Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним укладеного між ними договору позики від 10 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстрованого в реєстрі під №300. Свої вимоги Позивач обгрунтовував тим, що 22 лютого 2011 року він уклав договір з ПП «Адвокатська компанія «Гарант права» про надання юридичних послуг в справі щодо усунення епершкод у користуванні квартирою [ADDRESS]. Згідно з вказаним договором Позивач зобов'язався сплатити за юридичні послуги суму в розмірі 200000 гривень. В якості гарантії майбутньої оплати, яку Позивач повинен був сплатити у випадку досягнення позитивного результату у судовому спорі, директор товариства [PERSON], як вказує Позивач, умовила його укласти з юристом вказаної компанії [PERSON] договір позики в сумі 200000 гривень. Позивач стверджує, що згідно з домовленістю усіх сторін зазначений договір не мав би будь-якої юридичної сили у випадку програшу судової прави. Натомість, не зважаючи на те, що вирішення судової справи відбулось не на користь Позивача, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., яка вчинила виконавчий напис №4465 від 26.10.211 про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 200000 гривень за договором позики від 10.03.2011. Позивач стверджував, що він ніколи не отримував від [PERSON] грошових коштів в сумі 200000 гривень, а тому, враховуючи безгрошовість договору позики, просив визнати його недійсним. Під час перебування справи в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва Позивач [PERSON] помер, і судом були залучені в якості його правонаступників дві його дочки - [PERSON] та [PERSON]. Після вступу їх у справу, Позивачами було подано заяву про зміну предмету позову, і підставою визнання недійсним договору позики від 10.03.2011 ними заявлений той факт, що під час його укладення [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. Зазначений факт був встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.03.2014 серед іншого - на підставі проведеної у справі №2602/5147/12 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №1063 від 30.12.2013. Відтак, волевиявлення [PERSON], з позиції Позивачів, на момент укладення оспорюваного договору не було вільним, а тому договір підлягає визнанню недійсним. У зв'язку з повторною неявкою у судове засідання Позивача [PERSON] ухвалою суду від 17.02.2017 позовна заява частині її вимог до [PERSON] була залишена без розгляду. Крім того, без розгляду був залишений зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. У судовому засіданні представник Позивача [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач, надаючи пояснення по справі, заперечував проти позову про визнання недійсним договору позики, наполягаючи на тому, що в момент його укладення [PERSON] не виявляв жодних психічних відхилень, поводився адекватно, в чому пересвідчився і нотаріус під час укладення договору. Відповідач наполягав на тому, що він ніколи не працював в компанії ПП «Адвокатська компанія «Гарант права», хоча і визнав, що з [PERSON] він познайомився саме в офісі вказаної компанії, і на момент укладення договору позики бачився з ним лише кілька разів. Натомість Відповідач переконував суд в тому, що в них з [PERSON] відразу виникли довірливі стосунки, і коли тому знадобилась сума в розмірі 200000 гривень, Відповідач вважав для себе прийнятним надати йому таку суму в позику, не зважаючи, що для Відповідача така сума є дуже істотною. [PERSON] наполягав на тому, що він справді передав [PERSON] всю суму коштів згідно з договором, хоча і не пам'ятає точних обставин такої передачі. В два останні судові засіданні Відповідач до суду не з'явився, у зв'язку з чим судом прийняте рішення про закінчення судового розгляду справ у його відсутність. Представник третьої особи - директор Приватного підприємства «Адковатська компанія «Гарант права» [PERSON], допитана в судовому засіданні за її згоди в якості свідка, підтвердила суду, що [PERSON] з 11 січня 2011 року по день розгляд справи не працював в ПП «АК «Гарант права» та жодних трудових відносин з підприємством не мав. Крім того, наполягала на тому, що вона ніколи не умовляла [PERSON] підписувати з [PERSON] договір позики, і що зазначений договір не має жодного відношення до договірних відносин, які склались між [PERSON] та ПП «АК «Гарант права». Приватні нотаріуси Єлісєєва О.А. та Голяченко М.В. клопотали про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Встановлено, що 10 березня 2011 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав у безпроцентну позику суму в розмірі 200000 гривень строком до 11 вересня 2011 року. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. а зареєстрований під №300. (Том 1, а.с. 9) Також встановлено, що 22 лютого 2011 року між [PERSON] та ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» був укладений договір про надання юридичних послуг, за умовами якого [PERSON] мав сплатити на користь юридичної компанії в якості винагороди за надані послуги суму в розмірі 200000 гривень. Попри посилання Позивача на те, що договір від 10 березня 2011 року був укладений лише з метою забезпечення виконання його зобов'язань за договором, укладеним з ПП «АК «Гарант Права», ці обставини не підтверджені належними доказами в суді, і самих лише пояснень Позивача в цій частині недостатньо для визнання їх підтвердженими в тій мірі, яка є необхідною для задоволення позову про визнання договору позики недійсним з посиланням на його безгрошовість. В той же час в матеріалах справи наявна копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними заповітів від 20.12.2010 та від 15.12.2012. (Том 1, а.с. 116) Зазначеним рішенням встановлено, що починаючи з другої половини 1990-х років у [PERSON] лікарями різних спеціальностей відмічались та описувались ознаки органічного ураження головного мозку переважно судинного (в т.ч. і атрофічного) генезу у вигляді формування та наростання психоорганічного симптомокомплексу, що знайшло своє відображення медичній документації. Зокрема, у вересні 1999 року при огляді в Київському міському ПНД [PERSON] встановлювався діагноз: «Стійкий виражений церебрастенічний синдром, початок формування психоорганічного синдрому з тривожно-депресивним компонентом». З цього часу і надалі, при неодноразових оглядах [PERSON] звертався до лікарів зі скаргами на погане самопочуття (майже постійний головний біль, запаморочення, відчуття втрати свідомості, прогресуюче зниження пам'яті, зору, безсоння, хиткість ходи, біль в ділянці серця, загальну слабкість, задуху при фізичному навантаженні). У цей же час Спеціалізованою радіологічною медико-соціальною експертною комісією Київського міського центру медико-соціальної експертизи при МРТ-дослідженні головного мозку були виявлені ознаки: «Вогнищеве ураження білої речовини - судинного генезу. Аномалія розвитку г/м. Киста прозорої перетинки. Початкові ознаки атрофії кори головного мозку». З другої половини 1990-х років по кінець 2000-х років лікарями різних спеціальностей [PERSON] виставлались такі діагнози як «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ранній церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з хронічною недостатністю мозкового кровообігу в судинах вертебробазилярного басейну з вестибулярною дисфункцією, вестибулокоординаторними порушеннями, цефалгічним та вираженим церебрастенічним синдромами та ін..», що підтверджується наявною у матеріалах справи медичною документацією. Починаючи з 2007 року наряду з ознаками та на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу у [PERSON] почали наростати ознаки та прояви маячної симптоматики, про що свідчить запис огляду лікарем від 03.09.2007 року з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м. Києва, а в подальшому за результатами медичних оглядів, поміж інших, [PERSON] встановлювалися діагнози: «Параноїдний синдром», «Органічний маячний розлад», про що також свідчать наявні у матеріалах справи висновок при амбулаторному обстеженні на базі відділу радіаційної психоневрології Державної установи «Науковий центр радіаційної медицини Академії медичних наук України» 09.06.2008 року, при психоневрологічному обстеженні, при огляді лікарем з навчально-практичного центру сімейної медицини Дарницького району м. Києва 05.02.2009 року та 05.04.2010 року. За висновками проведеної у вказаній справі амбулаторної комісійної посмертної судово-прихіатричної експертизи №1063 від 30 грудня 2013 року у період укладання та посвідчення заповітів 20 грудня 2010 року та 15 травня 2012 року [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: «Органічного ураження головного мозку складного ґенезу (судинно-атрофічно-інтоксикаційного) з психоорганічним синдромом і параноїдними включеннями» (згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду: F07.9) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Суд звертає увагу сторін на те, що зазначений висновок стосується психічного стану [PERSON] не у конкретні календарні дні, коли він посвідчував заповіти на ім'я [PERSON] та [PERSON], а в цілий період часу з 20 грудня 2010 по 15 травня 2012 року, який охоплює і дату укладення оспорюваного договору позики. Частина 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 215 України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи, що психічний стан [PERSON] в період часу, коли він укладав договір позики від 10.03.2011 не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій те керувати ними, суд вважає позовні вимоги про визнання зазначеного договору недійсним обгрунтованими. Тому суд вважає що підлягають стягненню з Відповідачів в рівних долях понесені Позивачем судові витрати на судового збору в розмірі 730,80.

Outcome: approved