Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] предявила позов до [PERSON], про захист права на повагу до гідності і честі та права на недоторканність ділової репутації з підстав направлення відповідачем в серпні 2014 року листів Голові ФДМУ, Дніпропетровській ОДА, Дніпропетровському обкому профспілок працівників державних установ, ТДІП Дніпропетровської області, ГУДС України у Дніпропетровській області, в яких, на її думку, наводяться недостовірні відомості про неї як начальника Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області про те, що нібито вона з моменту призначення 01 серпня 2014 року на посаду здійснювала безпідставний, грубий тиск на працівників з порушенням вимог чинного законодавства, впродовж 1, 4, 5, 6 серпня 2014 року відповідач зазнала велику кількість образ, нападок, знущань, зневаги з боку начальника відділення, які висловлювалися у присутності співробітників, з ціллю звільнення відповідача з посади начальника відділу фінансово-бухгалтерської роботи-головного бухгалтера, щоб призначити на цю посаду [PERSON], яка буде виконувати всі незаконні вказівки позивача для чого над відповідачем знущалися, внаслідок чого 6 серпня їй стало зовсім зле і швидка медична допомога доставила її до лікарні, а 7-8 серпня 2014 року знущання продовжилися у спосіб доставлення телеграми до дому з повідомленням про скасування її відпустки з 12 серпня 2014 року наказом РВ від 06 серпня 2014 року№285-К, проте викладена інформація не відповідає дійсності, чим завдано шкоди честі, гідності і діловій репутації позивача, тому остання просила суд визнати відомості відповідача, викладені у листах від 11 серпня 2014 року на адресу Голови ФДМУ, Дніпропетровської ОДА, Дніпропетровського обкому профспілок працівників державних установ, ТДІП Дніпропетровської області, ГУДС України у Дніпропетровській області такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність позивача; зобовязати відповідача спростувати ці відомості шляхом написання та відправлення відповідних листів наведеним вище адресатам; стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди та судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася та клопотала про розгляд справи за її відсутності, направивши письмові заперечення, в яких позов не визнала у повному обсязі з тих підстав, що у своєму зверненні вона виклала факти, які стосувалися лише неї та своє ставлення до них з метою перевірки компетентними державними органами дотримання вимог чинного законодавства та захисту своїх трудових прав, права на повагу до гідності у передбаченому чинним законодавством порядку, у звязку з чим такі відомості не є в розумінні ст. 277 ЦК України інформацією, що принижує честь і гідність, а позивач не довела, чим саме у зверненні від 11 серпня 2014 року порушено право на недоторканність її ділової репутації, тому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову у позові в повному обсязі, зважаючи на наступне. Право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, визначено ст. 275 ЦК України та способи такого захисту, визначені главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, незалежно від вини особи, яка її поширила та у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що позивач призначена на посаду начальника Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області з 01 серпня 2014 року. Відповідач [PERSON] працювала в Регіональному відділенні Фонду державного майна по Дніпропетровській області з 14 січня 2002 року, наказом №225-К від 19 червня 20014 року переведена на посаду начальника відділу фінансово-бухгалтерської роботи-головного бухгалтер РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та 08 вересня 2014 року звільнена наказом №334-К від 08 вересня 2014 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Наказом №285-К від 06 серпня 2014 року «Про скасування наказу від 29 липня 2014 року №70-НВМ» скасований наказ Регіонального відділення від 29 липня 2014 року №70-НВМ про надання відпустки начальнику відділу фінансово-бухгалтерської роботи-головному бухгалтеру [PERSON] на підставі доповідної записки начальника відділу персоналу та мобілізаційної роботи [PERSON] від 06 серпня 2014 року, службової записки головного спеціаліста-бухгалтера відділу фінансово-бухгалтерської роботи [PERSON] від 06 серпня 2014 року (а.с.8) Відповідач 11 серпня 2014 року склала та направила лист на адресу в.о. голови Фонду держмайна України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпропетровського обкому профспілок працівників державних установ, Територіальної державної інспекції Дніпропетровської області, Управління державної служби Головдержслужби України у Дніпропетровській області (а.с.6-7), зміст та висловлювання якого позивач вважає неприйнятними та такими, що не відповідають дійсності і принижують її честь, гідність та шкодить діловій репутації. Разом з тим, у вказаному зверненні відповідач ставить питання перед державними органами про порушення керівником Регіонального відділення відносно неї, як державного службовця, її конституційних прав на повагу до гідності, невтручання в особисте життя, передбачених ст.ст. 28, 32 Конституції України та трудових прав на відпочинок і його оплату, передбачених ст. 45 Конституції України, ст.ст. 2, 74, 80 КЗпП України, ст.ст. 2, 11 Закону України «Про відпустки» та скасування наказу №285-к від 06 серпня 2014 року про скасування наказу про надання відпустки та відновлення її прав. Результатом звернення стало проведення перевірок юридичної особи РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на предмет дотримання вимог чинного законодавства, зокрема, трудового, а також обставин, викладених у зверненні, в межах компетенції кожного з державних органів, в тому числі і в порядку Закону України «Про звернення громадян». Так, Управління державної служби ГУ ДСУ в Дніпропетровській області провело комплексну перевірку Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області за зверненням відповідача 21 жовтня 2014 року за поставленими питаннями про скасування щорічної основної відпустки, позбавлення виплати відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення; про організацію роботи з персоналом, виконання посадових інструкцій; про проведення щорічної оцінки та склало довідку про відсутність порушень службовцями РВ ФДМУ ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про пустки», ст. 35 Закону України «Про державну службу» та Колективного договору (а.с.35-37). Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області надано відповідь 05 вересня 2014 року про неможливість проведення перевірки додержання законодавства про працю відносно неї, у звязку з забороною проведення перевірок контролюючими органами, в тому числі інспекцією, протягом серпня-грудня 2014 року, що передбачено ст. 31 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року №1622-VII (а.с.52). Дніпропетровська обласна профспілкова організація працівників державних установ також провела перевірку в межах своєї компетенції обставин, викладених у зверненні відповідача, щодо надання щорічної відпустки та її належної оплати, про що свідчить письмова відповідь від 09 вересня 2014 року вих. № 75 (а.с.53). Фонд державного майна України при розгляді звернення відповідача від 11 серпня 2014 року не виявив підстав для відповідного реагування, про що надав 12 вересня 2014 року письмову відповідь (а.с.54). Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 9 Закону України «Про звернення громадян» встановлена заборона переслідування громадян і членів їх сімей за подання звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненні їх діяльності та рішень. Розвязуючи спір, суд приймає до уваги, що в світлі свободи особи на вираження думок та її права на індивідуальні та колективні звернення, що гарантовані ст.ст. 34, 40 Конституції України, в п. 3 мотивувальної часини рішення від 10 квітня 2003 року за № 8-рп/2003 у справі про поширення відомостей Конституцій Суд України вказав, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими (службовими) особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, через що такі дії не можуть розглядатися як поширення негативної недостовірної інформації в сенсі порушення немайнового права особи, про яку йдеться. Слідуючи цій позиції, суд зважає відповідним чином на рішення Європейського Суду з прав людини від 21.03.2002 у справі «Нікула проти Фінляндії» та від 21.01.1999 у справі «Яновській проти Польщі», визнаючи, що межі допустимої критики стосовно службовців (керівників) ширші в порівнянні із межами такої ж критики щодо звичайних громадян, і вони мають бути готовими до критичного реагування з боку громадськості, окремих громадян на їх невиправдані, без відповідної правової підстави дії, проте в цілях захисту їх від образливих і протиправних випадів у їхній бік (особливо коли йдеться про виконання ними службових обов'язків) не належить покладати на них обов'язок зазнавати за свої дії та слова такої ж критики, яка часто адресується політичним діячам чи, принаймні, державним службовцям. Слідуючи розясненням Пленуму Верховного Суду України, наданим у п.п.16, 19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, суд також приймає до уваги, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд при визначенні характеру такої інформації виходить з того, що за ч.2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. За встановлених же судом фактичних обставин, незважаючи на неадекватність окремих висловів, використаних відповідачем, у цілому її критика, що є вираженням думок певної частини трудового колективу, хоч би формально останній не надавав будь-яких повноважень, була спрямована проти позивача як керівника установи, умови праці на якому не задовольняють потребам цієї особи з точки зору вимог соціальної справедливості, а не стосувалася особистих чи професійних якостей позивача як приватної особи. Відзначається при цьому, що подання відповідачем не будь-куди, а саме до органів державної влади звернень, якими порушувалося питання про проведення перевірок, передували винесенню компетентними посадовими особами процесуальних документів, які відповідали б вимогам вичерпності та остаточності щодо вирішення порушених у зверненні питань. Суд знаходить, що такого роду оціночні судження відповідача щодо особистих якостей, рис позивача, її поведінки мало б визнаватися образою лише за умови поєднання з непристойною і недопустимою у демократичному суспільстві формою вираження такого судження, що суперечать загальноприйнятому спілкуванню та моральним засадам суспільства. Наявність образливої форми критики у цій справі суд відкидає, як невстановлену, оскільки в сукупності з особливим статусом позивача, що зобовязує її до стриманості, така критика пролунала в контексті конфлікту у колективі з приводу проходження державної служби, періоду надання чергової відпустки відповідачу та її оплати на ґрунті наявних суперечок з приводу зайняття керівних посад позивачем та відповідачем та намагань відповідача знайти захисту своїх трудових прав в органах, на які покладені функції відповідного контролю РВ ФДМУ. Таким чином, не заперечуючи прав позивача за ст.ст. 297, 299 ЦК України на повагу її честі та гідності, недоторканність ділової репутації та на їх захист, належить дійти висновку, що відсутні підстави для втручання у права відповідача на вільне вираження думок та її права на індивідуальні та колективні звернення і засудження їх за дифамацію, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві за ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідно до ч.1 ст. 280 ЦК України, п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України не підлягають задоволенню, оскільки порушень немайнових прав позивача не встановлено і заподіяння моральної шкоди не знайшло підтвердження доказами, на підставі чого суду належить ухвалити рішення згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України про відмову в задоволенні позову повністю. Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України після розгляду цієї справи судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed