Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати припиненими трудові відносини між нею та фізичною особою -підприємцем [PERSON] (далі - ФОП [PERSON] ) з дати подання позовної заяви, зобов`язати роботодавця видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути із фізичної особи-підприємця [PERSON] на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі - 46 104 грн. 45 коп., а також стягнути із відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається, що 01 листопада 2018 року вона перебувала у трудових відносинах із ФОП [PERSON] та займала посаду бухгалтера з окладом у розмірі - 4 300 грн. 00 коп. Наказ про прийняття на роботу та трудова книжка знаходяться у відповідача. Впродовж 2018 року трудові відносини між сторонами здійснювалися відповідно до вимог чинного трудового законодавства. Однак, починаючи з травня 2019 року відповідач припинила виконувати зобов`язання по виплаті заробітної плати, комунікація із роботодавцем порушилася, так як остання перестала з`являтися в офісі. Намагаючись врегулювати ситуацію, позивач неодноразово телефонувала відповідачу, яка обіцяла повністю розрахуватися , однак будь-яких реальних дій для цього не вчинила. Пропрацювавши півроку без заробітної плати позивач втратила матеріальну зацікавленість у перебування на посаді та вимушена була шукати іншу роботу для забезпечення нормальних умов життя. Однак, влаштуватись на іншу роботу позивач не мала можливості, оскільки рахувалася за постійним місцем роботи у відповідача та не мала можливості отримати свою трудову книжку. 15 жовтня 2019 року позивач звернулася на офіційну адресу роботодавця з заявою про звільнення з посади бухгалтера на підставі частини третьої статті 38 КЗпП, та просила у день отримання цієї заяви звільнити її з займаної посади з повідомленням відповідних державних органів про факт такого звільнення, перерахувати належні їй виплати на зазначений в заяві банківський рахунок та видати належним чином оформлену трудову книжку. Разом з тим, 05 листопада 2019 року даний лист повернувся позивачу за закінченням строку зберігання, що підтверджується копією листа з відміткою про повернення. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю відповідач порушила трудові права позивача, зокрема право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням, право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд та право на оплату праці. Враховуючи те, що з січня 2019 року посадовий оклад позивача збільшився та склав 6 000 грн. 00 коп. на місяць, то заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати складає 46 104 грн. 45 коп. З метою захисту порушених трудових прав позивач звернулася до суду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 10 червня 2020 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву від ФОП [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 08 червня 2021 року від її представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. У поданих до суду запереченнях на позовну заяву відповідач зазначила, що трудові відносини із позивачем були припинені 14 травня 2019 року, при цьому з нею проведено повний розрахунок по заробітній платі, що підтверджується деталізованою операцією проведення платежу через АТ «КБ «ПриватБанк» у розмірі - 2 195 грн. 45 коп. Причиною припинення трудових відносин стало те, що позивач протиправно заволоділа особистими речами та документами найманих працівників, які перебували у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2018 року [PERSON] прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду бухгалтера із окладом у розмірі - 4 300 грн. 00 коп., про що свідчить Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7). Відповідно до виписки по карточці і додатковим карткам за період 10 вересня 2018 року - 10 лютого 2020 року у період з листопада 2018 року по травень 2019 року [PERSON] здійснювалася виплата заробітної плати від ФОП [PERSON] . За вказаний період надходження становили 28 277 грн. 45 коп. Остання виплата заробітної плати згідно із випискою здійснена 22 травня 2019 року у розмірі - 2 195 грн. 45 коп. Разом з тим, з Індивідуальної відомості про застраховану особу вбачається, що нарахування заробітної плати відповідачем позивачу здійснювалося і у червні 2019 року у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. 15 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення з посади бухгалтера на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, повідомлення відповідних органів державної влади про її звільнення, перерахунок належних виплат при звільненні та видачу трудової книжки. Вказана заява направлена відповідачу рекомендованим листом, який повернутий позивачу не врученим у зв`язку із закінченням термінів зберігання. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що роботодавцем порушено гарантоване право на оплату праці. Заборгованість по заробітній платі за період з червня 2019 року по лютий 2020 року складає - 46 104 грн. 45 коп. Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування розмір нарахованої у листопаді 2018 року заробітної плати позивачу складає - 4 300 грн. 00 коп., у грудні 2018 року - 4 100 грн. 00 коп. з січня 2019 року заробітну плату збільшено до 6 000 грн. 00 коп. Із липня 2019 року виплата заробітної плати позивачу не нараховувалася та не виплачувалася. Заперечуючи проти позову відповідач зазначила, що 14 травня 2019 року звільнила позивача із роботи та провела з нею повний розрахунок. Разом з тим, доказів, які б свідчили про звільнення позивача із роботи у спосіб визначений діючим трудовим законодавством до суду не надала. Факт звільнення позивача з роботи у травні 2019 року спростовується також і даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу, з яких вбачається, що у червні 2019 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. Із виписки по карточці вбачається, що заробітна плата за травень 2019 року позивачу перерахована 22 травня 2019 року. При зверненні до суду із даним позовом позивачем наведено розрахунок заборгованості по заробітній платі за період із травня 2019 року по лютий 2020 року у розмірі - 46 104 грн. 45 коп. При цьому відповідачем до суду контррозрахунку не надано, не спростовано доводи щодо перебування у трудових відносинах по жовтень 2019 року, табелів обліку робочого часу та актів не виконання покладених обов`язків до суду також не надано. З огляду на принцип змагальності сторін суд приймає за основу розрахунок наведений позивачем та вважає за доцільне стягнути заборгованість по заробітній платі у вказаному розмірі. Порушення кримінального провадження за заявою відповідача щодо заволодіння позивачем документацією відповідача, в тому числі і трудовими книжками найманих працівників, не є встановленим фактом. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина першою та другою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення даного позову, а саме визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання видати трудову книжку та стягнути заборгованість по заробітній платі. Разом з тим, трудові відносини між сторонами слід визнати припиненими з 15 жовтня 2019 року, підстава припинення частина третя статті 38 КЗпП України. За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі - 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial