Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 16783,22 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 грудня 2008 року між банківською установою та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 8000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 січня 2017 року виникла заборгованість у сумі 16783,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом 7999,93 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 7407,90 грн, заборгованість за комісією 100 грн, та штрафи 500 грн (фіксована частина) та 775,39 грн (процентна складова). Рішенням від 04 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження всіх обставинам справи, просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при винесенні рішення не застосував приписи ст.ст. 204, 509, 526, 527, 626, 629, 638, 1054 ЦК України, у звязку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Представник позивача вважає, що суд безпідставно послався на відсутність доказів видачі кредитних коштів позичальнику, вказавши, що приєднаний до справи розрахунок заборгованості є похідним документом, який може лише доводити обґрунтованість визначеної до стягнення суми боргу, але не сам факт отримання коштів відповідачем. Також вказує, що підписанням анкети-заяви позичальника [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Вказана заява разом з Умовами та тарифами є договором про надання банківських послуг, а факт отримання кредиту відповідачем підтверджується користуванням ним кредитною карткою та частковим погашенням боргу. Крім того зазначає, що кредитний договір не визнавався недійсним, а тому є діючим та обовязковим для виконання сторонами. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання позичальнику кредиту у розмірі 8000 грн. Суд зазначив, що у приєднаній до справи заяві відповідача не вказана ані сума кредитного ліміту, яку він просить встановити, ані погоджений сторонами розмір плати за користування кредитними коштами, а приєднаний до справи розрахунок заборгованості є похідним документом, який може лише доводити обґрунтованість визначеної до стягнення суми боргу, але не сам факт отримання коштів позичальником. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого. Як вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] було укладено договір на відкриття та обслуговування кредитної картки з кредитним лімітом 500 грн, з базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 30 % на рік, та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання вказаного договору підтверджується заявою [PERSON] (а.с. 8), на звороті якої, у тому числі, зазначено тип карти - «Референс», що бажав отримати позичальник, і відповідно зазначено наведені вище суму мінімального кредиту та відсоткову ставку. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що у приєднаній до позову заяві відповідача не вказана ані сума кредитного ліміту, яку він просить встановити, ані погоджений сторонами розмір сплати за користування кредитними коштами суперечить інформації, яка викладена у заяві [PERSON] на отримання кредитних коштів. Відповідач засвідчив своїм підписом, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, є умовами договору на відкриття та обслуговування кредитної картки, з якими він ознайомлений і погодився (а.с. 8-14). Відповідно до п. 5.4 Правил користування платіжною карткою строк погашення відсотків по кредиту щомісячно за попередній місяць. Крім того, даний пункт передбачає обовязок боржника погасити кредит в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Строк дії платіжної картки визначений п.п. 3.1.1 Правил та вказаний на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. На підставі п.п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п. 3.1.3 Правил, по закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку. В ході розгляду справи сторонами не оспорювалось, що [PERSON] до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не звертався. Кредитний ліміт по картковому рахунку відповідача банківською установою було встановлено у сумі 8000 грн, що узгоджується з п.п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Твердження відповідача про користування меншою сумою кредитного ліміту спростовуються випискою по його рахунку. Крім цього, стороною позивача надано докази інформування відповідача за допомогою sms-повідомлень про зміну відсоткової ставки за кредитом (а.с. 119-120) відповідно до п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банківської установи, наданої суду першої інстанції, станом на 31 січня 2017 року складала 16783,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом 7999,93 грн, заборгованість за процентами 7407,90 грн, комісія 100 грн та заборгованість по штрафам 1275,39 грн (а.с. 4-7). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Відповідно до положень ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наведені норми та письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю надання позичальнику кредитних коштів не в повній мірі ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Так, з наданої банком виписки по основній картці № 9992****0835399 на імя [PERSON] за період з 03 грудня 2012 року по 31 січня 2017 року вбачається, що позичальником у зазначений період проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2008 року (а.с. 91-100), що, на думку апеляційного суду, свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. 17 червня 2011 року відповідач повторно підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банківською установою договір про надання банківських послуг. Згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за укладеним 03 грудня 2008 року договором відповідач отримував три кредитні картки, остання з яких зі строком дії до листопада 2015 року (а.с. 121-122). При цьому апеляційний суд зважає на те, що банківський рахунок на імя відповідача був відкритий у 2008 році і не змінювався, коли картки перевипускались. Стороною відповідача на спростування даних обставин жодних доказів не надано. В апеляційному суді відповідач не заперечував факт користування кредитними картками певний період часу, отже доводи його представника про те, що [PERSON] не отримував за укладеним договором жодних коштів, спростовуються поясненнями самого кредитора. Остання проплата за кредитом відповідачем особисто була зроблена 10 лютого 2014 року у сумі 100 грн, банк звернувся з вказаним позовом до суду у лютому 2017 року (про що свідчать дані поштового реєстру), тобто у межах трирічного строку позовної давності. Отже, заявлене стороною відповідача клопотання про відмову у задоволенні заявлених вимог через пропуск строку звернення до суду не може бути задоволено. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з посиланням на неотримання ним кредитних коштів, а отже апеляційний суд погоджується з доводами позивача про дію положень законодавства щодо презумпції правомірності правочину. Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобовязання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому [PERSON] повинен сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 31 січня 2017 року. Вирішуючи питання про суму коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходить з наступного. Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, банк вказував про наявність існуючої за [PERSON] станом на 31 січня 2017 року заборгованості: за кредитом у розмірі 7999,93 грн, за процентами у 7407,90 грн, комісії у розмірі 100 грн та по судовим штрафам у розмірі 1275,39 грн (а.с. 4-7). Надаючи до апеляційного суду детальний розрахунок суми заборгованості, позивач вказав, що борг [PERSON] за процентами наявний у сумі 7110,97 грн, за штрафами 1005,54 грн, а загальний залишок заборгованості становить 14605,36 грн (а.с. 124-129). Колегія суддів вважає, виходячи з неспівпадіння зазначених сум, що з відповідача слід стягнути в межах уточнених банком у суді апеляційної інстанції вимог 7999,93 грн, як заборгованість за кредитом, 7110,97 грн заборгованість за процентами та 1005,54 грн штрафів, оскільки ці суми підтверджені детальним розрахунком позивача, що наданий апеляційному суду, і не виходить за межи заявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що кредитним договором передбачена сплата комісії без вказівки на мету призначення цього платежу. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що умови кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] про нарахування комісії протирічать приписам законодавства, отже позивач не мав права встановлювати цей платіж, оскільки такі умови договору покладають на позичальника обовязок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена банком до [PERSON] сума комісії в розмірі 100 грн стягненню не підлягає. Враховуючи допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАЬБАНК» та стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за кредитом в сумі 7999,93 грн, а також розмір заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 7110,97 грн та 1005,54 грн штрафів. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1392,32 грн в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1531,55 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial