Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому з урахуванням зміни предмету позову, просила: - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період з 29.08.2015 по 29.11.2015 в сумі 9504 грн.; - зобов'язати відповідача працевлаштувати позивача в порядку ст. 184 КЗпП України на підходящу посаду; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток з 30.11.2015 по момент виконання рішення суду в порядку ст. 235 КЗпП України у зв'язку з невиконанням обов'язку працевлаштування; - стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за відшкодування моральної шкоди у розмірі 16285,68 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах за контрактом від 30.08.2014 №338 строком на 1 рік та працювала на посаді старшого викладача. В лині 2015 року керівник відповідача спробував незаконно її звільнити з роботи з особистих мотивів через звинувачення в прогулі. Оскільки [PERSON] перебуває на обліку в УПСЗН Бершадської райдержадміністрації як одинока мати, яка виховує двох дітей, процедура її звільнення передбачена окремими статтями КЗпП України. Звернувшись до відповідача про незаконні спроби звільнити її з мотивів прогулу, позивачу надали можливість отримати передбачену законом відпустку на протязі 56 днів з 02.07.2015 по 30.08.2015. 23.04.2015 позивача ознайомили з «Попередженням про строк закінчення чинності укладеного з нею контракту 30.08.2015». 28.08.2015 позивачем було подано письмову заяву про продовження трудових відносин з відповідачем на посаді старшого викладача відповідно до її кваліфікації. Такий лист був отриманий відповідачем 31.08.2015. У вересні 2015 року [PERSON] отримала лист від відповідача про те, що вона не ставила питання про працевлаштування з відповідачем, тому її звільнено наказом від 28.08.2015 № 301-к, однак позивач вважає її звільнення незаконним, оскільки вона повідомляла відповідача про бажання працювати далі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем відповідно до трудового контракту від 30.08.2014 № 338, строк дії якого з 30.08.2014 по 30.08.2015. Статтею 7 трудового контракту передбачено, що контракт припиняється: після закінчення строку дії контракту (п. 2 ст. 36 КЗпП України); за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України); з ініціативи Університету до закінчення строку дії контракту у випадках передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП України) та цим контрактом; з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст. 38, 39 КЗпП України) та цим контрактом; з інших підстав, передбачених чинним законодавством. 23.04.2015 позивач була попереджена відповідачем про те, що строк чинності укладеного з нею контракту закінчується 30.08.2015. Листом від 28.08.2015 позивача було повідомлено про те, що її звільнено з роботи 30.08.2015 у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, та запрошено до відділу кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Наказом від 17.11.2015 № 480-к було відмінено наказ від 28.08.2015 № 301-к про звільнення [PERSON], старшого викладача кафедри іноземних мов. Позивач зазначає, що вказаний наказ вона не отримувала та їй стало відомо про нього в ході судового розгляду, відповідачем доказів на спростування таких доводів не надано. Відповідно до листа відповідача від 18.04.2016 № 26/01-306 з довідки Дніпровського РЦЗ в м. Києві від 31.03.2016 № 857 вбачається, що позивач з вересня 2015 року перебуває на обліку в даній організації та отримує допомогу по безробіттю. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. За правилами ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. За правилами п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку. Згідно висловлених Верховним Судом України у Правових позиціях щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (п. 18 «Застосування судами цивільного і цивільного процесуального законодавства» 2002р.), оскільки за ст. 21 КЗпП України трудовий договір є двосторонньою угодою, працівник виконує залежно від її умов, власник або уповноважений ним орган повинен при цьому враховувати також волевиявлення працівника щодо такого поновлення на роботі. Зокрема, якщо наказ про звільнення позивача було скасовано після звернення його з позовом про виплату заробітної плати, цей наказ не може мати правового значення для вирішення порушеного права. Враховуючи те, що при винесені відповідачем наказу про скасування наказу про звільнення позивача не було враховано волевиявлення останньої та з огляду на те, що такий наказ було видано після звернення її до суду із позовом, суд знаходить його таким, що не має правового значення для вирішення спору по суті. В ході судового розгляду встановлено, що позивача було звільнено відповідачем із займаної посади старшого викладача кафедри іноземних мов, то за правилами ст. 184 КЗпП України вона підлягає поновленню на роботі на підходящій посаді. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Кількість робочих днів за період з 29.08.2015 по 29.10.2015 становить 44 дні, а тому середньомісячний заробіток позивача за вимушений прогул, виходячи із середньоденного 142,80 грн. * 44 дні = 3168, тобто за період 3 місяців з 29.08.2015 по 29.11.2015 складає 3168 грн. * 3 місяці = 9504 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому також стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток з розрахунку 148 (сто сорок вісім) грн. 80 коп. робочий день, з 30 листопада 2015 року до 14 грудня 2016 року За приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи наявність факту порушення відповідачем трудових прав позивача, його тривалості та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди, а саме: у розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. За перевіркою матеріалів справи суд знаходить доведеними та документально підтвердженими витрати позивача на правову допомогу у розмірі 6614 грн., які за правилами ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню стороною відповідача. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial