Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

У вересні 2014р. Позивач - [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2), третя особа: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в якому просив визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Свою позовну заяву Позивач мотивував тим, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності, та була придбана у Відповідача-1 за договором купівлі-продажу від 18 травня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Проте, після укладення вищезазначеного договору Відповідачі добровільно не знялися з реєстрації у кв. [ADDRESS], та відповідно до довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації - досі зареєстровані за вказаною адресою. Реєстрація Відповідачів у спірній квартирі порушує права Позивача на користування та розпорядження вказаною квартирою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 27.10.2014р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.14). В судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що Відповідачі, які зареєстровані за спірною адресою наразі проживають за кордоном. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що Відповідачі у судове засідання не з'явився, своїх представників для участі у розгляді справи не направили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали, а представник Позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані Позивачем документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що Позивач на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18 травня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1121 (а.с.4-6), укладеного між ним та [PERSON] (Відповідач-1,) є власником квартири [ADDRESS], що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 30070485 від 24.05.2011р. (а.с.7). Згідно Довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації, виданої ОЖБК «Політехнік» № 3 від 23.01.2015р. встановлено, що в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] - бувший власник, та [PERSON], [INFO] - бувший мешканець (а.с.29). Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014р.: право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи, що відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] не є власниками квартири або членами сім'ї позивача, жодних домовленостей з Позивачем щодо користування вказаної квартирою не мають, суд приходить до висновку про необхідність визнання їх такими, що втратили право користування вищезазначеним жилим приміщенням. Водночас, частинами 1, 2 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таким чином, зняття особи з реєстрації місця проживання є похідним від визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Поряд з цим, оскільки здійснення реєстрації місця проживання чи зняття з реєстрації здійснюється відповідними підрозділами МВС України, які є суб'єктами владних повноважень, то заявлена у даній справі позовна вимога про зняття з реєстрації, заявлена саме до Відповідачів - [PERSON] та [PERSON], задоволенню не підлягає. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання Відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з Відповідачів на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 383, 391,405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР , та

Outcome: partial