Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції(далі по тексту - відповідач) про стягнення надлишково сплачених коштів у сумі 43 936, 21 грн. та проценти за користування надлишково сплаченими коштами у сумі 8 583, 23 грн., а всього 52 519, 44 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 3 700 грн., суму судового збору в розмірі 562. 20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.11.2009 рішенням Староміського районного суду м. Вінниці по справі № 2-1693-2009 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно стягнуто з ТОВ «Редакція газети «Дорога, Транспорт, Пішохід», [PERSON] та з позивача заборгованість за кредитним договором № 012/03-11/387 від 01.12.2006 в розмірі 238 125, 18 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 13.11.2009. В рахунок погашення заборгованості від ТОВ «Редакція газети «Дорога, Транспорт, Пішохід», [PERSON] та позивача відповідачу надійшли кошти в розмірі 283 881, 39 грн. Заборгованість була погашена в повному обсязі, крім того, в рахунок погашення заборгованості надійшла надлишкова сума коштів в розмірі 43 936, 21 грн. В серпні 2014 року відповідач звернувся до суду із позовом до ТОВ «Редакція газети «Дорога, Транспорт, Пішохід» та позивача про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за кредитним договором № 012/03-11/387 від 01.12.2006 та пені за несвоєчасну сплату відсотків. В задоволенні вказаного позову відповідачу було відмовлено як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної та касаційної інстанцій. Проте, грошову суму в розмірі 43 936, 21 грн. відповідач безпідставно зарахував в рахунок погашення заборгованості по відсоткам та на даний час продовжує незаконно користуватись вказаними коштами. Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2016 по справі № 127/24696/15-ц, яке набрало законної сили 23.02.2016 визнано виконаним зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором в сумі 238 125, 18 грн. Незважаючи на вказане рішення з пенсії позивача до 31.03.2016 незаконно продовжували стягуватися кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення надлишково сплачених коштів, разом з тим, відповідач залишив вказану вимогу поза увагою. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, пояснив, що сума погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок коштів позивача склала 76 868, 30 грн., які були розподілені таким чином: 35 768, 30 грн., отриманих від продажу автомобіля позивача та 30 355, 71 грн., отриманих з пенсії позивача направлено на погашення боргу за тілом кредиту, 10 724, 29 грн., отриманих з пенсії позивача за період з 07.09.2015 по 04.03.2016 розподілено таким чином, що 1 700 грн. направлено на погашення судових витрат та 120 грн. витрат на ІТЗ, 8 904, 29 грн. направлено на погашення заборгованості за пенею. Крім того, кошти в розмірі 10 724, 29 грн. розподілялись вже після того, як від позивача була також отримана сума коштів 180 000 грн. від реалізації друкарської машини. Кошти в розмірі 180 000 грн. були розподілені наступним чином: 121 620, 04 грн. направлені на погашення боргу за тілом кредиту, а 58 379, 96 грн. направлені на погашення прострочених відсотків. Крім того. такий розподіл грошових коштів відбувся у зв'язку з тим, що сам позивач звернувся до відповідача з листом, в якому зазначив, що вся сума коштів буде спрямована на погашення боргу за кредитним договором, тому представник відповідача вважає, що навіть якщо і припустити, що саме з коштів позивача була стягнута надлишкова сума коштів, то поверненню підлягають грошові кошти в розмірі 10 724, 29 грн., які стягувались в період з 07.09.2015 по 04.03.2016, тобто усі коефіцієнти інфляції та періоди нарахування відсотків відповідно до ст. 625 ЦК України, зазначені в позовній заяві не вірні та застосовуватись не можуть. Щодо відсотків за користування вказаними коштами представник відповідача зазначив, що позивач не є позикодавцем, а відповідач не є позичальником з приводу надлишково сплачених коштів, ці кошти не є позикою, а тому застосовування положень ст. 1048 ЦК України в даному випадку неможливо. Крім того, не можна вважати безпідставним отриманням коштів від державної виконавчої служби, яка, стягуючи кошти. Виконувала рішення Староміського районного суду м. Вінниця від 02.11.2009 та припинила стягнення після вступу в законну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2016. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.11.2009 рішенням Староміського районного суду м. Вінниця по справі № 2-1693-2009 позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Дорога, Транспорт, Пішохід», [PERSON], [PERSON], задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів по справі заборгованість за кредитним договором № 012/03-11/387 від 01.12.2006в розмірі 238 125, 18, з яких 201 077, 43 грн. заборгованість за повернення кредиту, 12 129, 88 грн. заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 24 917, 87 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків. Вказане рішення набрало законної сили 13.11.2009 (а.с. 9-10). За період з 11.12.2009 по 28.03.2013 на виконання вказаного рішення суду відповідачу було перераховано грошові кошти в розмірі 37 606, 30 грн. (зокрема, кошти від реалізації рухомого майна позивача, а саме автомобіля ) виконавчий збір у розмірі 4 180, 70 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 20 грн. (а.с. 17). В судовому засіданні також встановлено, що 10.02.2016 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі за позовом [PERSON] до Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позовні вимоги задоволено, визнано зобов'язання позивача перед відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 012/03-11/387 в сумі 238 125, 18 грн. боргу, 1700 грн. судового збору та 120 грн. ІТЗ за рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 02.11.2009 виконаним. Рішення суду набрало законної сили 23.02.2016 (а.с. 11-14). На виконання рішення суду від 02.11.2009 [PERSON] добровільно сплачено 15 000 грн. та стягнуто з пенсії останнього 7720, 40 грн. в рахунок погашення заборгованості перед відповідачем, крім того, 892, 37 грн. стягнуто з ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід». В матеріалах справи наявний лист представника позивача до відповідача щодо надання дозволу на реалізацію рухомого майна (друкарська машина Zirkon Forta RO 660, 1983 року випуску). В листі також зазначено, що грошові кошти, отримані від продажу вказаного майна будуть спрямовані на погашення боргу за кредитним договором. Після реалізації вказаного вище майна, 14.08.2015 позивачем внесено на рахунок Банку кошти в розмірі 180 000 грн. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказані обставини, встановлені рішенням суду від 10.02.2016 доказуванню у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України, не підлягають, крім того, не заперечуються сторонами. Відповідно до платіжного доручення № 11059 від 21.12.2015, позивачем також внесено 1 582, 32 грн. на рахунок Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ, призначення платежу - перерахування боргу по в/п позивача на користь відповідача (а.с. 18). Крім того, згідно Довідки від 01.06.2016 № 1177, виданої ГУ ПФ України у Вінницькій області, на підставі постанови Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ ВП № 38395537 від 11.06.2013, з 01.08.2013 по 31.03.2016 з пенсії позивача було утримано на погашення заборгованості перед відповідачем грошові кошти в розмірі 41 080 грн. Залишок відсутній відповідно до повідомлення Центрального відділу ДВС Вінницького МУЮ № 6666/07-35/14 від 26.02.2016 (а.с. 15). Отже, з матеріалів справи вбачається, що загалом на виконання рішення суду від 02.11.2009 рішенням Староміського районного суду м. Вінниця було сплачено наступні кошти: 37 606, 30 грн. + 892, 37 грн. + 15 000 грн. + 7 720, 40 грн. + 41 080 грн. + 180 000 грн. + 1582, 32 грн. = 283 881, 39 грн., а з вирахуванням суми судового збору в розмірі 1 700 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ - 282 061, 39 грн., в той час як сума боргу становить 238 125, 18 грн. Тобто відповідачу було надлишково сплачено грошові кошти в розмірі 43 936, 21 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2015 по справі за позовом відповідача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід», [PERSON] про стягнення боргу за відсотками та пенею, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13.03.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2015, відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с. 19-20). Вказаним рішенням суду встановлено ту обставину, що зі змісту вказаних норм вбачається, що нарахування банком відсотків за користування кредитом та пені за цим договором можливе лише за період його дії, оскільки це є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконувати обов'язки за договором, а нарахування відсотків після закінчення строку його дії положеннями договору не передбачено та суперечить ст.631 ЦК України. Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2016 встановлено ту обставину, що відповідач частину коштів, яку боржники сплачували в рахунок погашення заборгованості, зарахував на погашення відсотків за користування кредитом, які були нараховані Банком самостійно додатково до наявного рішення суду від 02.11.2009. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За умовами п. 1, 4 ч.3 вказаної статті визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки Банк не мав права нараховувати відсотки після закінчення дії кредитного договору, а також ту обставину, що останній безпідставно зараховував грошові кошти, що надходили від позивача, на погашення відсотків, які були нараховані Банком самостійно, без врахування рішення суду від 16.01.2015, яким було відмовлено Банку в нарахуванні таких відсотків, суд приходить до висновку, що відповідач набув майно - грошові кошти, що надійшли понад суму боргу в розмірі 43 936, 21 грн. без достатньої правової підстави. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача надлишково сплачених коштів в розмірі 43 936, 21 грн. є обґрунтованими та такими. Що підлягають задоволенню. Позивач звертався до відповідача із заявою від 08.07.2016 про повернення надлишково сплачених коштів в розмірі 43 936,21 грн. (а.с. 26-28, 29, 30). Разом з тим, вказана заява була залишена відповідачем поза увагою. Так, у відповідності до ч. 1,2 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ч.ч.1,2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Аналізуючи зміст вимог вказаної статті, суд погоджується з доводами сторони позивача про можливість застосування спірних правовідносин у цій справі у відповідності до ст.8 ЦК України правових норм ЦК, які є подібними за змістом цивільних відносин (аналогія права), а саме ст.1048 ЦК України в частині нарахування процентів. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вище викладене, оскільки позивач виконав свої зобов'язання перед Банком в повному обсязі 17.08.2015, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо нарахування та стягнення з відповідача відсотків за користування отриманими ним коштами за період з 18.08.2015 по 28.08.2016, визначених на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 8 583, 23 грн. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Позивач, зокрема просить стягнути на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 3 700 грн. Суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2016 між позивачем та [PERSON] укладено Договір № 01-13/16-Ц про представництво інтересів клієнта (надання правової допомоги) (а.с. 32). В матеріалах справи наявна також Квитанція до прибуткового касового ордеру № 218 від 29.08.2016 щодо сплати 3 700 грн. за надання правової допомоги (а.с. 34). Разом з тим, в матеріалах відсутній акт прийому-передачі виконаних представником позивача робіт (наданих послуг) із розрахунком вартості наданих послуг, їх видів, кількості годин, витрачених на підготовку та подання позовної заяви, вчинення інших дій, під час розгляду справи. Враховуючи вище викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення в рахунок витрат за юридичні послуги в розмірі 3 700 грн.

Outcome: partial