Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

у вересні 2016 року Державна іпотечна установа звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Яблуневий Дар», третя особа: ПАТ «Дельта Банк», про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 року. Свої вимоги мотивувала тим, що на забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Дельта Банк» перед Державною іпотечною установою за договором банківського рахунку 26/995-070 від 27.02.2013 року між ними 04.09.2014 року було укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 та договір про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014. Зазначала, що згідно умов укладеного договору застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-1.1/2014 та додатку № 1 до нього ПАТ «Дельта Банк» передало їй в заставу майнові права за кредитними договорами: № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 року, № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 року, укладеними банком з ТОВ «Яблуневий Дар». Вказала, що п. 2.2 договору відступлення встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1 договору відступлення, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення). Відповідно до постанови НБУ № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» від 02.03.2015 року АТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 року віднесено до категорії неплатоспроможних. Тому, Державна іпотечна установа набула права вимоги за вказаними кредитними договорами через прийняття НБУ рішення про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних 02.03.2015 року, що і є відкладальною обставиною, про що зазначено в п. 2.2 договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014. Вважала, що набула статусу кредитора до ТОВ «Яблуневий Дар» за кредитними договорами № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 року, № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 року, а договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 03.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Яблуневий Дар», є недійсним в силу положень ч. 3 ст. 512, ч. 1 ст. 516 і ч. 1 ст. 203 ЦК України та порушує його права як заставодержателя та нового кредитора, оскільки на підставі цього договору ТОВ «Яблуневий Дар» здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог з ПАТ «Дельта Банк», що призвело до припинення його зобов`язань за кредитними договорами № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 року, № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 року. Зазначила, що такий договір є договором факторингу за своєю правовою природою, а сторони при його укладенні не дотримались норм законодавства, яке регулює правовідносини факторингу, зокрема уклали його за відсутності відповідної ліцензії. При цьому сторонами не дотримано Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року. Тому, просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 03.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Яблуневий Дар». У лютому 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , ТОВ «Яблуневий Дар» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу між ТОВ «Яблуневий Дар» як новим кредитором та [PERSON] як первісним кредитором від 03.08.2014 року. Свої вимоги мотивувало тим, що у Державної іпотечної установи відсутнє порушене право у зв`язку з укладенням відповідачами оспорюваного правочину, оскільки постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року у справі № 910/6052/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 року, визнано недійсним договір застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-1.1/2014 та договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) від 04.09.2014 року № Д-1.2/2014. Вважало, що укладення оспорюваного договору відступлення прав вимоги за договорами банківського рахунку від 03.08.2014 року призвело до порушення саме прав АТ «Дельта Банк» як кредитора ТОВ «Яблуневий Дар» за кредитними договорами, що спричинило припинення зобов`язань за ними на суму більше 570 тис. доларів США та зменшення ліквідаційної маси банку. Посилалося на те, що відповідно до змісту оспорюваного правочину грошова вимога до боржника уступається кредитором [PERSON] в обмін на грошові кошти, які новий кредитор - ТОВ «Яблуневий Дар» зобов`язалося сплатити останньому, тобто за умовами такого договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника), що в розумінні глави 73 ЦК України є факторинговою операцією. Частиною 3 ст. 1079 ЦК України передбачено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції. Зазначило, що оспорюваний правочин є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки ТОВ «Яблуневий Дар» не є фінансовою установою та/або особою, яка має право здійснювати факторингові операції, адже не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, та набуло права грошової вимоги до АТ «Дельта Банк». Тому, просило суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 03.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Яблуневий Дар», вирішити питання судових витрат у справі. Ухвалою від 08.09.2016 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (т. 1 а.с. 61). На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 20.02.2018 року у якості третьої особи до участі у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , ТОВ «Яблуневий Дар», третя особа: Державна іпотечна установа, про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу між ТОВ «Яблуневий Дар» як новим кредитором та [PERSON] як первісним кредитором від 03.08.2014 року залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (т. 2 а.с. 98). Ухвалою від 26.10.2018 року справу прийнято до провадження суддею Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання на 13.12.2018 року (т. 2 а.с. 139-141). 13.12.2018 року підготовче засідання відкладено на 21.02.2019 року (т. 2 а.с. 169-171). 21.02.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 15.04.2019 року (т. 2 а.с. 211). 15.04.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 20.08.2019 року (т. 2 а.с. 220). Ухвалою від 20.08.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 21.11.2019 року (т. 2 а.с. 251-252). 21.11.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 27.02.2020 року (т. 2 а.с. 234). 27.02.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 30.04.2020 року (т. 3 а.с. 33). 30.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 02.09.2020 року (т. 3 а.с. 40). 02.09.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 09.11.2020 року (т. 3 а.с. 42). 09.11.2020 року судове засідання відкладено на 05.04.2021 року (т. 3 а.с. 53-54). 05.04.2021 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 02.09.2021 року (т. 3 а.с. 60). Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 30.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Державної іпотечної установи від ПАТ «Дельта Банк», в якому банк просив суд відмовити у задоволенні позову останньої через недоведеність порушення її прав оспорюваним правочином. Вказав, що укладення відповідачами оспорюваного договору відступлення прав вимоги за договорами банківського рахунку від 03.08.2014 року призвело до порушення прав саме АТ «Дельта Банк» як кредитора ТОВ «Яблуневий Дар» за кредитним договором, що спричинило припинення зобов`язань за ними. (т. 2 а.с. 153-160). 13.12.2018 року до суду надійшла відповідь Державної іпотечної установи на відзив ПАТ «Дельта Банк», в якому остання зауважила про безпідставність та недоведеність позиції банку, викладеної у відзиві, первісний позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в ньому (т. 2 а.с. 178-184). Інші учасники судово процесу відзиви на позов та пояснення щодо нього не подали. З наявних в матеріалах справи заперечень ТОВ «Яблуневий Дар» від 23.02.2017 року проти позову вбачається, що товариство вважало позов недоведеним та безпідставним та просило відмовити у його задоволенні (т. 1 а.с. 84-86). Відповідачем [PERSON] 27.02.2017 року через свого представника - адвоката Кулак І.О. були подані заперечення проти позову, в яких останній проси відмовити у задоволенні позову Державної іпотечної установи через те, що остання не є належним позивачем, так як її права жодним чином оскаржуваним договором відступлення права вимоги порушені не були (т. 1 а.с. 87-89). 29.08.2017 року Державною іпотечною установою були подані пояснення на позовну заяву АТ «Дельта банк», в якому остання просила відмовити у його задоволенні через безпідставність та недоведеність (т. 1 а.с. 224-228). 30.08.2017 року ТОВ «Яблуневий Дар» подало заперечення проти позовної заяви ПАТ «Дельта банк», вважаючи її необґрунтованою, тому просило у її задоволенні відмовити (т. 2 а.с. 11-18). В судовому засіданні представник Державної іпотечної установи за первісним позовом підтримав заявлені вимоги, просив суд їх задовольнити. Вимоги обґрунтовував тим, що права установи як заставодержателя майнових прав за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, укладених між ТОВ «Яблуневий Дар» та банком, порушені укладанням договору відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 року, а сам договір на момент укладення не відповідав вимогам законодавства, що дає підстави визнати його недійсним в судовому порядку. Проти задоволення позовної заяви, яка подана третьою особою із самостійними вимогами під час розгляду справи, заперечував та просив відмовити у її задоволенні. Інші учасники процесу, які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. Заслухавши представника Державної іпотечної установи, котрий не заперечував проти розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явились, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 03.08.2014 року між ТОВ «Яблуневий Дар» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким ТОВ «Яблуневий Дар» набуло права вимоги до банку за договором банківського вкладу (депозиту) № 003-09508-06514 від 06.05.2014 року у розмірі 1 344 005,00 доларів США (т. 1 а.с. 13-17). 04.09.2014 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014, відповідно до якого сторони домовилися, що вартість майнових прав на дату укладення договору становить 1 441 396 562,46 грн. Відповідно до пункту 1.1 договору застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-1.1/2014 та додатку № 1 до нього ПАТ «Дельта Банк» передало в заставу Державній іпотечній установі майнові права за кредитними договорами № ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013 року, № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 року (т. 1 а.с. 25-33). На підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 року, рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 року у справі № 910/6052/16 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-1.1/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) від 04.09.2014 року № Д-1.2/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою (т. 1 а.с. 175-191). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відступлення права вимоги - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання особою своїх прав іншій особі за правочином (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). За укладеним сторонами договором відбулось передання права вимоги за договором банківського вкладу (депозиту). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом установленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно із ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, зокрема, суб`єктам господарювання, фізичним особам, регулюються Інструкцією № 492, відповідно до абз. 1 п. 1.4 якої порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією. Згідно з п. 1.5 Інструкції № 492 умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. За змістом п. 1.8 Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу), де вкладним (депозитним) рахунком є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. З огляду на викладене, суд надходить до висновку, що чинним законодавством України не передбачено заборони на відступлення права вимоги вкладником за договором банківського вкладу (депозиту), у тому числі й щодо частини коштів, розміщених на відповідних вкладних (депозитних) рахунках. Отже, обмежень стосовно передачі вкладником своїх прав за договором банківського вкладу (депозиту) іншим особам (відступлення права вимоги), у тому числі й щодо розпорядження грошовими коштами (їх частиною), розміщеними на належному йому вкладному (депозитному) рахунку за відповідним договором не передбачено. Вказане вище відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 30.10.2018 року у справі № 914/3217/16 (провадження № 12-176гс18). Правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. ст. 513, 514 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора відбувається без погодження боржника, оскільки така заміна не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не впливає на його інтереси. Отже, відсутні підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, укладеного 03.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Яблуневий Дар». Доводи Державної іпотечної установи та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову - ПАТ «Дельта Банк» про те, що оспорюваний договір є договором факторингу суд оцінює критично та не приймає до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договорує отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність. З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27.03.2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20.02.2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18). Судом встановлено, що у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірного договору не містить посилань на його платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором в якості оплати такої вимоги. У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному (депозитному) рахунку, розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, уступивши право вимоги ТОВ «Яблуневий Дар». Дії відповідачів не були спрямовані на заміну власника рахунку, як на те посилаються ДІУ та ПАТ «Дельта Банк», а на відступлення права грошової вимоги. Суд також відхиляє посилання позивача за первісним позовом на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 06.04.2016 року у справі 910/8058/15-г (3-174гс16), оскільки спір, що розглядався судом стосувалася інших правовідносин за інших обставин справи, в той час як недійсність договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, що є предметом розгляду в даній справі, не може залежати від подальших дій сторін цього договору, а визначається саме на момент укладення договору. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З урахуванням зазначеного підстав для визнання оспорюваного договору недійсним не вбачається, а відтак суд відмовляє в задоволенні вимог як позивача, так і третьої особи із самостійними вимогами щодо визнання оспорюваного договору недійсним. Крім того, при вирішенні позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Разом з тим, Державною іпотечною установою не доведено факту порушення її прав оспорюваним правочином з огляду на наявність постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року у справі № 910/6052/16, залишеної без змін після перегляду справи у касаційному порядку, якою визнано недійсним договір застави майнових прав від 04.09.2014 року № Д-1.1/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) від 04.09.2014 року № Д-1.2/2014, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що підстави, на які посилалася третя особа із самостійними вимогами для визнання спірного договору недійсним не знайшли свого підтвердження, а у позивача за первісним позовом відсутні правові підстави для звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим позови задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed