Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТАР», про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] : земельну ділянку площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за адресою: [ADDRESS] ; домоволодіння, загальною площею 461,3 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за цією ж адресою, на підставі свідоцтва про право власності від 29.05.2008, виданого виконкомом Софіївсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення № 174 від 20.05.2008, а також державного акту на право власності на земельну ділянку від 31.01.2006 серії ЯГ № 158436, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.11.2005 № 4158. Зі слів позивача, її майно перебуває в іпотеці згідно з договором від 06.10.2008 № 375-004/08Ф, укладеним між нею та АКБ «Правекс-Банк» в рахунок забезпечення зобов`язань позивача перед АКБ «Правекс-Банк» за кредитним договором № 375-004/08Ф від 03.10.2008. Згідно з п. 1.5 договору іпотеки вартість житлового будинку становить 1 959 651,00 доларів США, вартість земельної ділянки становить 215 472,00 доларів США. Позивач вказувала, що станом на час подання нею цього позову іпотекодержателем спірного нерухомого майна є ТОВ «Фінансова компанія «АВІСТРАР». Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.11.2009 № 2-2354/2009 було стягнуто з позивача та [PERSON] 8 415 169,73 грн. солідарно на користь АКБ «Правекс-Банк». Позивач зазначила, що згідно з повідомленням ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 30.12.2016 право вимоги за кредитним договором № 375-004/08Ф від 03.10.2008 та договором іпотеки № 375-004/08Ф від 06.10.2008 було відступлено ТОВ «Фінансова компанія «АВІСТРАР». Зі слів позивача, ТОВ «Фінансова компанія «АВІСТРАР» та ТОВ «ФК «Альткор Інвест» було укладено договір від 10.11.2017 № 2196 про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який в подальшому 03.07.2019 було розірвано за згодою сторін. Позивач зазначила, що рішенням державного реєстратора Київської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Бродюк І.Ю. від 26.01.2018 №№ 39383425, 39383105 зареєстровано за ТОВ «ФК «Альткор Інвест» право власності на житловий будинок загальною площею 461,3 кв.м та земельну ділянку в [ADDRESS] . Позивач вказувала, що у лютому 2018 року придбанням спірного домоволодіння зацікавилось подружжя [PERSON] та [PERSON] , які запропонували їй укласти договір купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки з оформленням права власності на пов`язану з ними особу, внаслідок чого між ними було досягнуто згоди на придбання вказаного майна за ціною 230 000 доларів США, за умови узгодження даного правочину з іпотекодержателем ТОВ «ФК «Альткор Інвест». При цьому [PERSON] наполіг на наданні довіреності його повіреній особі [PERSON] , який повинен був підготувати необхідні документи для укладання договору купівлі-продажу та узгодити проблемні питання з ТОВ «ФК «Альткор Інвест». Позивач зазначила, що вона перебувала в тяжкому фінансовому стані, оскільки тривалий час не мала роботи і у неї були відсутні джерела доходу, на її утриманні перебувала неповнолітня донька [PERSON] . Зі слів позивача, вона планувала за отримані за продаж свого майна кошти придбати однокімнатну квартиру для неповнолітньої доньки та сплатити частину заборгованості за рішенням суду. Позивач стверджувала, що за вимогою [PERSON] та [PERSON] в договорі купівлі-продажу мала бути зазначена якомога менша ціна продажу з метою зменшення розміру податків та зборів при його оформленні. Позивач зазначила, що вона 02.03.2018 видала [PERSON] на представництво її інтересів щодо нерухомого майна довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Проскурня Т.О. за реєстровим № 414. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] запевнили позивача, що перебування майна в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, відсутність згоди органу опіки та піклування на продаж будинку, наявність інформації в Єдиному реєстрі боржників не буде становити перешкоду для укладення договору купівлі-продажу та не нестиме негативні наслідки для неї внаслідок врегулювання цього питання в установленому законодавством порядку. Позивач вказала, що на той час у провадженні ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження ВП № 54236293 від 05.07.2017 з виконання постанови від 30.06.2017 ВП № 19208366 про стягнення з неї 841 710,97 грн. виконавчого збору на користь держави в особі відділу, а також містилась інформацію в Єдиному реєстрі боржників щодо неї як боржника. Також позивач зазначала, що у період з 25.08.2012 по 04.05.2018 у спірному житловому будинку була зареєстрована та проживала її донька [PERSON] , [INFO] . Крім того, приватним нотаріусом КМНО Антиповою І.В. у зв`язку із посвідченням згаданого договору іпотеки були накладені заборони відчуження від 06.10.2008 за № 8029143 та від 06.10.2008 за № 8029192, а також 06.10.2008 за № 8028899 зареєстровано іпотеку, ці записи в подальшому були перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 24554967 (запис про іпотеку). Позивач вважала, що за таких обставин спірний договір купівлі-продажу майна не міг бути укладеним між нею та [PERSON] та посвідчений нотаріусом. Позивач зазначала, що [PERSON] , як її представником, було подано до Мін`юсту України 06.03.2018 за вх. № 186/4 скаргу на рішення державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Бродюк І.Ю. від 26.01.2018 №№ 24554936, 24555008, 24554600, 24554688, 24554758, і наказом Мін`юсту України від 20.03.2018 № 828/5 було задоволено його скаргу та скасовано вказані рішення державного реєстратора. Також позивач вказала, що рішеннями від 23.03.2018 №№ 40282470, 40282642, 40282954, 40283125 державним виконавцем МВДВС по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм ГТУЮ у Харківській області було припинено іпотеку та вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи від 06.10.2008 №№ 8029143, 8029192 про заборону на відчуження спірних домоволодіння та земельної ділянки. Позивач стверджувала, що нею та [PERSON] 28.04.2018 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за ціною 462 000 грн., з яких 420 000 грн. вона, як продавець, отримала повністю від покупця до 28.04.2018, а 42 000 грн. отримала під час підписання договору. Також вони у цей же день уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки за ціною 70 000 грн., з яких вона отримала 50 000 грн. до 28.04.2018, а 20 000 грн. отримала під час підписання договору. Позивач зазначила, що згідно зі звітом про експертну грошову оцінку, складеним ТОВ «ІНЕО-ПЛЮС» від 27.04.2018 ринкова ціна житлового будинку складає 461 127,04 грн., а земельної ділянки - 69 723,54 грн. Вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. за реєстровими №№ 738, 740. Зі слів позивача, вона не отримувала фактично від [PERSON] та інших осіб вказані у договорах кошти, будь-які розрахунки між сторонами договорів не проводились. Крім того, позивач стверджувала, що постановою Києво-Святошинського РВ ДВС НТУЮ у Київській області від 09.09.2019 було відкрито виконавче провадження ВП №59989289 з виконання виконавчого листа, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 23.11.2018 за № 2-2354/09 про стягнення з неї 8 415 169,73 грн. на користь ТОВ «ФК «АВІСТАР», це виконавче провадження триває. Позивач вказувала, що згадані договори були укладені нею під впливом тяжкого фінансового стану, загрозою втрати житла для неї та її неповнолітньої дитини, на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вартість нерухомого майна, яка вказана у договорах, є істотно меншою їх ринкової вартості, що вбачається, на її думку, з довідки ДПС України про її доходи та з висновку ТОВ «Українська експертна група» від 20.07.2017, згідно з яким вартість нерухомого майна становить 4 737 706 грн. Позивач зазначила, що вартість нерухомого майна в розмірі 530 850,58 грн., яка визначена ТОВ «ІНЕО-ПЛЮС», фактично відповідає вартості однокімнатної квартири в с. Софіївська Борщагівка, загальною площею 35 кв.м. Також позивач стверджувала, що ці звіти про експертну грошову оцінку не відповідають вимогам законодавства, є неякісними, непрофесійними та не можуть бути використані. Їх рецензування позивачем не було проведено, оскільки в неї відсутні їх оригінали. Крім того, позивач стверджувала, що на час укладання спірних договорів в житловому будинку була зареєстрована та проживала неповнолітня [PERSON] , органом опіки та піклування не було надано згоду на продаж житлового будинку, в Єдиному державному реєстрі боржників містилась інформація про неї як боржника, іпотекодержателем не було надано згоду на відчуження спірного нерухомого майна. На думку позивача, укладені нею договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки їх зміст суперечить вимогам ч. 3 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 9 Закону України «Про іпотеку»: вона не мала необхідного обсягу дієздатності для укладання спірних договорів у зв`язку із перебуванням відчуженого майна в іпотеці та оголошенням нотаріусом заборони на його відчуження, також вони порушують права та інтереси неповнолітньої [PERSON] на місце проживання. Позивач вказувала, що в подальшому 08.05.2018 [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Кірбаба І.Б. за реєстровими №№ 377, 379. Позивач вважала, що відповідач не може бути добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки була обізнана про його перебування в іпотеці, проживання у житловому будинку неповнолітньої [PERSON] та перебування позивача в Єдиному реєстрі боржників. Позивач вказувала, що спірні житловий будинок та земельна ділянка вибули з її володіння не з її волі внаслідок незаконного вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про іпотеку спірного майна та оголошення нотаріусом заборони на його відчуження. Позивач прийшла до висновку, що договори купівлі-продажу спірних домоволодіння та земельної ділянки від 28.04.2018, укладені із [PERSON] , є недійсними, так як: вони були вчинені без дозволу органів опіки та піклування, суперечать правам та інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] , вчинені без згоди іпотекодержателя, у неї був відсутній необхідний обсяг дієздатності для їх підписання, були вчинені нею під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом обману, вона не отримувала коштів за продаж спірного нерухомого майна, а також на час їх підписання перебувала в Єдиному реєстрі боржників. З позиції позивача, оскільки [PERSON] було в подальшому 08.05.2018 здійснено продаж спірного нерухомого майна відповідачу, її порушені права та інтереси підлягають відновленню шляхом витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача. Також позивач повідомила, що ТОВ «ФК «АВІСТАР» та ТОВ «ФК «АЛЬТКОР Інвест» 10.11.2017 було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 375-004/08Ф, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Шевченко О.В. за реєстровим № 2195. В подальшому ТОВ «ФК «АВІСТАР» та ТОВ «ФК «АЛЬТКОР Інвест» 03.07.2019 було розірвано цей договір договором, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Шевченко О.В. за реєстровим № 2062, тому позивач просила залучити до розгляду цієї справи у якості третьої особи без самостійних вимог ТОВ «ФК «АВІСТАР», як іпотекодержателя спірного нерухомого майна. З огляду на викладене позивач звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 27.04.2020 було відкрито у справі загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02.07.2020 було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни: - оригінал або завірену нотаріусом копію звітів про експертну грошову оцінку, виданих ТОВ «ІНЕО-ПЛЮС» від 27.04.2018 № АБ18-180427-015, № АБ 18-180427-035 про ринкову вартість земельної ділянки площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за адресою: [ADDRESS] , та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; - копії документів на підставі, яких вчинено договір від 28.04.2018 купівлі- продажу земельної ділянки площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за адресою: [ADDRESS] , укладений між позивачем та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 740 та договір від 28.08.2018 купівлі-продажу домоволодіння загальною площею 461,3 кв.м розташованого на земельній ділянці площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, за адресом: [ADDRESS] , укладений між позивачем та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Змисловською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 738. Ухвалою суду від 06.07.2020 було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірбаби Ірини Борисівни матеріали нотаріальної справи з укладення договорів від 08.05.2018 року №379, 377 домоволодіння та земельної ділянки в [ADDRESS] , які укладені [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 10.08.2020 було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ». Ухвалою суду від 10.06.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання 22.07.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача - адвокат Власюк Дмитро Васильович подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З урахуванням ст. 223 ЦК України Правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати. Частиною 1 ст. 224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як визначено у ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За правилами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. З урахуванням ч. 4 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у цивільній справі № 183/1617/16, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Такий висновок зробив ВС в постанові від 22.05.2019 у справі №234/3341/15-ц. Недобросовісність поведінки позивача (вихід за межі здійснення цивільних прав) призводить до відмови у захисті його прав (правовий висновок ВС, викладений у постанові від 23.05.2018 у справі № 202/12824/14-ц). При неповному розрахунку за договором купівлі-продажу належним способом захисту права є стягнення недоотриманих коштів (правовий висновок ВС, викладений у постанові від 22.09.2021 у справі № 194/342/15-ц). У постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 ВС вказав, що самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. У цій же постанові ВС нагадав, що порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм, а також предмета позову суд з наданих йому доказів встановив наступне. Судом встановлено, що позивач була власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.05.2008, виданого на підставі рішення виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 174 від 20.05.2008 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.05.2008. Також позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0892 га, кадастровий номер 3222486201:01:014:0029, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ № 158436 від 31.01.2006, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 12.11.2005 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною М.М. за реєстровим № 4185. 06.10.2008 позивач уклала з АКБ «Правекс-Банк» договір іпотеки № 375-004/08Ф, відповідно до якого передала вказані домоволодіння та земельну ділянку в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 375-004/08Ф від 03.10.2008, укладеного нею з АКБ «Правекс-Банк». 28.04.2018 позивач особисто уклала із [PERSON] договори купівлі-продажу вказаних домоволодіння та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. за реєстровими №№ 738 та 740. Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між позивачем та [PERSON] , сторони правочину вказали, що продаж домоволодіння здійснюється за 462 000 грн., з яких 420 000 грн. покупець сплатив продавцю (позивачу), а остання отримала повністю до 28.04.2018, 42 000 грн. покупець сплатив продавцю (позивачу), а остання отримала повністю під час підписання цього договору. Так само відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між позивачем та [PERSON] , сторони правочину вказали, що продаж земельної ділянки здійснюється за 70 000 грн., з яких 50 000 грн. покупець сплатив продавцю (позивачу), а остання отримала повністю до 28.04.2018, 20 000 грн. покупець сплатив продавцю (позивачу), а остання отримала повністю під час підписання цього договору. У договорах позивач підтвердила, що обізнана з рівнем цін на ринку, вважає ціни договорів вигідними для неї, гарантувала, що майно під забороною та заставою не перебуває, що у третіх осіб немає прав на нього, повідомила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим, умови договору є для неї зрозумілими і відповідають її внутрішньому волевиявленню, що правочини не носять характеру фіктивних та удаваних. Доказів того, що неповнолітня на той час донька позивача саме на дату укладання нею договорів купівлі-продажу спірного майна, тобто 28.04.2018, проживала та була зареєстрована за адресою його знаходження, суду надано не було. У матеріалах справи містяться докази лише того, що донька позивача була зареєстрована у спірному домоволодінні раніше, до цієї дати. 08.05.2018 [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договори купівлі-продажу зазначених домоволодіння та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Кірбаба І.Б. за реєстровими №№ 377 та 379. На час розгляду справи спірні домоволодіння та земельна ділянка належали на праві власності відповідачу, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2019. Позивач звернулась до суду лише в своїх інтересах, не в інтересах доньки, просить суд лише витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірні домоволодіння та земельну ділянку, питання про визнання договорів купівлі-продажу, укладені нею із [PERSON] , не ставить, тому інші докази суд не бере до уваги як неналежні, тобто такі, що не стосуються предмету доказування. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Так, позивач посилалась на те, що спірне майно вибуло з її володіння не з її волі, проте вказане твердження спростовується змістом договорів купівлі-продажу цього майна від 28.04.2018. Така позиція позивача з огляду на презумпцію дійсності правочинів могла бути підтверджена нею виключно шляхом визнання цих договорів недійсними в судовому порядку або доведення їх нікчемності, проте вимоги про визнання цих договорів недійсними позивач не висувала, доказів їх нікчемності суду не надала. З урахуванням вказаного доводи позивача про те, що укладені нею договори із [PERSON] є недійсними, оскільки вони були вчинені без згоди іпотекодержателя, під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом обману, без необхідного у неї обсягу дієздатності на укладання нею зазначених правочинів, а також під час її перебування в Єдиному реєстрі боржників, судом не приймаються. Більш того, про обставини перебування майна в іпотеці та наявності у неї статусу боржника позивач добре знала і свідомо це проігнорувала під час укладання згаданих договорів, тому її право у будь-якому разі не підлягає захисту із цих підстав. Доводи позивача, що нею не було отримано коштів за продаж спірного майна не є підставою для витребування майна з володіння його теперішнього власника. Тим паче, ця обставина спростовується змістом цих договорів. Стосовно того, що згадані договори про продаж спірного майна були укладені позивачем без згоди органу опіки та піклування, хоча у цей час у її неповнолітньої доньки було право на користування цим майном, то слід зазначити наступне. Так, зі змісту цих договорів вбачається, що позивач чітко стверджувала, що у третіх осіб відсутні права на це майно. У разі, якщо це не відповідало дійсності і позивач свідомо діяла всупереч інтересам своєї дитини, її вимоги, заявлені саме в її інтересах, а не в інтересах її доньки, у будь-якому разі не підлягають задоволенню, так як укладанням цих правочинів без згоди органу опіки та піклування саме її права не були порушені. Також з матеріалів справи не вбачається, що на час укладання цих договорів купівлі-продажу 28.04.2018 неповнолітня донька позивача дійсно проживала та була зареєстрована у спірному домоволодінні. А отже, взагалі відсутні підстави вважати, що на укладення цих правочинів потрібна була згода органу опіки та піклування. Оскільки позивачем не було висунуто вимоги про визнання договорів, укладених нею 28.04.2018 із [PERSON] , недійсними, а також не було доведено обставин їх нікчемності, що порушують саме її права, суд не має підстав для витребування спірних домоволодіння та земельної ділянки з володіння відповідача на її користь та відмовляє у задоволенні позову. З огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України та те, що позов суд залишає без задоволення, судові витрати залишаються за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 13, 15, 16, 204, 321, 328, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed