Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00688 від 10 серпня 2015 року, предметом якого є придбання автомобіля «Сhery RF404-B cab» та стягнути 30\~417 гривень та судові витрати по справі з відповідача. В обґрунтування позову вказав, що 10 серпня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу №00688. Позивач вказує, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України. Так позивач, шляхом укладення договору купівлі продажу мав на меті придбати міні-трактор «ДТЗ 244.4р». Консультант товариства йому пояснив, що на даний момент міні - трактора немає, але є можливість пригнати його з м. Харкова після оплати половини його вартості. [PERSON], отримавши реквізити для оплати за товар, того ж дня сплатив 30\~116 гривень та 301 гривню комісії за переказ коштів. Наступного дня [PERSON] зясував, що відповідач уклав з ним не договір купівлі продажу міні-трактора «ДТЗ 244.4р», а договір фінансового лізингу придбання автомобіля «Сhery RF404-B cab», вартість якого набагато більша. Сплачені 30 116 гривень, виявилися адміністративним платежем, які при жодних обставинах не підлягають поверненню, а не частиною вартості міні-трактора, як запевняв представник лізингової компанії. Після сплати 30116 гривень, міні-трактора [PERSON] не отримав. Достовірної, доступної інформації щодо предмету договору позивачем також не було отримано, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на вказані обставини та статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00688 від 10 серпня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь 30\~116 гривень та 301 гривню, сплаченої ним комісії за переказ готівки; стягнути сплачений судовій збір. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позов підтримує повністю, просить задоволити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася. Однак, під час розгляду справи в попередньому судовому засіданні позов не визнала. Подала письмове заперечення, згідно якого вважає, що позивач невірно тлумачить умови Договору, так як неуважно з ним ознайомився. Предмет лізингу, а саме автомобіль «Сhery RF404-B cab», [PERSON] обрав особисто, про що свідчить його підпис на кожній сторінці Договору. Крім того зазначає, що твердження позивача про завуальованість призначення першого адміністративного платежу в розмірі 30\~116 гривень є безпідставними. Позивач не сплатив за Договором всієї суми, а лише її частку, у вигляді адміністративного платежу. Стягнення штрафу чи не повернення адміністративного платежу не протирічить нормам чинного законодавства, а лише передбачає відповідальність Лізингоодержувача при розірванні Договору, тобто є забезпеченням виконання ним своїх обовязків. Вважає, що позивачу була надана доступна та достовірна інформація щодо умов Договору, а тому посилання на його несправедливість є необґрунтованими. Що стосується ліцензії на здійснення фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», представник відповідача пояснила, що товариство за своїм статусом не є фінансовою установою, а тому надання послуг з фінансового лізингу не підлягає ліцензуванню. В своїй діяльності воно керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Судом встановлено, що 10 серпня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 00688, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: транспортний засіб марки «Сhery RF404-B cab», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу. Представник відповідача зазначив, що ТОВ « Лізингова компанія «Ваш авто» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року , яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг. Суд вважає, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ « Лізингова компанія «Ваш Авто». Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до ст. 10 Договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 30 116 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. З п.4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу (стаття 9 Договору), Комісії за передачу предмета лізингу. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Пункт 10.16 Договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.15, 12.4, 12.5, 12.6 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 12.13 Договору лізингу у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Суд вважає, що вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 частини 3 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 30 116 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та п.5 ч.3 вищевказаного Закону. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, врахувавши в системному звязку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач. Також, суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в користь позивача судовий збір у сумі 487,20 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: approved