Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати незаконним звільнення його з посади директора ТОВ «Дон Пак», стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 4 097,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 18 717,76 грн. та середній заробітком за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81 774,00 грн., мотивуючи свої вимоги з урахуванням свого представника в судовому засіданні наступним. Наказом 15.10.2015 позивача прийнято на посаду директора ТОВ «Дон Пак», він стверджує, що виконував свою роботу за сумісництвом. Проте, з інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач випадково дізнався про те, що його звільнено з роботи з 30.04.2014. Позивач наполягає на тому, що таке звільнення відбувалося всупереч положенням діючого законодавства, самого позивача не було повідомлено ні про підстави такого вивільнення, ні було надано можливість відповідно вчасно оскаржити ці підстави, чим, на думку останнього, було грубо порушені його права. Крім того, позивач акцентує увагу суду на тому, що самостійно отримати будь-які відомості він від відповідача можливості не має, всі його звернення відповідач ігнорує. Також, позивач стверджує, що відповідач всупереч положенням трудового законодавства не розрахувався із позивачем в день звільнення, має місце як заборгованість по виплаті нарахованої заробітної плати, так і компенсації за невикористану відпустку. Згідно ст.ст.116, 117 КЗпПУ позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.2-5) Відповідач в судове засідання жодного разу не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.38, 39, 50, 66, 67) Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений двічі в судове засідання не з`явився, а позивач наполягає на вирішенні справи на підставі наявних доказів, суд ухвалює рішення в порядку заочного провадження. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосування до цих правовідносин. Згідно з ч.2 ст.21 КЗпП України працівник має право реалізовува\-ти свою здатність до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором і угодою сторін, тобто працювати за сумісництвом. Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної роботи, іншої регулярно оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або на іншому підприємстві, в установі, організації, або у громадян (підприємця, приватної особи). Основною робо\-тою вважається та робота, за місцем якої ведеться трудова книжка. За загальним правилом, для роботи за сумісництвом не потрібно згоди власника за основним місцем роботи. Правове регулювання роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій здійснюється постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», а також Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим Наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43. З матеріалів справи вбачається, що на зборах учасників ТОВ «Дон Пак» 10 жовтня 2005 року вирішувалося питання про обрання директора підприємства, що підтверджується протоколом №3 (а.с.7) 15.10.2005 ТОВ «Дон Пак» видало наказ, згідно якого [PERSON] прийнято на посаду директора підприємства з 15.10.2015 (а.с.6) Згідно протоколу №1/4 загальних зборів учасників ТОВ «Дон Пак» від 30.04.2014 на самих загальних зборах були запрошені т присутні фінансовий директор [PERSON] та учасники товариства - [PERSON], вирішили звільнити з посади директора [PERSON] та призначити на цю посаду [PERSON] (а.с.8) Згідно наказу ТОВ «Дон Пак» від 30.04.2014 №27-К [PERSON] з 30.04.2014 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Дон Пак» (а.с.9), відповідні відомості внесені до Державної реєстраційної служби України (а.с.10) В той же час, будь-яких документів, які б свідчили про припинення трудових відносин відповідача із позивачем матеріали справи не містять. В цій частині суд погоджується із доводами позивача про те, що за викладених обставин таке звільнення неможна вважати таким, що ґрунтується на положеннях діючого законодавства. Згідно витребуваного із реєстраційної служби статуту ТОВ «Дон Пак» до повноважень загальних зборів віднесено право обирати та звільняти директора підприємства (а.с.69), в той же час, будь-якого документа, який би свідчив про юридичне оформлення звільнення позивача з посади в матеріалах справи немає. Також не спростовані відповідачем доводи позивача про те, що його звільнення із займаної посади взагалі було немотивоване, за відсутності претензій до виконуваної роботи. Згідно п.8 Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим Наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43 звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Згідно п.5 Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим Наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43 оплата праці сумісників здійснюється за фактично виконану роботу. Так, відповідно до довідки про доходи №39 від 10.04.2014 ТОВ «Дон Пак» за підписом головного бухгалтера [PERSON] позивач працював на підприємстві ТОВ «Дон Пак» за сумісництвом на посаді директора з посадовим окладом 5 000,00 грн. Його заробітна плата за лютий 2014 року складала за 16 фактично відпрацьованих днів - 3 809,52 грн., а за березень 2014 року - за 17 фактично відпрацьованих днів - 4 250,00 грн. З 24.02.2014 по 05.03.2014 він знаходився на лікарняному і йому були нараховані та виплачені лікарняні за 5 робочих днів за рахунок підприємства в сумі 1 158,03 грн., та за 5 робочих днів за рахунок фонду соціального страхування в сумі 694,82 грн. Середньомісячна заробітна плата 4 956,18 грн. (а.с.13) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що дійсно позивач працював на підприємстві за сумісництвом, а також те що відповідач має заборгованість перед позивачем по виплаті певних сум. Таким чином, твердження позивача про те, що у відповідача наявна перед ним заборгованість на суму 4 097,00 грн. за квітень 2014 року по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, самим відповідачем не спростовано. Згідно п.6 Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим Наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43 відпустка на роботі за сумісництвом надається одночасно з відпусткою за основним місцем роботи. Оплата відпустки чи виплата компенсації за невикористану відпустку провадиться сумісникам відповідно до чинного законодавства. Також відповідачем не спростовані доводи позивача щодо наявної перед позивачем заборгованості по виплаті компенсації за невикористані дні відпустки за період роботи з 01.01.2009 по 30.04.2014. Суд приймає представлений позивачем розрахунок, згідно якого сума компенсації буде дорівнювати 18 717,76 грн. (а.с.3) Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте відповідач своїм правом з`явитися в судове засідання і спростувати доводи позивача не скористався, надати інформацію щодо відсутності заборгованості перед позивачем не захотів. Суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сприяв сторонам у всебічному та повному з`ясування обставин справи, виносив та направляв відповідні запити про витребування доказів у відповідача, проте вимога суду залишилася також проігнорованою з боку відповідача. Саме відповідач зобов'язаний був надати суду докази виплати позивачу заробітної плати, так як всі документи по її нарахуванню та виплаті зберігаються у відповідача. Відтак суд вважає з урахуванням положень ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, доведеними вимоги позивача. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Матеріали справи не містять доказів того, що заробітна плата була виплачена позивачеві при звільненні. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем суду не було надано відомості про виплату позивачу заробітної плати, де би містився його підпис в отриманні заробітної плати, або видатковий касовий ордер з підписом позивача. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Судовим розглядом встановлено, що позивача було звільнено в квітні 2014 року, відтак суд враховує наданий позивачем розрахунок, згідно якому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 81 774,00 грн. (середньоденна 247,80*330) за період, на якому наполягає позивач - з 01.05.2014 по 31.08.2015 (а.с.4) Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 1 045,89 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved