Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У березні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок №41 по вул. Покровська в с. Білогородка. У будинку також проживає відповідач зі своєю родиною без реєстрації. В даний час спільне проживання є нестерпним та неможливим. Протягом тривалого часу відповідач вчиняє лайки, провокує конфлікти. Ображає її нецензурними словами, принижує її гідність, застосовував до неї насилля. Відповідач постійно чинить їй перешкоди в користування її майном в повному обсязі, тобто не допускає її до всіх приміщень житлового будинку. Через його неправомірну поведінку вона неодноразово зверталась до поліції з відповідними заявами. Вказала також, що [PERSON] не несе витрати на утримання житлового будинку. Тому на підставі ст.116 ЖК України відповідач має бути негайно виселений з займаного приміщення без надання іншого. Добровільно не висиляється з житлового будинку, незважаючи на неодноразові вимоги. Вказала, що вона як власники майна має право там проживати та усувати перешкоди в користуванні власністю, але відповідач чинить перешкоди у користуванні майном. Просила суд зобовязати [PERSON] нечинити перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Покровська, буд.41, шляхом виселення [PERSON] з даного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що відповідач по справі є її сином. За її згодою він перебудував даний будинок та вселився разом зі своєю родиною. У них склався певний порядок користування житловим будинком. Весь час у них були гарні відносини. Але в даний час проживання стало неможливим, оскільки відповідач фактично забороняє їй користуватись всім будинком, хоч фізичних перешкод в користуванні майном вона не має. Вважає, що відповідач зобовязаний їй побудувати окреме житло, або виїхати з даного будинку. Просила задоволити позов. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував. Суду пояснив, що він за кошти своєї родини, починаючи з 2003 року, перебудував житловий будинок, за згодою позивачки вселився до будинку разом зі своєю родиною. В даному будинку кожен має свою кімнату. Останнім часом між ним та позивачкою склались напружені відносини. Будь-яких перешкод в користуванні будинком він не чинить. Лише просив позивачку без його згоди не заходити до його кімнати. Вважає позов необґрунтованим та таким, що порушує його права, оскільки будинок він перебудував та іншого придатного для проживання житла не має. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Покровська, буд.41 на праві власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 21 січня 2005 року. Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному громадянину право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. До особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, належить право на місце проживання. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З пояснень сторін встановлено, що відповідач [PERSON] разом зі своєю родиною вселився до житлового будинку в с. Білогородка, вул. Покровська, буд.41 та перебудував даний будинок за згодою [PERSON] Протягом тривалого часу між сторонами склався певний порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами. Останнім часом між [PERSON] та [PERSON] склались напружені відносини щодо користування житловим будинком, будь-яких фізичних обмежень в користуванні [PERSON] не має. Дані обставини відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Таким чином, відповідач є членом сім'ї власника та має право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з наймачем будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням. Посилання позивачки, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, суд до уваги не бере, оскільки це є підставою у разі доведення для стягнення відповідних коштів в судовому порядку. За ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був вселений в будинок за згоди його матері та має право на користування займаним житлом. У судовому засіданні позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач чинить неправомірні дії, доказів неможливості проживання, підстав для виселення вказаних у ст. 116 ЖК України, тому в задоволенні позову суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed