Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У березні 2015 року, із подальшим уточненням позовних вимог, ТОВ «Петрівський квартал» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просили стягнути з відповідача на свою користь 110320 грн., а також судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що 25 листопада 2014 року уклав з відповідачем договір позики. Про підтвердження зазначених договірних відносин свідчить відповідна боргова розписка написана відповідачем, відповідно до умов якої , позивач позичив [PERSON] в борг кошти у розмірі 15000 грн.. В лютому 2016 року представником позивача була подана заява про зменшення та збільшення позовних вимог, в якій представник позивача вказувала на те, що 18.07.2014 року позивач уклав з відповідачем договір позики. Про підтвердження зазначених договірних відносин свідчить відповідна боргова розписка написана відповідачем, відповідно до умов якої , позивач позичив [PERSON] в борг кошти у розмірі 3000 дол. США, що еквівалентно 76320 грн. за курсом НБУ. У зв»язку з цим представник позивача просила стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 110320 грн.. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав зазначених в заяві, просила задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 526,530 ЦК України, зобов»язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Крім того, відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір способу захисту своїх прав покладається на позивача. Судом встановлено, що 25.11.2014 року позивач уклав з відповідачем договір позики, про що свідчить боргова розписка (а.с.5), відповідно до умов якої , позивач надав відповідачу в борг суму в розмірі 15000 грн. В подальшому представник позивача подала заяву про зменшення вимог в частині розписки від 25.11.2014 року на суму 15000 грн. та збільшення позовних вимог, яку обґрунтувала тим, що 18.07.2014 року позивач уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг кошти в сумі 3000 дол. США, що еквівалентно сумі 76320 грн.. Так, ч.ч. 1, 2 п.1 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч. 1ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів. Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті207і частини другої статті1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до нормст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач посилалася як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 18 липня 2014, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.65). При цьому, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені [PERSON] про отримання ним 3000 доларів США позики без зазначення терміну повернення боргу, суд визнає її як не належний доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, який позивачем суду не наданий. При цьому, згідно із вимогами ч. 3ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60ЦПК України. Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести факт повернення грошових коштів за договором позики. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідност. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи те,що позивачем не представлено належні та допустимі докази своїх позовних вимог, то в їх задоволенні суд вважає необхідним відмовити. Згідно зі ст. 88 ЦПК України відшкодуванню позивачу не підлягають. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed