Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є обєктом спільної сумісної власності. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивачем та відповідачем було 28 грудня 2007 року придбано спільно земельну ділянку по вул. Береговій 1-А в с. Миколаїв Радехівського району Львівської області. Представник позивача стверджує, що з огляду на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у спільній власності сторін без визначення часток кожного із співвласників та меж такої земельної ділянки та зважаючи на те, що позивач з відповідачем не можуть дійти згоди в позасудовому порядку щодо варіанту поділу згаданої земельної ділянки, то позивач змушений звернутися до суду з позовом з метою захисту свого порушеного майнового права. Представник позивача також зазначає, що договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності між позивачем та відповідачем не укладено. Рішення суду, яке набрало законної сили, яким частки були б змінені відсутнє. А тому рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності презюмується. З огляду на те, що співвласників спірної земельної ділянки є лише двоє, то в такому разі розмір ідеальної частки становить 1/2. Просить суд виділити [PERSON] в натурі частку у розмірі 1/2 із земельної ділянки для обслуговування магазину площею 0,0756 га, розташованої за адресою: вул. Берегова, 1-А, с. Миколаїв, Радехівський р-н, Львівська обл., Україна. Позивач до суду повторно не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив. Хоча був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином через свого представника. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити та виділити [PERSON] в земельній ділянці із цільовим призначенням: для обслуговування магазину та бару, загальною площею 0,0756 га, що розташована за адресою: вулиця Берегова, 1-А, село Миколаїв, Радехівського району, Львівської області, частку в натурі у розмірі 1/2 площею 205 квадратних метрів, що визначена згідно варіанту № 2 (схеми № 2) висновку № 2 від 22 лютого 2016 року судової земельно-технічної експертизи, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТ ІНВЕСТ», межі якої виділені синім кольором. 01 липня 2016 року [PERSON] подала суду клопотання про відкладення розгляду справи. Просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату по причині необхідності ознайомитися їй, як представнику відповідача, з усіма матеріалами справи. При цьому [PERSON] посилається на обставину, що довіреністю від 30 травня 2016 року відповідач [PERSON] уповноважила її на представництво інтересів у судовому процесі. Суд дійшов висновку, що дане клопотання не підлягає до задоволення по причині відсутності наведення представником відповідача причин неможливості ознайомитися з матеріалами даної справи у період з 31 травня 2016 року по 03 липня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Натомість причин неявки самого ж відповідача у судове засідання, призначене на 04 липня 2016 року, матеріали даної справи не містять. З огляду на те, що явка до суду є правом, а не обовязком відповідача та його представника, то суд прийшов висновку, що неявка до суду осіб, які беруть участь у справі, без причин, які визнані судом поважними, не може бути перешкодою для розгляду справи по суті спору за наявними у ній матеріалами. Відповідно до розяснень Верховного Суду України, наданих в узагальненні «Практика ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» вбачається правильним, що неявка відповідача в судове засідання після оголошеної перерви, зупинення провадження у справі та поновлення її слухання не дає підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач брав участь у попередніх засіданнях, йому розяснювали його права та обовязки, він висловлював свою думку і ставлення до позовних вимог. З огляду на присутність 22 вересня 2015 року відповідача в судовому засіданні, розяснення судом відповідачу його прав і обовязків та висловлення відповідачем своєї думки і ставлення до позовних вимог, то суд приходить до висновку, що подальша неявка до суду відповідача та представника відповідача не дає підстави ухвалювати рішення в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між Миколаївською сільською радою Радехівського району Львівської області та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] та зареєстровано за № 4041 (а.с.4-5). Згідно п. 1.1. даного договору купівлі-продажу земельної ділянки Продавець на підставі Рішення ХІІІ позачергової сесії V скликання Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області від 28 грудня 2007 року за № 57 зобовязується передати у спільну власність Покупцям, а Покупці зобовязуються прийняти та сплатити вартість земельної ділянки, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Миколаївської сільської ради, площею 0,0756 га (нуль цілих сімсот пятдесят шість десятитисячних гектара), згідно із планом відведення земельної ділянки, що додається. Земельна ділянка розташована в селі Миколаїв Радехівського району Львівської області по вулиці Берегова, 1а (один «а»). Судом встановлено, що земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4623983000:01:005:0022. Цільове призначення земельної ділянки для обслуговування магазину та бару. Судом також встановлено, що 10 березня 2009 року на імя позивача [PERSON] Держкомзему у Радехівському районі Львівської області було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Даний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020945900001 (а.с.21 зворот). В судовому засіданні 22 вересня 2015 року представником позивача було подано до суду клопотання про призначення судової експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 22 вересня 2015 року клопотання представника позивача було задоволено. Призначено у справі судову експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: які варіанти розподілу (виділення частки в натурі) земельної ділянки площею 0,0756 га, що знаходиться за адресою: вул. Берегова, 1-А, с. Миколаїв, Радехівського району Львівської області, можливо визначити відповідно до часток співвласників у розмірі 1/2 та вимог нормативно-правових актів. Проведення експертизи за рахунок позивача доручено експерту Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт Інвест». 22 лютого 2016 року експертом було складено висновок № 2 судової земельно-технічної експертизи. У даному висновку експертом запропоновано суду 2 варіанти розподілу спірної земельної ділянки. Згідно варіанту № 1 (схема № 1) запропоновано виділити співвласникам землеволодіння у спільне користування земельну ділянку для обслуговування магазину, бару площею 292 метрів квадратних (на схемі № 1 зелений фон). Виділити співвласнику нежитлової будівлі [PERSON] з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 232 метрів квадратних (148 метрів квадратних + 84 метрів квадратних) (на схемі № 1 межі синім кольором). Виділити співвласнику нежитлової будівлі [PERSON] з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 232 метрів квадратних (на схемі № 1 межі червоним кольором). Згідно варіанту № 2 (схема № 2) запропоновано виділити співвласникам землеволодіння у спільне користування земельну ділянку для обслуговування магазину, бару площею 346 метрів квадратних (292 метрів квадратних + 54 метрів квадратних) (на схемі № 2 зелений фон). Виділити співвласнику нежитлової будівлі [PERSON] з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 205 метрів квадратних (121 метрів квадратних + 84 метрів квадратних) (на схемі № 2 межі синім кольором). Виділити співвласнику нежитлової будівлі [PERSON] з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 205 метрів квадратних (82 метрів квадратних + 123 метрів квадратних) (на схемі № 2 межі червоним кольором). Після надходження до суду висновку експерта та відновлення провадження у даній справі ані позивачем, ані відповідачем, ані їх представниками клопотань чи заяв про призначення у даній справі комісійної, комплексної, додаткової і повторної експертизи до суду не надходило. Відповідно до ст. 355 ЦК України (у редакції, що була чинною на час підписання договору) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В силу вимог ст. 368 ЦК України (у редакції, що була чинною на час підписання договору) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За відсутності у договорі купівлі-продажу земельної ділянки № 4041 від 28 грудня 2007 року визначення розміру часток, що належать позивачу та відповідачу, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка належала позивачу та відповідачу саме на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У відповідності до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. На думку суду, спірна земельна ділянка належить до подільних речей в силу того, що її можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Суб'єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради. Згідно ст.89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до пп. «е» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК ( 2768-14 ), володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. Згідно п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. За таких обставин суд вважає, що позивач має право на виділ своєї частки в натурі у праві спільної сумісної власності, а відтак заявлений позов підлягає до задоволення. [PERSON] того, суд враховує також обставини, що матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставин, що договір купівлі-продажу земельної ділянки № 4041 від 28 грудня 2007 року є розірваним, або що такий двосторонній правочин був визнаний недійсним у судовому порядку за рішенням суду, яке набрало законної сили. При виборі варіанту розподілу земельної ділянки, запропонованого експертом, суд вважає за доцільне обрати варіант № 2. При цьому суд керується такими засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки саме у варіанті № 2 висновку судової земельно-технічної експертизи у спільному користуванні співвласників залишається земельна ділянка площею 346 метрів квадратних, що є більше, ніж у варіанті № 1 (292 метрів квадратних). На думку суду, це дасть змогу встановити та в подальшому зберегти між співвласниками земельної ділянки розумний баланс інтересів та потенційно в меншій мірі може створювати ситуацію, яка сприятиме допущенню у майбутньому порушенню майнових прав кожного із співвласників земельної ділянки окремо. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В звязку з тим, що позов задоволено на користь позивача, то понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 980,00 грн. та витрат на проведення судової експертизи у розмірі 2162,00 грн. підлягають покладенню на відповідача.

Outcome: approved