Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову зазначала, що 13.06.2014 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначала, що договір дарування є недійсним, оскільки під час його укладання та підписання вона\~вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки до укладення зазначеного договору між сторонами було оговорено всі умови, а саме: що її будуть доглядати, готувати, купувати ліки та усіляко сприятиме її одужанню. Враховуючи вищевикладене просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 13.06.2014 року між нею та відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав викладених в письмових запереченнях на позов (а.с. 23-26). Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала письмові заперечення на позов, відповідно до яких просить відмовити позивачу у задоволенні позову та розглянути справу за її відсутності (а.с. 45). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Суд, заслухавши сторін, їх представників, третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору дарування від 13.06.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 115, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 74-76). Згідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За позицією позивачки, при зверненні до суду, що вона помилялася відносно правової природи укладеного в 2014 році договору, вважала, що уклала договір довічного утримання і вважала, що є до теперішнього часу власником 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вважаючи, що нею було підписано договір довічного утримання, позивачка посилається на усну домовленість зі своїм сином відповідачем. Відповідно до ч. 3\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 1\~ст. 229 ЦК України\~- якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 „Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними, убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковими для усіх судів України. Приватний нотаріус\~[PERSON] в своїх письмових запереченнях на позов зазначила, що посвідчувала спірний договір дарування 13.06.2014 року і нею при посвідченні цього договору були виконані всі вимоги\~Закону України „Про нотаріат, а саме сторонам договору розяснювався зміст договору, його правова природа, наслідки його укладання. З пояснень свідка [PERSON], яка є дружиною відповідача, вбачається, що позивач [PERSON] була ініціатором укладання оспорюваного договору дарування. Також свідок пояснила, що вона була присутня разом з позивачем та відповідачем у нотаріуса [PERSON] 13.06.2014 року при посвідченні оспорюваного договору та позивач в присутності нотаріуса висловлювала бажання подарувати частку квартири сину [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є колишньою невісткою відповідача, до посвідчення оспорюваного договору дарування вона возила позивачку до компетентних органів для відновлення правовстановлюючих документів на квартиру, позивачка їй розповідала, що вона поновлює документи, оскільки онук забрав оригінали документів на квартиру. Також позивачка їй розповідала, що вона відновлює правовстановлюючі документи на квартиру, оскільки бажає подарувати свою частку сину. Вказані покази свідка узгоджуються з матеріалами справи, зокрема у п. 1 договору дарування від 13.06.2014 року зазначено, що спірна частка квартири належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 22195072, виданого Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 27.05.2014 року (замість втраченого свідоцтва про право власності № 2338, виданого 29.11.2006 року Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради). Для встановлення помилки суд повинен визначити дійсний характер угоди, яку нібито позивачка бажала укласти.\~\~ Відповідно до\~ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачу) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. За частиною 1\~ст. 749 ЦК України\~у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,\~які б свідчили про намір або виконання протягом певного часу відповідачем обовязку по утриманню позивачки. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорювалось сторонами позивач має постійний дохід у вигляді пенсії, на час укладання договору дарування мала задовільний стан здоровя і стороннього догляду не потребувала. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON] та [PERSON] не спростовують той факт, що позивач уклала з відповідачем саме договір дарування квартири. Отже, оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а похилий вік, інвалідність (яка була встановлена лише 10.11.2016 року, згідно доданого до позову акту огляду МСЄК), подальше проживання у відчуженій квартирі не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України. Позивачем не доведено, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, вона чітко усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України. За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed