Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті батька [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. Він у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але йому стало відомо, що батько за життя склав 25 лютого 2014 року заповіт, яким все своє майно заповідав сторонній особі - [PERSON] . Даний заповіт є недійсним, оскільки на час його складення батько перебував у стані коли не міг розуміти свої дії та керувати ними. Вказав, що на день складення заповіту батьку виповнилось 71 рік. Останні роки батько страждав на різноманітні захворювання. В період складення заповіту та до смерті проходив лікування, перебував на обстеженні у лікарів невропатолога та психіатра. Однак, поліпшення не спостерігалось. Проживав батько хоч і сам, але неподалік від нього в с.Віта-Поштова, і самостійно ніколи не виходив на вулицю, тим паче не міг самостійно доїхати до м.Боярка для складення заповіту. Таким станом здоров`я батька неодноразово користувались шахраї, викрадаючи гроші та цінні речі. Всі документи та паспорт батько зберігав у шафі, ключі від якого зберігались лиш у нього, а не в батька. За таких обставин у його батька не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань скласти заповіт на користь невідомої особи - [PERSON] . Вважає, що заповіт складений в момент, коли [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Просив суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 25 лютого 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-634. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу. 09 липня 2018 року справу повернуто без виконання та ухвалою від 11 липня 2018 року відновлено провадження. За розпорядженням №646 від 31 жовтня 2018 року проведено повторний авторозподіл. Ухвалою судді від 05 листопада 2018 року справу прийнято до провадження суддею Дубас Т.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2018 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. 26 квітня 2019 року до суду надійшов висновок експертів відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2019 року по справі призначено повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у місті Києві. 02 грудня 2019 року матеріали цивільної справи повернуті, оскільки проведення судово-психіатричної експертиз не входить до повноважень закладу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року по справі призначено повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. 22 липня 2020 року до суду повернуто матеріали цивільної справи та надано висновок експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та адвокат Остапчук О.О. позовні вимоги підтримав. Просили суд задовольнити подану заяву. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Горбунов Р.В. проти позову заперечував. Просив в задоволенні позову відмовити. У судове засідання представник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та третя особа не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області). Померлий [PERSON] був батьком [PERSON] (свідоцтво про народження № [NUMBER] , виданого о/ЗАГСом Московського району м.Києва) та [PERSON] . Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 14 грудня 2007 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 5,91га, розташованої на території Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3520355000:02:000:0641. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя померлий [PERSON] склав заповіт, посвідчений 25 лютого 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, яким все своє майно заповідав [PERSON] . З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. За ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №473/2014 до майна померлого [PERSON] встановлено, що до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області звернулись із заявами про прийняття спадщини: 26 вересня 2014 року - [PERSON] , 13 січня 2015 року - [PERSON] , 20 січня 2015 року - [PERSON] . Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, рідні діти [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті. Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем, має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до постанови Пленуму верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вказувалось вище, за життя померлий [PERSON] склав заповіт, посвідчений 25 лютого 2014 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, яким все своє майно заповідав [PERSON] . Відповідно до ст. 143 ч. 1 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом призначаються судову експертизу. При розгляді справи судом двічі призначалось посмертні судово-психіатричні експертизи. Згідно висновку експертів відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання №38ц від 27 лютого 2019 року [PERSON] під час складення спірного заповіту 25 лютого 2014 року страждав на органічне ураження головного мозку (судинного, атрофічного ґенезу) з деменцією, тому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] з урахуванням встановленого діагнозу, індивідуально-психологічних особливостей та особливостей його психологічного функціонування під час складення заповіту 25 лютого 2014 рок не міг усвідомлювати та прогнозувати значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №294 від 22 травня 2020 року під час складення заповіту 25 лютого 2014 року [PERSON] виявляв ознаки Органічного ураження головного мозку судинно-атрофічного ґенезу з церебрастенічним синдромом (F 06.8 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психологічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати. З поданої сторонами медичної документації померлого [PERSON] вбачається, що [PERSON] до 2001 року хворів на гострі респіраторні захворювання, пневмонію, ангіну, декілька разів переносив травми нижніх та верхніх кінцівок. В 2001 році був госпіталізований в стаціонар зі скаргами на головний біль, головокружіння, утруднення мови, слабкість в ногах, болі в серці, перебої в роботі серця. Був встановлений діагноз: «ГПМК за ішемічним типом з н/парезом та дизартрією. Церебрасклсроз. Артеріальна гіпертонія. ІХС: стенокардія напруги, СН 1 ст.» Саме з цього часу періодично відмічається погіршення фізичного стану у вигляді болі в серці, головного болю, призначалося лікування амбулаторне та стаціонарне (медична карта амбулаторного хворого № 60490). [PERSON] перебував у Києво-Святошинській ЦРЛ на стаціонарному лікуванні з 04.07.2012 року по 11.07.2012 року. Встановлений діагноз: «Рак шлунку?». Виписаний за наполяганням родичів (медична карта стаціонарного хворого № 6630). Згідно виписки №3594 підекспертний перебував на стаціонарному лікуванні в Києво-Святошинській ЦРЛ з 16.04.2013 року. Діагноз: «Перфоративнокровоточива виразка шлунку. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу. Ішемічна хвороба серця. Стенокардія напруги. Дифузний кардіосклероз». По медичній карті стаціонарного хворого №614: 20.01.2014 року [PERSON] доставлений в Києво-Святошинську ЦРЛ КІ1ІМД з діагнозом: «Гостре порушення мозкового кровообігу?». Був госпіталізований у неврологічне відділення. Скарги на слабкість в правій руці та шаткість при ході. 21.01.2014 року проведена МРТ: Висновок: МР-ознаки гострого порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в мосту, вираженої дисциркуляторної енцефалопатїї, атрофічних змін головного мозку. [PERSON] перебував на лікуванні по 31.01.2014 року. Діагноз заключний клінічний: «Церебральний атеросклероз. Артеріальні гіпертензія 3 ст. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу (18.01.2014 р.) в ділянці мосту з легким геміпарезом. Дисциркуляторна енцефалопатії з вестибулокоординарними порушеннями». Згідно з виписки № 6630 із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] , останній перебував у ЦРЛ Києво-Святошинського району на лікуванні в терапевтичному відділені з 04 по 11 квітня 2014 року з діагнозом: «Ішемічна хвороба серця. ФК 3 ст. дифузний кардіосклероз. Застійні явища в легенях. Вторинна анемія 2 ст. Рак шлунку?» З медичної карти стаціонарного хворого № 3594 Києво-Святошинська ЦРЛ вбачається, що [PERSON] був госпіталізований у неврологічне відділення 16.04.2015 року. Діагноз при госпіталізації: «Церебральний атеросклероз. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в лівій гемісфері з правобічним геміпарезом». 23.04.2015 року переведений у хірургічне відділення через загострення виразкової хвороби шлунку, ускладненої кровотечею. 24.04.2015 року [PERSON] проведено операційне втручання з приводу висічення виразки шлунку. Після оперативного втручання був переведений у ВІТ. Виписаний 03 травня 2015 року. Діагноз: перфоративнокровоточива виразка шлунку. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу. Ішемічна хвороба серця. Стенокардія напруги. Дифузний кардіосклероз». При вирішенні спору суд приймає до уваги висновок експертів відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання з наступних підстав. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Так, у частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Одним із засобів доказування є висновок експерта. При цьому, за приписами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експертів відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання є повним, обґрунтованим, послідовним у викладенні обставин щодо хвороби померлого [PERSON] , узгоджується з дослідженою судом медичною документацією, показами свідків, поясненнями сторін. Посилання на те, що у даному висновку експерти використали письмові пояснення певних осіб, які не є свідками, суд до уваги не бере, оскільки ці пояснення не спростовані показами інших свідків, які б об`єктивно розповіли про життя померлого [PERSON] в останні роки перед смертю, а доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, дані пояснення повністю узгоджуються з медичною документацією, дослідженою в судовому засіданні, щодо стану здоров`я померлого [PERSON] , починаючи з 2013 року. Так, суд враховує, що [PERSON] з квітня 2013 року страждав на рак тіла шлунку, який супроводжувався анемією, у цей період було діагностовано ішемічну хворобу серця, артеріальну гіпертензію, церебральний атеросклероз. У 2014 році було виявлено «ознаки вираженої дисциркуляторної енцефалопатії, атрофічних змін головного мозку». 20 січня 2014 року (тобто за місяць до складення заповіту) [PERSON] переніс гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу. І саме згідно письмових пояснень протягом останнього часу, «починаючи орієнтовно з 2013 року», (ще за рік до підписання спірного заповіту) [PERSON] поводився агресивно, лаявся без будь-яких причин, під час розмови він неодноразово повторював одне і те та по декілька разів ставив запитав одні й ті самі запитання, незважаючи на те, що свідок на них вже відповідав... він не пам`ятав, як йому повернутись додому... часто повторяв одне і те, по декілька разів розповідав про одні і ті події. Протягом останніх років свого життя часто вчиняв безпричинні сварки з сусідами». Саме ця поведінка, за описом експертів свідчить про інетелектуально-мнестичне зниження до ступеню деменції. Крім того, експерти, аналізуючи пояснення осіб, вказують, що психологічний аналіз матеріалі цивільного провадження та медичної документації дозволяє прийти до висновку, на момент підписання заповіту у [PERSON] відмічалося виражене інтелектуально-мнестичне зниження з емоційно-вольовими порушеннями, що підтверджується свідченнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] : «приблизно з 2012 -2013 року [PERSON] не завжди пізнавав сусідів, не міг самостійно знайти свій будинок, замість туалету міг опинитися у підвалі, неодноразово міг ставити одні й ті самі запитання або розповідати одне і те, інколи безпричинно лаявся та ставав агресивним». Все це свідчить, що у [PERSON] були порушені критичні та прогностичні функції, що викликало його неправильну поведінку, призвело до порушення контактів з оточуючими. Тому вищевказані індивідуально-психологічні особливості порушили його здатність розуміти та прогнозувати можливі наслідки своїх дій. Ступінь виразності наявних у [PERSON] психічних змін та особливостей психологічного функціонування позбавили його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 25.02.2014 року. Натомість у мотивації експерти Київського міського центру судово-психіатричної експертизи вказують, що у [PERSON] мало місце порушення психічної діяльності, яка відповідає діагностичному критерію Органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного ґенезу з церебрастенічним синдромом. І, на думку експертів, воно не сягало вираженого ступеню та не позбавляло [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У висновку ж вказують вже, що [PERSON] , під час складання заповіту лише виявляв ознаки хвороби. Також експерти обмежились лише вказівкою, що пояснення сторони позивача, інших осіб не знайшли свого підтвердження в медичній документації. При цьому експерти жодним чином не проводять аналіз таких неспівпадінь. Суд враховує, що при допиті в судовому засіданні експерт [PERSON] вказав, що при складенні висновку експертами не враховувалось прогресування хвороби [PERSON] (по картці 614) на здатність усвідомлення ним значення своїх дій та можливість ними керувати. Також не можуть підтверджувати дієздатність особи і свідчення нотаріуса, який не є фахівцем зі спеціальними знаннями, але є заінтересованою особою при розгляді справи, а дані обставини можуть підтверджуватись лише допустимими доказами. При вирішенні спору суд враховує, що померлий [PERSON] звертався за медичною допомогою у січні 2014 року (за місяць до складення заповіту), де при МРТ-дослідженні були зафіксовані МР-ознаки гострого порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом у мості вираженої дисцикулятороної енцефалопатії, атрофічні зміним головного мозку, та знову звертався до лікаря через місяць після посвідчення заповіту. Таким чином, результати аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10), показів допитаних свідків та експертів, пояснення осіб, сторін по справі, свідчать про те, що [PERSON] під час складання заповіту від 25 лютого 2014 року страждав на органічне ураження головного мозку (судинного, атрофічного ґенезу) з деменцією. Дані психічні розлади у [PERSON] позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними. Тобто, [PERSON] під час складання заповіту від 25 лютого 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки судом встановлено, що [PERSON] під час складання заповіту від 25 лютого 2014 року на ім`я [PERSON] страждав на органічне ураження головного мозку (судинного, атрофічного ґенезу) з деменцією та за своїм психічним станом [PERSON] на момент складання заповіту від 25 лютого 2014 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved