Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дрогопол Україна» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в період з 10 травня 2018 року по 10 серпня 2018 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, на посаді заступника директора товариства, з посадовим окладом 20 000 гривень. 10 серпня 2018 року відповідно до наказу директора товариства від 10 серпня 2018 року №8-К позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення, а саме, за період з червня по серпень позивачу було виплачено заробітну плату у наступних розмірах: в травні 2018 року - 17 137 грн, в червні 2018 року - 21 063 грн, з урахування розміру заробітної плати за роботу у вихідні дні (6 днів), за липень - 9 312 грн, що підтверджується виписками по особовому рахунку по заробітній платі. Разом з тим, при звільнені позивачу не було виплачено в повному розмірі заробітну плату за травень, липень 2018 року та не виплачено заробітну плату за серпень 2018 року по день звільнення. З метою отримання невиплаченої заробітної плати позивач неодноразово звертався до посадових осіб відповідача з прохання провести повний розрахунок з позивачем по заробітній платі та видати трудову книжку. Зокрема, 02 лютого 2019 року позивачем особисто було вручено директору товариства [PERSON] письмову заяву з вимогою проведення з позивачем розрахунків по заробітній платі та повернути трудову книжку. Крім того, з метою захисту порушених прав 11 лютого 2019 року позивачем було подано заяву до Державної служби України з питань праці щодо проведення перевірки дотримання відповідачем трудового законодавства. Проте, дані звернення залишилися без належного реагування та не призвели до відшкодування відповідачем заборгованості по заробітній платі та повернення трудової книжки. Так, оскільки посадовий оклад позивача становив 20 000 грн н місяць, середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані два місяці до дня звільнення становить (40 000/42 робочі дні (22 червня 2018 року та 20 липня 2018 року) = 952,38 грн. Починаючи з серпня 2018 року позивачу не виплачена заробітна плата в повному обсязі, тому заборгованість по заробітній платі в 2018 році, з серпня по грудень становить 92 380 грн. 95 коп. ( 952 грн. 38 коп. х 97 робочих дні). За 2019 рік - 250 робочих дні, заборгованість по заробітній платі становить 238 095 грн. 00 коп. (250х 952 грн. 38 коп.). А у 2020 році, за січень (21 робочий день) та лютий 20 робочих дні), заборгованість становить 39047 грн. 58 коп. Таким чином, виходячи із вищевикладеного загальна заборгованість по невиплаченій позивачу заробітній платі становить 406 438 грн. 87 коп. Оскільки на даний час з позивачем не проведено повного розрахунку по заробітній плати та не повернуто трудову книжку, тому з метою захисту порушених прав позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 03.12.2020 до суду надійшли письмові пояснення в обґрунтування яких зазначено, що твердження позивача невірне щодо періоду працевлаштування в товаристві. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 24 травня 2018 року, а не з 10 травня 2018 року як про це зазначається у позовній заяві. Зазначене підтверджується, зокрема, заявою про прийняття на позивача саме з 24 травня 2018 року на посаду заступника директора по виробництву, що підписана позивачем 23 травня 2018 року, та наказом про прийняття на роботу №4-К від 23.05.2018 року про призначення на посаду заступника директора по виробництву з 24 травня 2018 року із оплатою праці згідно штатного розпису. Зазначена дата початку трудових відносин (24.05.2018 р.) також підтверджується: 1) Повідомленням про прийняття працівника на роботу від 24.05.2018 року за встановленою формою (додаток до постанови КМУ від 17 червня 2015 року № 413), що подається роботодавцем податковій службі при прийнятті працівника на роботу, відповідно до якого дата видання наказу або розпорядження про прийняття на роботу позивача -23.05.2018 року. 2) Звітом про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 5 місяць 2018 року по відповідачу, (таблиця № 5). Не підтвердженим є те, що посадовий оклад позивача становив 20 000 грн, натомість, посадовий оклад становить 4 000 грн., що підтверджується штатним розписом відповідача з 01.05.2018 року, який затверджено наказом № 3-Ш від 30.04.2018 року, табелем обліку використання робочого часу від 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018 та від 15.08.2018 року, у кожному з яких зазначено, що оклад, тарифна ставка позивача, заступника директора по виробництву, становить 4 000 грн, документом, виданим Пенсійним фондом України, що має назву «Реєстр зарахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу. Позивач. Форма ОК-5, де в таблиці «Звітний рік 2018 рік» зазначена сума заробітку у розмірі 4 000 грн, звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 5, 6, 7 та 8 місяці 2018 року, відповідно до яких (таблиця № 6) сума нарахованої заробітної плати/доходу, на яку нараховується єдиний внесок, позивача становить: за травень 2018 року - 952,38 грн, за червень 2018 року - 4 000 грн, за липень 2018 року - 4 000 грн, за серпень 2018 року - 2 121,20 грн, розрахунковими відомостями відповідача за травень-серпень 2018 р., відповідно до яких позивачу: у травні 2018 р. всього нараховано - 952,38 грн, утримано (ПДФО та військовий збір) 185,72 грн, всього до виплати за місяць - 766,66 грн, у червні 2018 р. всього нараховано - 4000 грн, утримано (ПДФО та військовий збір) 780 грн; всього до виплати за місяць - 3 220 грн, у липні 2018 р. всього нараховано - 4 000 грн. утримано (ПДФО та військовий збір) 780 грн, всього до виплати за місяць - 3 220 грн, у серпні 2018 р. всього нараховано - 2 121,20 грн, утримано (ПДФО та військовий збір) 413,64 грн, всього до виплати за місяць - 1 707,56 грн, звітами про дебетові і кредитові операції по рахунку [NUMBER] відповідача з 12.06.2018 по 12.06.2018, з 26.06.2018 по 26.06.2018, з 10.07.2018 по 10.07.2018, з 25.07.2018 по 25.07.2018, з 10.08.2018 по 10.08.2018, відповідно до яких: 12.06.2018 р. позивачу перераховано 766,66 грн (призначення платежу: «зарплата за другу половину травня 2018 р.»), 26.06.2018 в рамках зарплатного проекту АКБ «Приватбанк» перераховано 7 244,05 грн (призначення платежу: «зарплата за першу половину червня 2018 р.»), з яких відповідно до відомості розподілу витрат відповідача від 26.06.2018 р. № 180626СТ128249 позивачу перераховано 1 771грн (аванс заробітна плата за червень) 10.07.2018 в рамках зарплатного проекту АКБ «Приватбанк» перераховано 5 953,18 грн (призначення платежу: «зарплата за червень 2018 р.»), з яких відповідно до відомості розподілу витрат відповідачем від 10.07.2018 р. № 180710СТ369346 позивачу перераховано 1 449,00 грн (доплата заробітна плата за червень); 25.07.2018 в рамках зарплатного проекту АКБ «Приватбанк» перераховано 6 585,51 грн (призначення платежу: «зарплата за першу половину липня 2018 р.»), з яких відповідно позивачу перераховано 1 610,00 грн (аванс заробітна плата за липень); 10.08.2018 в рамках зарплатного проекту АКБ «Приватбанк» перераховано 8 110,22 грн (призначення платежу: «зарплата за другу половину липня 2018 р.»), з яких відповідно позивачу перераховано 1 610 грн (доплата заробітна плата за липень) 10.08.2018 в рамках зарплатного проекту АКБ «Приватбанк» перераховано 1 707,56 грн (призначення платежу: «зарплата за серпень 2018 р.»), з яких відповідно позивачу у зв`язку зі звільненням перераховано 1 707,56 грн (заробітна плата за серпень). Відтак, відповідачем заробітна плата була виплачена позивачу в повному обсязі. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також не було обґрунтовано наявність, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Доводи позову щодо підстав стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі повністю спростовуються наданими відповідачем доказами, дослідженими судом. Позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заборгованості по нарахованій заробітній платі та не надано будь-яких доказів в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про обґрунтованість розміру належних до виплати позивачу сум. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованій і не виплаченій заробітній платі, позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Таким чином, позивачем, всупереч вищенаведених вимог закону, не було надано суду належних та допустимих доказів наявності заявленої до стягнення суми заборгованості по нарахованій заробітній платі у розмірі 406 438,87 гривень у зазначений у позові період, надані суду в обґрунтування позовних вимог розрахунки та докази не підтверджують викладених у позові обставин, оскільки не містять достовірних і точних даних про розмір заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі не підлягають задоволенню. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed