Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3 % річних, суму інфляційних втрат та пеню на загальну суму 11 918, 04 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 10 квітня 2007 року сторонами було укладено договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Разом з тим, відповідач не виконує покладені договором на нього зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 10 517, 14 грн за період з 01 червня 2018 року по 28 лютого 2019 року. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, інфляційної складової боргу, 3 % річних та пені на загальну суму у розмірі 11 918, 04 грн, вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою судді від 25 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на часткове виконання якої 02 травня 2019 року представником позивача подано позовну заяву у новій редакції /а. с. 21-22/. 13 травня 2019 року до суду надійшла відповідь на запит суду, направленого згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України, щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 30/. Ухвалою судді від 16 травня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику (повідомлення) сторін /а. с. 31-32/. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками судом направлялися за останньою відомою адресою місця проживання (перебування) відповідача, зареєстрованою у передбаченому законом порядку, проте у суду відсутні відомості про отримання відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідачеві на праві власності належить двокімнатна квартира № 9, загальною площею 187, 00 кв м, житловою площею 88, 30 кв м, у будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2006 року, укладеного відповідачем (як покупцем) та [PERSON] (як продавцем), яка належала на праві власності останній, що підтверджувалося свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 вересня 2002 року серії КВ № 75588 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17 вересня 2002 року № 1326-С/КІ /а. с. 8-9/. Сторонами 10 квітня 2007 року укладено договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, відповідно до якого ТОВ «Рада 4» забезпечує відповідачеві (власнику) послуг з утримання будинку (споруд) та прибудинкової території, нормативно встановленими тарифами житлово-комунальних послуг, (централізоване водо-, теплопостачання та водовідведення), послуг з санітарно-технічного обслуговуванню будинку, диспетчеризація і технічне обслуговування ліфтів, вивіз побутових відходів, обслуговування водостоків, люків, димовентиляційних каналів, протипожежної автоматики, внутрішніх та зовнішніх тепло- та електропроводів будинку, дезінсекцію, дератизацію, санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень, освітлення та опалення місць загального користування будинку, послуги аварійної служби, підготовку будинку до експлуатації у осінньо-зимовий період, обслуговування технічного обладнання квартири та ведення особового рахунку. Також підприємством надається комплекс відновлених робіт по будинку (проведення робіт по відновленню його конструкцій та систем інженерного обладнання, а також підтримання експлуатаційних якостей, не пов`язаних із зміною основних техніко-економічних показників) у разі необхідності - надання інженерно-технічних, юридичних консультацій, надання послуг понад норми, що встановленні державними органами для житлово-комунальних послуг. У свою чергу, власник зобов`язується забезпеченими оплату отриманих вищевказаних послуг у квартирі [ADDRESS] /а. с. 10-15/. Згідно п. 4 договору від 10 квітня 2007 року, встановлено, що платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. За пунктом 6 частини сьомої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Відповідно до «Правил користування приміщенням житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою КМУ № 572 від 08 жовтня 1992 року, Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, згідно з ст.ст. 151, 162 ЖК Української РСР та п. п. 5, 10 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», боржник зобов`язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги, натомість ним порушуються зазначені положення нормативно-правові актів та умови договору. Розпорядженнями КМДА № 386 від 03 квітня 2017 року затверджено тарифи на послуги з утримання будинку та прибудинкової території будинку [ADDRESS] , у яких міститься розшифрування тарифів по складовим послуг, які надаються позивачем відповідачу як балансоутримувачем будинку /а. с. 16, 17/. Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Відповідно до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом строк. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що представником позивача надані достатні докази того, що позивач є балансоутримувачем, який обслуговує будинок № 30-Б по бул. Л. Українки в м. Києві, у період часу, який досліджується судом, та був виконавцем житлово-комунальних послуг, які надавались власникам квартир зазначеного будинку у зазначений період, в тому числі відповідачу, проте за які оплату не було ним внесено. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача становить 10 517, 14 грн за період з 01 червня 2018 року по 28 лютого 2019 року, 3 % річних - 87, 34 грн, інфляційна складова боргу - 266, 50 грн. Частиною третьою ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Представник позивача зазначив, посилаючись на пункт 2.2.5 договору, що пеня розраховується із розрахунку 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки і становить 1 047, 06 грн. Натомість, як встановлено судом, положення договору не містять такого пункту 2.2.5, проте пунктом 9 договору від 10 квітня 2007 року про надання послуг, що був укладений сторонами, передбачено, що за несвоєчасне внесення на рахунок підприємства плати, передбаченої цим договором, власник повинен сплачувати пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення, але не більше 100 % загальної суми боргу /а. с. 11/. Таким чином, вимога позивача про стягнення суми пені не ґрунтується на умовах договору, на підставі якого виникли правовідносини сторін, позовні вимоги у цій частині позивач не уточнював. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково. Оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача, згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню 1 921, 00 грн, у відшкодування витрат з оплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial