Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

у березні 2016 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом, в котрому остаточно з урахуванням збільшень та уточненm позовних вимог просили суд: - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] разом із сім`єю частину кухні площею 8,4 м2; - зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зняти міжкімнатні металеві двері в кімнаті площею 25,7 м2 на проході в коридор спільного використання в квартирі [ADDRESS] та відновити попередній стан стіни кімнати площею 25,7 м2 з боку коридору загального користування; - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні, володінні частиною місць загального користування, а саме: кухнею площею 8,4 м2, частиною коридору, ванною кімнатою та вбиральнею в квартирі [ADDRESS] (т. 2 а.с. 113-117, 118-121). Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.05.1998 на підставі розпорядження Відділу приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації № 34147, [PERSON] та членам її сім`ї належить 47/100 частин 5-ти кімнатної квартири [ADDRESS] . Квартира складається з 5-ти кімнат, кухні площею 16,2 м2, вбиральні площею 1,3 м2, коридору площею 25,8 м2, умивальником площею 1,8 м2, балкону площею 1,56 м2. Вказали, що між сусідами сконався певний порядок користування квартирою, а саме: [PERSON] та члени її сім`ї займають житлові кімнати площею 31,1 м2 та площею 14,7 м2. Кімнати площею 25,7 м2 та 14,4 м2 займають [PERSON] разом із Дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Кімнату площею 12,5 м2 займає [PERSON] . Однак, відповідачі за відсутності [PERSON] без її згоди винесли з кухні частину кухонної меблі, чим порушили її права співвласника. На звернення [PERSON] ні відповідачі, ні відповідні державні органи не реагують. До того ж вказала, що у 2014 році [PERSON] та [PERSON] без узгодження з БТІ, не отримавши відповідний дозвіл та проектної документації, встановили міжкімнатні металеві двері з кімнати площею 25,7 м2 на проході в коридор спільного користування, чим порушили правила безпечної евакуації та максимально допустимого шуму в квартирах житлового фонду, що підтверджується висновком науково-дослідного інженерно-технічного центру ПАТ «КИЇВЗНДІЕП». Крім того, вказала, що за час розгляду справи в суді відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили належні їм частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , котру вони жодного разу не бачили, проте, за згодою якої у квартирі почали незаконно проживати невстановлені особи чоловічої статі, котрі створюють нестепні умови проживання у квартирі. Тому, вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 17.03.2016 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 25). Ухвалою від 14.09.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче судове засідання на 23.10.2018 року (т. 2 а.с. 80-81). Ухвалою від 17.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 98-100, контр. пров.). 23.10.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 10.12.2018 року (т. 2 а.с. 127). 10.12.2018 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 20.02.2019 року (т. 2 а.с. 164). 20.02.2019 року підготовче засідання відкладено на 25.04.2019 року (т. 2 а.с. 189-191). Ухвалою від 22.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Дементьєва Т.М. про забезпечення позову (т. 1 а.с. 201-204). 25.04.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 27.08.2019 року (т. 2 а.с. 223). 27.08.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 27.11.2019 року (т. 2 а.с. 237). 27.11.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 11.02.2020 року (т. 4 а.с. 13). Ухвалою від 11.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 21.05.2000 року (т. 4 а.с. 27). 21.05.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 21.10.2020 року (т. 4 а.с. 35). 21.10.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 16.03.2021 року (т. 4 а.с. 51). В судове засідання 16.03.2020 року позивач [PERSON] , будучи в установленому законом порядку повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не з`явилась. 16.03.2021 року через канцелярію суду електронною поштою подала заяву, в якій з посиланням на незадовільний стан здоров`я та пандемію просила відкласти розгляд справи на іншу дату. Відповідачі в судове засідання не з`явились, відзив на позов не подали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали пояснення, в яких вказали, що не можуть чинити перешкод у користуванні позивачу у користуванні квартирою, до якої з 2017 року не мають жодного відношення. Просили приймати рішення за їх відсутності (т. 2 а.с. 218). Третя особа - Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація явку представника не забезпечила, надала пояснення, в котрих просила позов задовольнити, виходячи з положень Закону України «Про охорону прав дитинства» (т. 2 а.с. 185-). Третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації явку представника не забезпечила, надала пояснення, в котрих позов підтримала та просила його задовольнити з метою забезпечення законних прав та інтересів неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Просила розгляд справи проводити за відсутності представника (т. 2 а.с. 124-125, 152-153). Третя особа - Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації явку представника не забезпечила. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги тривалий час перебування справи у провадженні суду (з 2016 року), виходячи з положень ч. 3 ст. 223 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється за відсутності позивача, належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, і чия неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є опікуном недієздатної [PERSON] , 1979 року народження, та опікуном над майном малолітнього [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 8, 12). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.05.1998 на підставі розпорядження Відділу приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації № 34147, [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частинах належить 47/100 частин 5-ти кімнатної квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9). Квартира складається з 5-ти кімнат, кухні площею 16,2 м2, вбиральні площею 1,3 м2, коридору площею 25,8 м2, умивальником площею 1,8 м2, балкону площею 1,56 м2 (т. 1 а.с. 10-11). Згідно договору міни від 23.11.2017 року, посвідченого ПН КМНО Ковальчуком С.П. за реєстровим № 12406, [PERSON] набула у власність 41/100 квартири [ADDRESS] , належних [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 240). Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2018 року, [PERSON] є власником 12/100 квартири [ADDRESS] на підставі договору міни від 05.06.2018 року, посвідченого ПН КМНО Скульською Т.А. за реєстровим № 1924 (т. 2 а.с. 117). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Пред`явивши позов, позивач вказала, що відповідачі за її відсутності без її згоди винесли з кухні частину кухонної меблі, чим порушили її права співвласника. На звернення [PERSON] ні відповідачі, ні відповідні державні органи не реагують. До того ж вказала, що у 2014 році [PERSON] та [PERSON] без узгодження з БТІ, не отримавши відповідний дозвіл та проектної документації, встановили міжкімнатні металеві двері з кімнати площею 25,7 м2 на проході в коридор спільного користування, чим порушили правила безпечної евакуації та максимально допустимого шуму в квартирах житлового фонду, що підтверджується висновком науково-дослідного інженерно-технічного центру ПАТ «КИЇВЗНДІЕП». Крім того, вказала, що за час розгляду справи в суді відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили належні їм частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , котру вони жодного разу не бачили, проте, за згодою якої у квартирі почали незаконно проживати невстановлені особи чоловічої статі, котрі створюють нестепні умови проживання у квартирі. Разом з тим, оцінивши наявні в матеріалах справи доказу, суд надійшов до висновку про те, що [PERSON] не наведено жодного факту, який би підтверджував ті обставини, котрі нею вказані у позові з урахуванням уточнень та збільшень. Надані позивачем копії актів про обстеження умов проживання недієздатної [PERSON] та малолітнього [PERSON] не спростовують вказаного висновку суду. Останні містять посилання на створення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] та членам її сім`ї, котрі зафіксовані комісії зі слів самої [PERSON] , а також містять відомості про те, що умови проживання недієздатної [PERSON] та малолітнього [PERSON] незадовільні, і [PERSON] з останніми не проживають за місцем реєстрації (т. 1 а.с. 13-17). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] встановлено, що на кухні умивальна кімната площею 1,8 м2 у користуванні індивідуальному сім`ї [PERSON] та самої кухні приблизно 6,8 м2. Ванна кімната та коридор у спільному користуванні із сусідами (т. 1 а.с. 113). Окрім того, судом встановлено та визнано позивачем при зверненні до суду, наявність спору щодо користування свої квартири відсутні, адже між сторонами вже склався порядок користування квартирою, за яким [PERSON] та члени її сім`ї займають житлові кімнати площею 31,1 м2 та площею 14,7 м2. Кімнати площею 25,7 м2 та 14,4 м2 займають [PERSON] разом із Дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Кімнату площею 12,5 м2 займає [PERSON] . Останні в даний час займає відповідач [PERSON] . Решта приміщень перебувають у спільному користуванні. В той же час встановлено, що [PERSON] зі своєю родиною в спірній квартирі не мешкає, в кімнаті зберігає свої речі. Отже, сторони у справі вже встановили порядок користування спільною квартирою, котрий з їх точки зору та за їх домовленості є найбільш доцільним та таким, що в повній мірі враховує баланс інтересів всіх співвласників, оскільки кожен із співвласників отримує в особисте користування окрему житлову кімнату та не позбавляється користування необхідним в такому випадку іншими підсобними приміщеннями квартири. Крім того, аналізуючи докази у справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй разом із сім`єю частину кухні площею 8,4 м2, що відповідає розміру належної їй частки, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, з матеріалів справи вбачається, що в місцях загального користування (кухні, коридорі) розміщені меблі та інші предмети, використання яких направлено на задоволення особистих побутових потреб. Коридор і кухня є приміщеннями загального користування, а тому підлягають спільному користуванню всіма мешканцями квартири, розміщення та зберігання там своїх речей повинно вирішуватися за їхньою взаємною згодою. Проте, саме по собі розміщення в кухні та коридорі речей, призначених для задоволення особистих потреб відповідачами не може однозначно свідчити про порушення права користування майном іншим співвласником квартири - [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення у користування [PERSON] разом із сім`єю частини кухні площею 8,4 м2 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Як наслідок, позов і в частині та зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод в користуванні, володінні частиною місць загального користування, а саме: кухнею площею 8,4 м2 , є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Доказів на вчинення перешкод [PERSON] [PERSON] та членам її сім`ї в користуванні, володінні частиною місць загального користування, а саме: кухнею площею 8,4 м2, частиною коридору, ванною кімнатою та вбиральнею в квартирі [ADDRESS] з боку позивачів не надано, матеріали справи їх не містять. Позивач, яка в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто, наявність умов, що її як співвласнику перешкоджають користуватися належною власністю, і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суду не надала належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України позивач також не скористалась, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляла. Разом з тим, наявність умов, що [PERSON] та членам її сім`ї як співвласникам перешкоджають користуватися належною власністю, останньою не доведено. Навпаки, встановлено, що між співвласниками досягнуто згоди щодо користування майном. Як на підтвердження своїх обґрунтувань, позивач надала копії її звернень до різноманітних органів проте, останні, жодним чином не свідчить про вчинення відповідачами перешкод в користуванні квартирою. Отже, позивачі не виконали свого процесуального обов`язку та не надали жодних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги про неможливість користування власною квартирою/неможливість у неї потрапити. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст.12 ЦПК України). Сам факт звернення позивачів до суду не свідчить про порушення їх права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачі не довели порушення їх права на користування спільним майном, а відтак позовні вимоги суд вважає заявлено передчасно, відсутні і підстави для його судового захисту в обраний позивачем спосіб. За недоведеності не підлягає задоволенню й вимога про зобов`язання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зняти міжкімнатні металеві двері в кімнаті площею 25,7 м2 на проході в коридор спільного використання в квартирі [ADDRESS] та відновити попередній стан стіни кімнати площею 25,7 м2 з боку коридору загального користування. Надані в обґрунтування вказаної вимоги копії заключення ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» щодо відповідності діючому законодавству в сфері проектування, будівництва (реконструкції) здійснених змін вхідних планувальних рішень в квартирі [ADDRESS] , № 01-194 від 31.03.2017 року (т. 2 а.с. 2-4), копії відповідей на ім`я [PERSON] від 16.11.1984 року (т. 2 а.с. 5-8), судом не приймаються до уваги через їх неналежність та недопустимість. Позивачами не доведено, що сам факт встановлення в кімнаті площею 25,7 м2, котрою позивачі не користуються згідно встановленого між співвласниками порядку користування, дверей порушує їх права співвласників. Матеріали справи не містять доказів того, що факт встановлення вказаних дверей певним чином призводить до порушення прав позивачів, враховуючи те, що всі співвласники наділені рівними правами щодо користування, володіння та розпорядження майном. До того, як вбачається та зазначається самим позивачем [PERSON] , що вказані двері були встановлені ще у 2014 році, і доказів того, що, зокрема, [PERSON] мала заперечення з даного приводу, суду не надано. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивачів на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачами не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, тих обставин, на які позивачі посилаються в своєму позові. Позивачами не вказано, чим саме відповідачі порушили їх права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачами не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed