Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Княжа Вієнна [PERSON]» та [PERSON], в якому з урахуванням остаточної редакції заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача [PERSON] 17845,06 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (17135,05 грн. на відновлення транспортного засобу, 500 грн. франшиза, не виплачена страховиком, та 210 грн. кошти, витрачені при проведенні огляду транспортного засобу страховим комісаром) та на відшкодування моральної шкоди 10000 грн., а також просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Княжа Вієнна [PERSON]» на свою користь недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 2097,27 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.07.2014 року з вини відповідача [PERSON] сталося ДТП за участю автомобіля позивача, внаслідок чого автомобіль було пошкоджено, а позивачу спричиненні матеріальні збитки. Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем [PERSON] «Княжа Вієнна [PERSON]», позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, яку було розглянуто і виплачено страхове відшкодування. На думку позивача, страхове відшкодування було сплачено не повністю. Крім того, частину непокритих страховим відшкодуванням збитків позивач бажає стягнути з відповідача винуватця ДТП, а також відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду. У судовому засідання представник позивача заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольни з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] «Княжа Вієнна [PERSON]» проти задоволення позову в частині вимог до страховика заперечував з підстав їх необґрунтованості. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Зокрема, він погодився з вимогами про стягнення розміру франшизи, в задоволенні позову в іншій частині просив відмовити. Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.07.2014 року з вини відповідача [PERSON] сталося ДТП за участю автомобіля позивача марки «Chevrolet SF 69Y», реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок чого автомобіль було пошкоджено, а позивачу спричиненні матеріальні збитки. Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем [PERSON] «Княжа Вієнна [PERSON]», позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, яку було розглянуто і виплачено страхове відшкодування в розмірі 47902,73 грн. В матеріалах справи відсутні докази відновлення автомобіля позивачем та докази того, в якому стані цей автомобіль перебуває на час розгляду справи. Крім того, за запитом суду витребувано інформацію в УДАІ УМВС України в Херсонській області щодо власника вказаного автомобіля. Згідно отриманої відповіді 14.02.2015 року автомобіль «Chevrolet SF 69Y», реєстраційний номер [NUMBER], було перереєстровано з [PERSON] на [PERSON]. Отже, до звернення до суду із позовом позивач відчужив свій автомобіль, при цьому також не відомо в якому стані перебував вказаний транспортний засіб на момент переходу права власності. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Виходячи з положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до частин 1, 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Згідно вимог ст. 22.1 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Згідно вимог 36.1 Закону страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. Страхове відшкодування визначалось відповідачем [PERSON] «Княжа Вієнна [PERSON]» з урахуванням того, що оцінювачем визначено вартість автомобіля в розмірі 68402,73 грн., а вартість відновлювального ремонту ним визначено в розмірі 71364,89 грн. Тобто страховик визнав автомобіль фізично знищеним. Положеннями ст. 30 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Розмір страхового відшкодування був визначений шляхом віднімання від вартості автомобіля до ДТП (68402,73 грн.) франшизи (500 грн.) та погодженої із позивачем вартості залишків автомобілю в розмірі 20000 грн. (68401,73-20000-500=47902,73). За наведених обставин та за відсутності доказів стану автомобіля на момент переходу права власності від позивача до іншої особи (чи було відновлено автомобіль, або його було реалізовано у незмінному стані після ДТП), а також за відсутності доказів вартості залишків автомобілю, вимоги до страховика про стягнення недоплаченого страхового відшкодування не підмагають задоволенню, як є безпідставними і вимоги до відповідача [PERSON] про стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування. Разом з тим, вимоги щодо стягнення з винуватця ДТП [PERSON] франшизи в розмірі 500 грн. та 210 грн., витрачених позивачем на огляд транспортного засобу страховим коміром на сертифікованому СТО, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, спричинена фізичній чи юридичній особі неправомірним рішенням, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка її заподіяла при наявності її вини. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 цієї постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що в наслідок винних протиправних дій відповідача [PERSON] позивачу було завдано душевного болю та страждань, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., що відповідатиме характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно розяснень, викладених в п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Зальний розмір вимог, які підлягають задоволенню, складає 2710 грн., відповідно пропорційний розмір судового збору, що підлягає відшкодуванню, складає 27,1 грн. Представником позивача заявлено про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 2030 грн., з яких суд вважає обґрунтованими витрати в розмірі 1461,6 грн. (1 година підготовки позовної заяви та процесуальних документів 487,2 грн. + 2 години участі в судових засіданнях 974,4 грн.). Крім того, суд вважає, що не підлягають відшкодуванню витрати позивача, повязані з проведенням експертизи, оскільки в цій частині в задоволенні позову було відмовлено. Таким чином, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати в сумі 1488,7 грн., які складається з судового збору в розмірі 27,1 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог) та витрат на правову допомогу в розмірі 1461,6 грн.

Outcome: partial