Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що на протязі 17 років він проживав у належній [PERSON] квартирі, перебуваючи з нею у фактичних шлюбних стосунках. За час спільного проживання він фізичною працею та особистими коштами приймав участь в покращені житлових умов, ремонті, реконструкції балкону вказаної квартири. Вважає. що приводом розпаду їх з [PERSON] союзу був брат відповідачки [PERSON], який був проти їх стосунків та за його ініціативою наприкінці 2014 року [PERSON] заявила про припинення їх стосунків, виставивши його речі з квартири. Вважає, що він набув право користування належною [PERSON] квартирою, враховуючи час проживання в ній, а тому звернувся з відповідним позовом до суду. В період розгляду спору щодо права користування житлом [PERSON] уклала договір дарування зі своїм братом [PERSON] та 29.01.2015 року подарувала йому квартиру [ADDRESS]. Вказував на те, що укладений між відповідачами договір дарування містить ознаки фіктивності, оскільки квартира у власність брата [PERSON] не перейшла, останній проживає за кордоном, а в даній квартирі і надалі проживає відповідачка [PERSON], яка самостійно несе тягар утримання вказаного майна. Вважає, що [PERSON] подарувала своєму брату квартиру з метою перешкодити йому довести своє право на користування вказаним житлом, оскільки на момент укладення вказаного правочину їй було відомо про наявність спору щодо вказаного нерухомого майна. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у письмових запереченнях. Вказував на те, що оспорюваним правочином права та інтереси позивача порушеними не були. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 29.01.2015 року між відповідачами було укладено договір дарування за умовами якого дарувальник [PERSON] подарувала своєму брату [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а/с 5). Згідно ч. 1 ст. 717, ч. 1 ст. 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком може бути нерухома річ, яка на момент укладення договору належить дарувальнику. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 719, ч. 1 ст. 722 ЦК України, \~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач посилається на фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Така правова позиція сформована Верховним судом України у постанові Верховного суду України від 21.01.2015 року №6-197цс14. Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним судом України у постанові № 6-1873цс16 від 19.10.2016 року, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті\~234 ЦК України.\~\~\~ Згідно розяснень, які містяться у п. 7, п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Разом з тим, частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~ Так, ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у звязку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема \~у\~результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаного вище договору дарування, позивач посилається на те, що зазначеним правочином порушуються його права на користування спірним майном. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2014 року [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа КЖРЕП №9, про вселення в квартиру, визнання права користування квартирою і реєстрацію та про визнання права власності на частку в квартирі аз адресою м. Чернівці, вул. Гонти, 8/5 та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12.11.2015 року, в задоволенні такого позову було відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, в рамках судового розгляду вище вказаної справи, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що право [PERSON] на користування вказаною вище квартирою не підлягає захисту. За таких обставин відсутні підстави вважати, що особисті права позивача були порушені внаслідок відчуження вказаної вище квартири на підставі укладеного між сторонами договору дарування. Крім того, судом встановлено, що спірний договір посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], при цьому також, було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, та їх обтяжень, сукупність вказаних дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину, на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення, дарувальником було втрачено, а обдаровуваним було безоплатно набуто право власності на квартиру, що по суті і є правовими наслідками договору дарування. При цьому, проживання [PERSON] в належній її брату квартирі не може вважатись ознакою фіктивності вказаного вище правочину, оскільки фіктивність договору не повязується з наявністю сумнівів щодо його виконання так як за змістом ст.. 234 ЦК України визнання недійсним\~\~фіктивного\~\~договору пов'язане з наміром сторін створити правові наслідки правочину, а позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору дарування. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав вважати, що оспорюваний правочин порушує його права, а також містить ознаки фіктивності, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed