Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до судового експерта Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України [PERSON] (далі - відповідач 1), судового експерта [PERSON] (далі - відповідач 2) про визнання комісійної експертизи такою, не відповідає вимогам законодавства. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що ухвалою від 20.01.2016 р. Солом'янського районного суду м. Києва по справі № 760/21151/15-ц призначена судова експертиза об'єктів інтелектуальної власності. Проведення експертизи доручено Науково-дослідному інституту інтелектуальної власності національної академії правових наук України, а висновок комісійної судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності здійснювали судові експерти [PERSON] та [PERSON]. Висновок експертизи був підставою для прийняття судом рішення про визнання свідоцтва № 121215 не чинним. Позивач вважає, що висновок комісійної експертизи не відповідає вимогам чинного законодавства України стосовно виникнення прав на знаки для товарів та послуг, містить порушення вимог законодавства, в тому разі і закону України «Про судову експертизу», а також містить всі ознаки приховування експертами обставин, що містяться у справі, що влинуло на об'єктивність та повноту досліджень, що порушує права та інтереси [PERSON], який був відповідачем 2 по справі № 760/21151/15-ц. Тому, позивач з урахуванням уточненої заяви, просив суд визнати, що комісійна судова експертиза по справі № 760/21151/15-ц не відповідає вимогам законодавства України, що регулює набуття прав на знаки для товарів і послуг. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, підтримав письмові заперечення проти позову. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що експертами Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України [PERSON], [PERSON] було зроблено висновок комісійної судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності за справою № 760/21151/15-ц (2-1176/16) (а.с. 8-33). Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. ЦПК України при розгляді справ в порядку позовного провадження не передбачає такий спосіб захисту, як визнання факту невідповідності судової експертизи вимогам законодавства. Позивачем також не зазначено будь-яких інших/спеціальних норм закону, якими встановлено інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, і який підлягає застосуванню в даному випадку. Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Ст. 66 ЦПК України встановлено, що висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Відповідно до ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Ст. 212 ЦК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. При розгляді справи №760/21151/15-ц ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року призначено судову експертизу в сфері інтелектуальної власності, за результатами проведення якої Відповідачами у даній справі підготовлено висновок (копія висновку міститься в матеріалах справи). При винесенні рішення по справі №760/21151/15-ц судом в порядку, передбаченому ст. 212 ЦПК України, надано оцінку доказам у справі, у тому числі висновку експертизи. Висновок експертизи повинен бути оцінений з позиції належності, допустимості та достовірності в рамках справи, в якій призначено експертизу, та не підлягає визнанню незаконним ані в процесі розгляду справи, в якій його зроблено, ані в іншій справі, оскільки він не є правочином, рішенням органу державної влади або актом індивідуальної дії, які породжують правові наслідки і спрямовані на регулювання суспільних відносин, а є лише джерелом отримання інформації щодо певних обставин. У відповідності до статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. Відповідно до положень ст.ст. 4, 14 Закону України «Про судову експертизу» судовий експерт на підставах і в порядку, передбаченими законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються процесуальним порядком призначення судового експерта, кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, можливістю призначення повторної судової експертизи. Таким чином, суд вважає, що висновок експерта за своєю правовою природою є результатом процесуальної діяльності експерта з визначених питань, доказом по справі, а дії експерта при проведенні судової експертизи не є управлінськими за своєю суттю і такі дії, а також висновки експертів не можуть перевірятися за межами передбаченого процесуального контролю, оскільки це є втручанням у проведення судової експертизи в межах розгляду судової справи. Положеннями Закону України «Про судову експертизу» не передбачено можливості оскарження висновків експертизи в порядку цивільного судочинства у разі незгоди позивача у справі, у якій призначалася експертиза, з висновками експертів, шляхом подання окремого позову про визнання висновків експертиз недійсними. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Незгода позивача з оцінкою доказів, в тому числі і висновками експертиз, може бути підставою для оскарження судового рішення в апеляційному та касаційному порядку, визначеному нормами ЦПК України, а не шляхом пред'явлення позову до експерта, який поводив експертне дослідження, про визнання висновків експертиз недійсними. Висновок експерта не є правочином, не є актом юридичної особи, який має обов'язкову силу для фізичної особи, це є одним із видів доказів, які враховуються судом при прийнятті рішення по справі, цей документ не може бути окремо оскаржений, а тому спосіб захисту обраний позивачем не відповідає положенням ст.16 ЦК України. При вказаних обставинах позивачем обрано не вірний та непередбачений законом спосіб захисту своїх прав. Дані позовні вимоги є неналежним способом захисту права позивача, оскільки не поновлюють його порушених прав. Тобто, питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі і самому висновку експерта здійснюється під час розгляду справи, в межах якої призначено проведення відповідної експертизи. Отже, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що висновок експерта не є правочином, не є актом юридичної особи, який має обов'язкову силу для фізичної особи, це є одним із видів доказів, які враховуються судом при прийнятті рішення по справі, цей документ не може бути окремо оскаржений, а тому спосіб захисту обраний позивачем не відповідає положенням ст.16 ЦК України, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимов в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed