Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання пункту договору про надання споживчого кредиту №11020534000 несправедливим та недійсним, а саме пункт 9.12 розділу 9 договору, мотивуючи вимоги тим, що вказаний пункт договору не узгоджується з положеннями цивільного законодавства та законодавства про захист прав споживачів, а саме: ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що спірний пункт кредитного договору обмежує права позивача порівняно з положеннями закону, відповідач фактично ввів позивача в оману стосовно обсягу її прав, як споживача послуг. Представник відповідача Решетнік Ю.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, пояснив, що відповідно до п. 9.13 кредитного договору підписання даного договору свідчить про зрозумілість умов кредиту для позичальника і він вважає вказані умови справедливими по відношенню до себе. Крім того, Решетнік Ю.І. наполягав на застосуванні строку позовної давності, оскільки договір було підписано 09.08.2006 року, а позивач звернулась із відповідними вимогами в березні 2015 року, тобто через вісім років після укладання. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не може бути задоволено з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилами ч.1-2, ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 09.08.2006 року між АК «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11020534000, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 85 000 євро (а.с.6-9). За змістом ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пунктом 9.12 розділу 9 вказаного договору передбачено, що уклавши цей договір, позичальник надає банку згоду: передавати права і обов`язки банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника; вилучати продукцію у позичальника без отримання на це додаткової згоди позичальника та відповідного судового рішення - у випадках звернення банком у позасудовому порядку чи до судового провадження з вимогами про повернення споживчого кредиту чи погашення чи погашення іншого боргового зобов`язання; звертатись за інформацією про фінансове становище позичальника до третіх осіб, які пов`язані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача. Пунктом 9.13 розділу 9 кредитного договору передбачено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, підписуючи вказаний кредитний договір, [PERSON] погоджувалась з усіма його умовами, вважала їх справедливими по відношенню до себе. У відповідності до ч.1, ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3, ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч.2, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, суд приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6, ч.1, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пунктом 9.12 кредитного договору зазначено, що уклавши цей договір, позичальник надає згоду банку передавати права і обов`язки банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника; вилучати продукцію у позичальника без отримання на це додаткової згоди позичальника та відповідного судового рішення - у випадках звернення банком у позасудовому порядку чи до судового провадження з вимогами про повернення споживчого кредиту чи погашення іншого боргового зобов`язання; звертатись за інформацією про фінансове становище позичальника до третіх осіб, які пов`язані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача. Позивач, при цьому, не надала доказів порушення умовами кредитного договору принципу добросовісності (п.6, ч.1, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України), що вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Зміст договору містить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1, ст.628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до п. 9.13 кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», всіма умовами даного договору і вони є зрозумілими для позивача, а також вона вважає їх справедливими по відношенню до себе. Крім того, відповідно до положень ч.2, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача, що в оспорюваному договорі в порушення вимог цивільного законодавства містяться умови, що порушують право приватної власності позивача, права її як споживача, оскільки [PERSON], при підписанні договору, погодилась із даними умовами. За таких обставин наявна відсутність підстав для визнання оспорюваного договору та окремих його положень недійсними, поскільки відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 261 ЦК України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так як кредитний договір було укладено 09.08.2006 року, того ж дня позивач була ознайомлена з умовами даного договору, а звернулась до суду про визнання окремого положення договору недійсним лише у березні 2015 року, тобто через вісім років, тим самим порушуючи при цьому строк позовної давності, що є також підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому з будь-якою заявою про поновлення даного строку ні позивач, ні її представник до суду не звертались.

Outcome: dismissed