Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що з 05 січня 2011 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». Після цього 25 березня 2015 року позивач був звільнений за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 5000 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з лютого по березень 2015 року у розмірі 5416,63 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 34305,26 грн., та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у звязку з неявкою відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнав частково в частині заборгованості з заробітної плати перед позивачем у розмірі 5416,63 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача надав розрахунок середньоденного заробітку позивача в розмірі 156,62 грн., але зазначив, що позивач в день звільнення не працював і до позовної заяви не додав жодних доказів звернення до ПАТ «Азовзагальмаш» з вимогою про проведення з ним розрахунку, як того вимагає ст.116 КЗпП України, тому розрахунок середнього заробітку треба починати з 16 листопада 2015 року (з дня отримання відповідачем позовної заяви). А також представник відповідача не погодився з вимогою стягнення суми моральної шкоди, вказуючи про її безпідставність. Просив частково задовольнити позов в частині заборгованості з заробітної плати у розмірі 5416,63 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 156,62 грн. починаючи з 16 листопада 2015 року, в задоволені інших позовних вимог відмовити у повному обсязі. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період з 05 січня 2011 року по 25 березня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Після цього його було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП, у звязку з виходом на пенсію, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с. 10). За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. У день звільнення 25 березня 2015 року позивачу не була здійснена виплата всіх сум, що належали йому від підприємства. Згідно довідки №238/ро-2638 від 18 листопада 2015 року, за підписом головного бухгалтера ПАТ «Азовзагальмаш», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] станом на 18 листопада 2015 року складає: лютий 2015 року 1974,40 грн., березень 2015 року 3442,23 грн., а всього - 5416,63. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідачем вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача №238/ро-2638 від 18 листопада 2015 та письмовими поясненнями представника відповідача, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 5416,63 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню у розмірі 5416,63грн. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 25 березня 2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 25 березня 2015 року стоїть позначка «М», яка відповідно до листа №529-104 від 24 лютого 2014 року є днем відсутності працівника на роботі у разі простою. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Отже не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 розяснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звернення до суду з даним позовом, тобто з 23 вересня 2015 року і по день ухвалення судом рішення 04 січня 2016 року, оскільки на день розгляду судом справи не має доказів про повний розрахунок з позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільнення. Згідно даних зазначених позивачем, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 164,14 грн. З довідки-розрахунку бухгалтерії ПАТ «Азовзагальмаш» №238/ро-2638 від 18 листопада 2015 року, за підписом головного бухгалтера, вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 156,62 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Тому зважаючи на вищезазначене, середньоденна заробітна плата у розмірі 156,62 грн. вважається судом встановленою та такою, що належно обґрунтована. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих у одну зміну з робочим днем тривалістю 8 годин 12 хвилин на 2015 рік кількість робочих днів за період з 23 вересня 2015 року по 04 січня 2016 року складає 72 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23 вересня 2015 року по 04 січня 2016 року складає 11276,64 грн. (72 дня х 156,62 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню - складає 11276,64 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Що стосується судового збору, то суд виходить з наступного. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3 ст. 88 ЦК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1218 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 974,40 грн.

Outcome: partial