Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернулась в суд до відповідача [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON] з вищезазначеним позовом про визнання частини договору дарування недійсним, а саме визнати недійсною частину договору дарування частини житлового будинку від 09 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] на ім'я [PERSON] в частині переходу у власність літньої кухні та уборної. Позовні вимоги мотивуються тим, що позивач проживає за адресою: [INFO]. Вказана квартира належить їй на підставі договору дарування частки житлового будинку від 11 червня 1996р., посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної кантори. На підставі вказаного договору позивачу у власність переходило 54/100 частин житлового будинку, що включало в себе не лише квартиру, а й 1/2 літньої кухні і 1/2 уборної. У квітні 2015 року позивачу стало відомо, що друга квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] із житлового будинку, що належав її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 12.02.1970р., посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою і зареєстрованому в Бердичівському БТІ в книзі №30,стр.239, №5051, інвентарна справа №6622 була подарована її матір'ю її сестрі - [PERSON], що підтверджується договором дарування частки житлового будинку від 09 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до вказаного договору дарування у власність відповідачу переходило 46/100 частин житлового будинку. Також, за цим договором у власність відповідачу переходили господарчі та побутові будівлі, а саме літня кухня і уборна. Договір дарування частини житлового будинку від 09 жовтня 2013 року на ім'я відповідача [PERSON] є незаконним в частинні переходу у власність літньої кухні та уборної, оскільки 1/2 літньої кухні і 1/2 уборної на підставі договору дарування частки житлового будинку від 11 червня 1996р. перебувають у її власності. А тому, фактично відповідач може бути власником лише 1/2 літньої кухні та 1/2 уборної, що не належать позивачу. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги, просив суд їх повністю задовольнити з підстав наведених в позовній заяві, проти заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час, місце судового засідання була повідомлена належним чином згідно ст.74-76 ЦПК України, причини її неявки суду не відомі, заперечення на позов до суду не надавала. Третя особа в судове засідання не зявилась, про дату, час, місце судового засідання була повідомлена належним чином згідно ст.74-76 ЦПК України, причини її неявки суду не відомі, заперечення на позов до суду не надавала В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволення виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.03.2014р. у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 11.06.1996р. 54/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12.06.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.02.2015р. вказане вище рішення першої інстанції було залишено без змін. Частиною третьою ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої ст.229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так як позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 487,20 гривень підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved