітної плати 456,62 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Проте, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суд не зверталася. Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень частини 2\~статті 247 ЦПК\~України, \~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини. Із записів трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 06 липня 2018 року позивач працевлаштувався на Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» гірником підземним 2 розряду з повним підземним робочим днем у шахті, а 29 серпня 2018 року його було переведено гірником підземним 3 розряду з повним підземним робочим днем у шахті (а.с.5). На підставі Наказу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 235/к від 30 січня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади гірника підземного 3 розряду за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за 32 дні невикористаної відпустки. Про що 30 січня 2019 року у трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис про звільнення. (а.с.5) Як вбачається з довідки Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 05 березня 2019 року, [PERSON] при звільненні були нараховані наступні суми: 1576,50 грн. за листком тимчасової непрацездатності за грудень 2018 року за 5 календарних днів; 9459,00 грн. за листком тимчасової непрацездатності за січень 2019 року за 30 календарних днів; 10323,20 грн. компенсація за 32 календарні дні невикористаної відпустки. (а.с.10) Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як визначено частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як зазначає позивач у позовній заяві, належним чином оформлену трудову книжку йому було видано в день звільнення 30 січня 2019 року. Проте, повного розрахунку з ним проведено не було. Судом встановлено, що відповідно до довідки Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 07 травня 2019 року, вищенаведені суми з вирахуванням з них 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору [PERSON] були виплачені у повному обсязі, а саме: 26 лютого 2019 року було перераховано 7939,58 грн. - компенсація за 32 календарні дні невикористаної відпустки та 1536,44 грн. - за листком тимчасової непрацездатності за грудень 2018 року за 5 календарних днів; 26 квітня 2019 року перераховано 7614,50 грн. - за листком тимчасової непрацездатності за січень 2019 року за 30 календарних днів (за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві). Дані відомості узгоджуються з роздруківками по картковому рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» за період з 18 грудна 2018 року по 18 березня 2019 року (а.с.13) та з 01 березня 2019 року по 22 травня 2019 року (а.с.45-46) Таким чином, у день звільнення [PERSON] в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, з ним не було здійснено остаточного розрахунку по виплаті заробітної плати. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-64цс13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. За приписами частини 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З аналізу вищезазначених норм випливає, що обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку виникає лише у разі невиплати сум, що підлягають виплті при звільненні, лише з вини власника. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», зарплата включає: доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Положеннями п.п. 14.1.148 ст. 14 Податкового кодексу України також встановлено, що заробітна лата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237- цього Кодексу роз`яснив,\~що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, № 6-259цс17 від 13 березня 2017 року (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме на роботодавця покладено оплату цієї допомоги у перші п`ять днів тимчасової непрацездатності. Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року ( в редакції від 11 жовтня 2018 року), допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви. (ст. 34 Закону № 1105-XIV) Як вбачається з наданої Покровським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області копії заяви-розрахунку, наданого Фонду ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», підприємство заяву-розрахунок до Фонду направило 12 лютого 2019 року, а Фондом її отримано 13 лютого 2019 року. 27 березня 2019 року Покровським відділення управління ФСС України в Донецькій області перераховано на окремий спеціальний рахунок страхувальника зазначену в Заяві-розрахунку суму, що підтверджується випискою з Казначейства за 27 березня 2019 року. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року ( в редакції від 11 жовтня 2018 року), Покровським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області фінансування ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», як страхувальника, здійснено не протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку, а протягом 42 днів. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 32 Закону № 1105-XIV, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується, крім іншого, застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом) Так, згідно відповіді Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, та відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону № 1105-XIV, комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення. Та у відповіді Фонду зазначено, що ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» 03 травня 2019 року відзвітувало про виплату коштів застрахованим особам, що підтверджується повідомленням про виплату коштів застрахованим особам від 02 травня 2019 року, відповідно до якого, підприємство розрахувалось з [PERSON] по страховим виплатам 26 квітня 2019 року, тобто у найближчий після дня призначення (27 березня 2019 року) допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність вини підприємства у затримці виплати [PERSON] страхових виплат за листком тимчасової непрацездатності за січень 2019 року, які виплачено 26 квітня 2019 року в розмірі 7614,50 грн.. Як було зазначено вище, законодавством на підприємство покладено обов`язок виплатити у день звільнення всі суми, належні до сплати працівникові (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо). До таких виплат відноситься і допомога з тимчасової непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності. Як встановлено судом, компенсація за 32 дні невикористаної відпустки, яку нараховано у розмірі 10323,20 грн., виплачено позивачу не в день звільнення з підприємства, тобто 30 січня 2019 року, а 26 лютого 2019 року, яка після відрахування податків та зборів становить 7939,58 грн.; страхові виплати за листком тимчасової непрацездатності за грудень 2018 року за п`ять календарних днів, які нараховано [PERSON] у розмірі 1576,50 грн., виплачено йому 26 лютого 2019 року у сумі, яка після відрахування податків та зборів становить 1536,44 грн. З урахуванням того, що вищезазначені виплати були нараховані при звільненні позивача з підприємства, а отже відповідач був обізнаний про розмір виплат, які належать працівникові, та про строки розрахунку з працівником відповідно до діючого законодавства, суд приходить до висновку, що остаточний розрахунок по цим виплатам проведений не в день звільнення, а 26 лютого 2019 року саме з вини підприємства, а тому з відповідача слід стягнути в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні здійснюється відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Саме така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2015 року по справі № 6-195 цс14. Відповідно до з абзацу першого пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середньоденну заробітну плату позивача за час роботи в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» (а.с.11) вона становить: (заробітна плата за листопад 2018 року (9918,33 грн.) + заробітна плата за грудень 2018 року (8346,65 грн.))/кількість робочих днів за листопад-грудень 2018 року (40 днів) = 456,62 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у періоді, у якому відбулася затримка розрахунку (пункт 8 Порядку). Середній заробіток за час вимушеного прогулу = 456,62 грн. (середньоденна заробітна плата)*19 (робочих днів з дня звільнення по день проведення розрахунку) = 8675,78 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 січня 2019 року по 26 лютого 2019 року у розмірі 8675,78 грн. Відповідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України учасникам справи надано право користуватися правничою допомогою, а представництво в суді, як вид правничої допомоги, згідно ч. 2 цієї статті, здійснюється виключно адвокатами. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір б/н про надання правової допомоги від 22 березня 2019 року (а.с.14-15), копію свідоцтва про право [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.16), протокол погодження договірної ціни на виконання робіт (а.с.18), акт прийняття-передачі наданих послуг до Договору про надання правових послуг від 22 березня 2019 року (а.с.17), квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22 березня 2019 року (а.с.19). Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 1600 грн., сплата якої підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22 березня 2019 року, слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог витрати на оплату цієї допомоги у розмірі 506,67 грн.. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також те, що позов задоволено частково, з відповідача слід стягнути в користь позивача, пропорційнодо задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, сплата яких підтверджується квитанцієї від 10 квітня 2019 року (а.с.27), в розмірі\~243,33 грн.

Outcome: partial