Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 6323,04 грн. за період з квітня по червень 2015 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати в розмірі 12645,75 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з 15.10.2012 року по 30.06.2015 року працював водієм 2-го класу служби автотранспорту Шахтарського управління ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз». Починаючи з квітня 2015 року відповідач не виплачував позивачу нараховану заробітну плату. Наказом № 91 від 24.06.2015 року позивача було звільнено за згодою сторін з 30.06.2015 року, однак остаточний розрахунок з позивачем не проведений. В період часу з моменту звільнення і до моменту подання позову відповідач заборгованість не погасив. У звязку з цим, згідно розрахунку позивача, у відповідача виникла вказана в позовній заяві заборгованість. За загальними правилами підсудності, визначеними ст. ст. 109, 110 ЦПК України, справа за вимогами позивача підсудна Амвросіїївському районному суду Донецької області. Однак відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14, визначено, що справи, раніше підсудні Амвросіївському районному суду Донецької області, є підсудними Оріхівському районному суду Запорізької області. Позивач в судове засідання не зявився, подавши через представника, адвоката [PERSON], заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач явку представника в судове засідання забезпечив, просив розглядати справи за відсутності свого представника, а також подав заперечення проти позову, в яких зазначив, що вважає, що розгляд вимог [PERSON] має здійснюватись в порядку наказного, а не позовного провадження, а також послався на те, що Шахтарське управлення відповідача захоплене невідомими особами, у звязку з чим перевірити наявність заборгованості відповідача перед відповідачем неможливо. З огляду на це, просив у позові відмовити. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіозапису не здійснювалось Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 214-Л від 15.10.2012 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водієм 2-го класу служби автотранспорту структурного підрозділу відповідача - Шахтарського управління по газопостачанню та газифікації. Наказом № 91 від 24.06.2015 року позивача звільнено за згодою сторін з 30.06.2015 року. Обидва факти підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці позивача. Відповідно до Довідки про заборгованість по заробітній платі № 171 від 30.06.2015 року, підписаної начальником та головним бухгалтером Шахтарського управління відповідача, сума невиплаченої позивачу заробітної плати за квітень, травень та червень 2015 року складає 6323,04 грн., а середньоденна заробітна плата позивача складала 194,55 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості про заборгованість відповідача по заробітній платі станом на 30.06.2015 року, а також не надав доказів виплати цієї заборгованості. Таким чином, суд виходить з того, що відповідач зазначених вимог КЗпП України не виконав, заборгованість перед позивачем по заробітній платі не погасив, ані в день звільнення, ані після цього. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не оспорений, сума середнього заробітку позивача за період часу з моменту його звільнення та до моменту звернення до суду складає 12645,75 грн. Доводи відповідача, заявлені ним в обґрунтування заперечень проти позову, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовують фактів, на які посилається позивач. Так, суд не погоджується з відповідачем в тому, що заявлені [PERSON] вимоги мають розглядатись в порядку наказного провадження. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Водночас позивачем заявлено як вимогу про стягнення нарахованої заробітної плати, так і вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. У звязку з цим між сторонами виник спір про право, що виключає розгляд вимог [PERSON] в порядку наказного провадження. Доводи відповідача щодо захоплення адміністративної будівлі Шахтарського управління невідомими особами не спростовують законність та обґрунтованість вимог позивача, оскільки він був звільнений 30.06.2015 року, а захоплення сталося, згідно наданих відповідачем документів, 11.08.2015 року. За таких обставин причинно-наслідкового звязку між невиплатою позивачу заробітної плати та подіями 11.08.2015 року не вбачається. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 487,20 грн. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved