Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

У березні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований, але з 01.01.2013 року на проживає відповідач, який був прописаний у будинку як член сім`ї власника будинку. [PERSON] житловим приміщенням будинку не користується, не сплачує вартість комунальних послуг, не бере участі в його утриманні, не проводить ремонти. У зв`язку з реєстрацією [PERSON] в належному позивачці будинку, остання вимушена сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міского нотаріального округу Гришиною В.І., реєстровий № 620 (а.с.6). За вказаною адресою, окрім позивачки зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/4881 від 15.04.2020 року (а.с.17). Відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 01.01.2013 року постійно не мешкає за вказаною адресою, що підтверджується долученою до позову копією Довідки про склад сім`ї від 03.02.2020 року. Таким чином, відповідач [PERSON] фактично більше року не проживає у належному позивачці житловому будинку [ADDRESS] , житловим приміщенням не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, оскільки фактично не підтримує родинних стосунків, тому, суд приходить до висновку, що в силу статті 405 ЦК України [PERSON] втратив право користування житловим будинком, а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved