Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У березні 2015 року позивач в особі представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі користуються послугами з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, проте не в повному обсязі сплачують вартість наданих послуг, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період з 01.11.2008 по 31.10.2012 року у розмірі 996, 96 грн. Позивач 10.12.2012 року звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу та 21.12.2012 року судовий наказ було видано. 24.01.2013 року за заявою відповідача вищенаведений судовий наказ скасовано. Просить суд позов задовольнити, стягнуто солідарно заборгованість у вищевказаному розмірі з відповідачів, судовий збір у розмірі 243, 60 грн., а також поновити строк позовної давності з моменту звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. Представник позивача - Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - Третяк О. О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], а також її представник [PERSON]у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, вважають вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, 22.11.2001 року батьком [PERSON] - [PERSON] було укладено договір з позивачем про надання послуг з теплопостачання (на основі типового) №175435, а саме забезпечення температури повітря в житлових приміщеннях квартири [ADDRESS], за умови утеплення цих приміщень (згідно нормами і правилами) +18оС. Проте обіцяний температурний режим в житлових приміщеннях квартири не забезпечувався через неналежну якість централізованого опалення. Якість послуг централізованого опалення була незадовільною через критичний аварійний стан внутрішньобудинкової системи централізованого теплопостачання, що призвело до численних аварій з затопленнями і регулярних відключень будинку від тепла. Влітку 2008 року відповідач відмовилась від отримання неякісних послуг з централізованого опалення, у квартирі [ADDRESS], на законних підставах було обладнано автономне джерело опалення, що було зафіксовано в акті обстеження №ОКТ/666-А від 17.10.2008 року, акті про відключення квартири від внутрішньо-будинкових мереж ЦО, затвердженому рішенням міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП. Таким чином, вважає, що договір автоматично розірвано у зв'язку із зміною власника і відсутністю можливості надання послуг з централізованого теплопостачання в зазначену квартиру, проте позивач продовжує проводити нарахування. Надання послуги гарячого водопостачання взагалі не передбачено проектом будинку. Враховуючи, що до позовної заяви не надано належних доказів щодо надання послуг з теплопостачання, просить суд у задоволенні позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» відмовити. Також послуга з централізованого опалення місць загального користування мешканцям під'їзду №5 не надається, оскільки відсутня сама система централізованого опалення місць загального користування, законодавством не покладено на споживачів житлово-комунальних послуг зобов'язання відшкодовувати втрати теплової енергії, що виникли не з їх вини, а вина відповідача у такій втраті відсутня. Окрім того, у матеріалах справи міститься заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, обґрунтована тим, що позивач знав про відмову сплачувати необґрунтовані нарахування за відсутні послуги з централізованого опалення, оскільки відповідач відкрито заявила 27.11.2008 року про це у листі-заяві до начальника «Теплозбуд» КП ХТМ» [PERSON] і зам.начальника Дзержинської філії КП «ХТМ» [PERSON] Вважає, що строк позовної давності сплинув 18.03.2012 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про те, що у період з вересня 2006 року по червень 2014 року перебував у м. Москві у Московському фізико-технічному інституті на денній формі навчання, у зв'язку з чим послуг від КП «ХТМ» не отримував, з його сторони відсутні порушення прав позивача, а тому він не має відповідати за цим позовом, просить виключити його з числа відповідачів по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином та своєчасно. Суд, дослідивши доводи представника позивача, відповідача та його представника, надані у судовому засіданні, письмові заперечення відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог пункту 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21.07.05 року №630, споживач зобов'язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а. с. 15-17). Відповідно до відомості нарахувань та оплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу по квартирі [ADDRESS] за період з 01.11.2008 року до 31.10.2012 року у відповідачів утворилася перед позивачем заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 996 грн. 96 коп. (Т. 1, а. с. 5). Так, 21.12.2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» суми заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання в розмірі 1001, 07 грн. за період з 01.11.2008 року по 31.10.2012 року (справа №2011/20214/2012). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.01.2013 року (справа №638/474/13-ц) судовий наказ Дзержинського районного суду м. Харова від 21.12.2012 року скасовано, роз'яснено, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні (Т. 1, а. с. 4). Тобто, позивач в особі Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» наголошує, що відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] не виконують обов'язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Частиною 2 статті 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Тобто, згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову. З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» повинно було подати докази на підтвердження того, що саме підприємство Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» було визначене у передбаченому законом порядку надавачем послуг і саме Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» фактично в зазначений у позовній заяві період надавав відповідачам послуги теплопостачання та підігрів холодної води; надати докази щодо розміру площі квартири [ADDRESS] з урахуванням якої здійснювався розрахунок вартості послуг; надати докази що саме вказані в позовній заяві особи у якості відповідачів проживали протягом зазначеного в позовній заяві періоду в цій квартирі, їх статус (власник, член сім'ї, наймач); надати докази звернення з заявою про видачу судового наказу із зазначенням дати звернення та періоду, за який просили стягнути заборгованість. Всупереч вказаних вимог позивач таких доказів не надав, обмежився лише поданням позовної заяви декларативного змісту, копії ухвали суду від 24.01.2013 року про скасування судового наказу, яка не містить зазначених вище даних щодо періоду, за який вимагалось стягнути заборгованість, а також даних щодо її розміру, яка була стягнута згідно судового наказу, відомості нарахування до оплати, яка є похідним від позовної заяви джерелом інформації про обставини, які мають значення для справи. Відповідач [PERSON] навпаки, на підтвердження своїх заперечень проти позову надала суду заяву на ім'я начальника служби «Теплозбуд» КП «Харківські теплові мережі» [PERSON] та зам. начальника Дзержинської філії КП «ХТМ» по збуту [PERSON] від 27.11.2008 року (отримано підприємством 27.11.2008 року, про що свідчить вхідний реєстраційний штамп), якою позивача повідомлено, що у зв'язку з відключенням квартири від централізованого опалення послугами теплопостачання Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з 17.10.2008 року вона не користується, а тому просить зняти її з обліку (розірвати типовий договір) (Т. 1, а. с. 52). Окрім того, у матеріалах справи міститься акт про відключення квартири від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП, затверджений рішенням міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП, протокол від 23.12.2008 року, з якого вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS], відключена від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП шляхом видимого розриву заварюванням приєднань радіаторів (конвекторів) 4 шт. (Т. 1, а. с. 93) Так, у матеріалах справи міститься відомість нарахувань та оплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу по квартирі [ADDRESS], а саме - «опалення», «підігрів води», про зазначене також викладено у позовній заяві від 10.03.2015 року, поданої 18.03.2015 року до суду (Т. 1, а. с. 3). В судовому засіданні представник позивача пояснювала, що заборгованість у відповідачів виникла у зв'язку з несплатою послуг теплопостачання за опалення місць загального користування у будинку, в якому вони мешкають, при цьому відповідачі проігнорували пропозицію Комунального підприємства «Харківські теплові мереж» укласти угоду про оплату теплової енергії, яка витрачається стояками і нагрівальними приладами приміщень загального користування багатоквартирного житлового будинку при відключенні окремої квартири від системи централізованого опалення (Т. 2, а. с. 46). Відповідно до частини 2 статті 31 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Всупереч цим вимогам, представник позивача не скористалась своїми правами та не змінила підставу або предмет позову, яка повинна бути викладена у письмовій заяві та лише усно посилалась, що заборгованість, яка виникла у відповідачів перед Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» виникла саме за послуги теплопостачання у місцях загального користування будинку. З матеріалів справи вбачається, що вiдповiдач неодноразово, впродовж декількох рокiв (2008-2011 рр.) зверталась до рiзних посадових осiб з заявами з приводу неналежної якості послуг, якi надає позивач, безпідставного нарахування заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування. Не надано позивачем і доказів, що система опалення місць загального користування знаходиться у належному технічному стані, а твердження відповідача та її представника про відсутність приладів опалення з посиланням на акт від 20.02.2009 року, в якому зазначено про відсутність у під'їзді радіатора чи іншого приладу опалювання, та на те, що трубопроводи у під'їзді №5 є частиною системи опалення місць загального користування, а тому прилади опалення не потрібні, представником позивача не спростовано. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Разом з тим, з огляду на засади змагальності, саме позивач повинен проявляти ініціативу у наданні суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відсутність доказів такого обсягу і передбачених ст.ст. 58,59 ЦПК України властивостей перешкоджають ухваленню судового рішення про задоволення позову, оскільки доказування, а відтак і рішення «іменем України» не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд приходить до висновку, що можливо відповідачі дійсно споживали надані Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуги і мають заборгованість по їх оплаті, а саме заборгованість у зв'язку з несплатою послуг теплопостачання за опалення місць загального користування у будинку, можливо заяви відповідача [PERSON] про порушення її процесуальних прав, частина яких навіть за своїм змістом свідчить про їх невідповідність вимогам закону, є засобом ухилення від виконання цивільного обов'язку, однак саме позивач зобов'язаний, згідно вимог ст.ст. 10, ч. 2 ст. 27, ст. 60 ЦПК України, довести вказані обставини шляхом надання суду належних та допустимих доказів, які би не викликали сумніву в доведеності вказаних ним обставин, та на які він посилається як на підставу своїх вимог. Окрім того, заслуговують на увагу і посилання відповідача [PERSON] на порушення позивачем строку давності для звернення з позовною заявою до суду. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 Цивільного кодексу України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною другою статті 264 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-214цс14). Окрім того, у даній справі суд застосовує правову позицію Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-2469цс16, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як встановлено матеріалами справи, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» достеменно знало про те, що [PERSON] категорично відмовляється від оплати послуг теплопостачання за опалення місць загального користування у будинку, у якому проживає, що матеріалами справи підтверджується, а також, що з цього приводу між сторонами виник спір. Матеріали справи містять лист Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 15.01.2009 року вих. №17-165, яким надано відповідь на заяву [PERSON] з приводу питання нарахувань за опалення місць загального користування (Т. 2, а. с. 36). Також, згідно листа Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 12.10.2009 року вих. №3/1479-М/07, наданого у відповідь на заяву [PERSON] від 28.09.2009 року з приводу питання нарахувань за опалення місць загального користування, останній роз'яснено, що незалежно від наявності або відсутності договору про оплату послуг з опалення місць загального користування, підстави для стягнення вартості цих послуг у підприємства є (Т. 2, а. с. 34). Суд приходить до висновку, що позовна вимога Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»заявлена поза межами строку позовної давності, оскільки із заявою про видачу судового наказу заявник звернувся 10.12.2012 року, а з огляду на існування досудового спору з приводу нарахування заборгованості за опалення місць загального користування між сторонами, навіть з посиланням на останній лист з цього приводу - 12.10.2009 року, останньою датою для звернення до суду була дата 12.10.2012 року. Окрім того, навіть приймаючи до уваги відомість нарахувань та оплати, останній платіж було здійснено у листопаді 2008 року. Так, позивачем у третьому абзаці прохальної частини позовної заяви заявлено вимогу про поновлення строку позовної давності, при цьому поважність причин пропуску строку є оціночною категорією і встановлюються у кожному конкретному випадку судом. З огляду на відсутність обґрунтування з приводу пропущення строку, а також підтвердження такого пропуску належними та допустимими доказами, суд не може визнати причину пропуску строку поважною та поновити його без належних на те підстав. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки позивачем у особі його представників обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог не доведені, а викладені в запереченнях доводи відповідача не спростовані, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування шкоди, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем - Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 88 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed