Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до спадкоємців бувшого чоловіка [PERSON], а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON], в інтересах якого притягнуто до участі у справі виконком Житомирської міськради як орган опіки та піклування, з позовними вимогами про визнання договору дарування № 5421 від 31.10.2001 р. частини будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Житомирі удаваним правочином і договором купівлі-продажу та визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у зв'язку із необхідністю вирішення питання поділу спільного сумісного майна подружжя. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, вважали їх обґрунтованими і просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, у письмових запереченнях вказано, що позовні вимоги заявлено неналежним позивачем, тому що остання не є стороною договору; вимоги не заявлено до належного відповідача - попереднього власника [PERSON]; при цьому вважають позовні вимоги необґрунтованими, так як гр. [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 32/100 частини житлового будинку і 248 кв.м. земельної ділянки, що знаходяться за адресою: 10019, м. Житомир, [ADDRESS], і це нерухоме майно є особистою приватною власністю гр. [PERSON]. Документи спадкової справи щодо майна померлого [INFO] р. [PERSON], заведеної Першою Житомирською державною нотаріальною конторою, до якої позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини як законний представник своїх дітей [PERSON] та [PERSON], свідчать про повідомлення нотаріусом позивачу про обсяг спадкової маси і, зокрема, про частину житлового будинку і земельну ділянку, які придбано за договором дарування, а тому позивачка дізналась раніше ніж 14 травня 2014 року про належність [PERSON] нерухомого майна саме на підставі договору дарування. Крім цього, довідка КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 09.04.12 р. № 332 є неналежним доказом у справі, тому що не містить обов'язкових реквізитів, а саме: ким, кому, коли видана довідка та чиїм підписом скріплена, а тому не може бути взята судом до уваги, і просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з наведених підстав. Співвідповідачі [PERSON] і [PERSON] подали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, висловивши своє відношення до позову та зазначивши, що вважає позовні вимоги обґрунтованими і просила задовольнити позов в повному обсязі. Виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування, залучений ухвалою суду, за клопотанням позивача, до участі в справі в інтересах малолітнього [PERSON], подав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з урахуванням прохання позивача про поновлення строку на звернення до суду, меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Сторонами в судовому засіданні визнано, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із гр. [PERSON] з липня 1993 року по березень 2012 року. В цьому шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] за життя займався підприємницькою діяльністю і використовував приміщення частини будинку за адресою: 10019, м. Житомир, [ADDRESS], для здійснення своєї діяльності у якості офісу разом із гр. [PERSON]. [INFO] року гр. [PERSON] помер, після його смерті 1-ю Житомирською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу, спадщину після його смерті прийняли п'ять спадкоємців першої черги за законом, які є співвідповідачами у справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а тому судом визнано вищезазначені обставини такими, що не потребують доказування. Судом за клопотанням позивача, яке було розглянуто в судовому засіданні 02.10.2014 р., для вирішення питання про можливість і доцільність об'єднання в одне провадження позовних вимог у цій справі та цивільній справі № 296/2018/12-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в тому числі і будинку та земельної ділянки [ADDRESS] місті Житомирі, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що перебувала у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира (головуюча у справі суддя Рожкова О.С.), в судовому засіданні 09.10.2014 року було досліджено матеріали цивільної справи № 296/2018/12-ц та за наслідками ознайомлення з матеріалами справ, із застосуванням відповідних норм процесуального закону постановлено ухвалу про відмову в об'єднанні цивільних справ в одне провадження. Як було встановлено судом, сторонами у договорі від 31.10.2001 р. № 5421 є гр. [PERSON] та гр. [PERSON], який на час укладання договору перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою [PERSON]. Згідно листа відділу реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції від 30.01.2015 р. № 336/21-94 гр. [PERSON] помер [INFO] року, про що у Державному реєстрі актових записів про смерть, наявний актовий запис, вчинений Молодогвардійською міською радою Луганської області. Таким чином, до участі у справі залучено усіх співвідповідачів, які претендують на предмет спору після смерті померлого [INFO] р. гр. [PERSON]. За правилами Цивільного кодексу УРСР 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, особа, яка вважає, що її права порушено, має право звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав на підставі ст. 58 ЦК УРСР. Як стверджує позивач, договір дарування від 31.10.2001 р. № 5421, укладений між гр. [PERSON] та її чоловіком [PERSON], фактично є договором купівлі-продажу, згідно з яким гр. [PERSON] продав, а вони із чоловіком купили це нерухоме майно за кошти, накопичені в шлюбі від здійснення підприємницької діяльності. З огляду на позовні вимоги, які заявлено у цивільній справі № 296/2018/12-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в тому числі і будинку та земельної ділянки [ADDRESS] місті Житомирі, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, які було досліджено в судовому засіданні 09.10.2014 р. та у нарадчій кімнаті під час постановлення ухвали про відмову в об'єднанні цивільних справ № 296/2018/12-ц і № 296/7861/14-ц в одне провадження, на підставі ст. 58 ЦК УРСР, ст. 3 ЦПК України, керівних роз'яснень другого підпункту е) пункту 16 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. № 3, зі змінами в редакції постанови Пленуму ВСУ від 25.05.1998 р. № 15, та абзацу 5 п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, суд дійшов висновку, що гр. [PERSON] є належним позивачем, як особа, права якої стосуються предмету угоди, і заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Судом встановлено, що згідно договору від 31.10.2001 р. № 5421 гр. [PERSON] передав у власність (подарував) гр. [PERSON] 32/100 частини житлового будинку і 248 кв.м. земельної ділянки, що знаходяться за адресою: 10019, м. Житомир, [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За договором дарування частини будинку і земельної ділянки від 31.10.2001 р. № 5421 гр. [PERSON] прийняв від гр. [PERSON] у дар нерухоме майно. Згідно інформаційної довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 09.04.2012 р. № 332 на ім'я гр. [PERSON] зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу № 5421 від 31 жовтня 2001 року 32/100 частини житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] Згідно свідчень свідків, гр. [PERSON] за відчужене нерухоме майно було сплачено кошти. Свідок [PERSON], партнер по бізнесу [PERSON], дав покази про те, що за вказане майно [PERSON] було сплачено [PERSON] 3100 доларів США, які були спільно зароблені ним і [PERSON]. Дані гроші брались із каси і свідку це достовірно відомо, тому що він був головним бухгалтером і здійснював облік коштів. Між гр-ми [PERSON] і [PERSON] існували виключно ділові стосунки, до укладання договору відчуження [PERSON] був орендарем зазначеного майна протягом декількох років, друзями чи родичами сторони договору не були. [PERSON] продав належне йому майно, а [PERSON] купив, тому [PERSON] не міг подарувати своє майно і саме продав, отримавши обумовлену суму грошей, договір зберігався завжди у офісі в сейфі і лише після смерті [PERSON] свідок дістав із сейфу договір від 31.10.2001 р. і передав у серпні 2013 року оригінал договору дарування матері [PERSON] - [PERSON]. До передачі оригіналу договору дарування гр. [PERSON], про такий документ позивачу [PERSON] свідок не говорив, копій не надавав, і говорив з нею про цей документ лише останнім часом. Допитаний свідок [PERSON], близький друг гр. [PERSON], посвідчив, що йому відомо від [PERSON], який орендував офісне приміщення - частину будинку по [ADDRESS] в місті Житомирі, що господар цієї частини будинку був людиною похилого віку і запропонував гр. [PERSON] купити частину будинку, гараж і земельну ділянку. [PERSON] і [PERSON] купили це майно, сплативши значну суму, що станом на час укладання угоди складала дійсну ринкову вартість майна, свідок наполягав на тих обставинах, що йому достовірно відомо від гр. [PERSON] саме про існування домовленості про купівлю-продаж нерухомого майна по [ADDRESS] в місті Житомирі і сплату попередньому господареві майна грошей, і що угода не була безоплатною. Свідок [PERSON] пояснила, що приблизно у двотисячному році [PERSON] і [PERSON] викупили у попереднього власника немолодого чоловіка приміщення офісу, який використовувався для підприємницької діяльності, майно не дарувалось, тому що за нього було сплачено гроші. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 76 ЦК УРСР, право на позов виникає з дня, коли особа довідалась про порушення свого права. Аналогічна норма закріплена у ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно якої перебіг позовної давності розпочинається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права. З огляду на встановлені письмовими доказами у справі та свідченнями свідка [PERSON] обставини, суд вважає, що підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом свого права, відсутні, а тому порушене право підлягає судовому захисту, а строк відповідно - поновленню. За ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, угода укладена з метою приховати іншу угоду є удаваною угодою і щодо такої угоди застосовуються правила, що регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Вказана норма ч.2 ст.58 ЦК УРСР була чинною на момент укладання спірної угоди по справі. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 235 ЦК України, згідно якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно із ч.2 цієї статті, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Удавані правочини можуть бути вчинені без будь-яких протиправних намірів. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Згідно диспозиції норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. У керівних роз'ясненнях п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд першої інстанції на підставі ст. 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. За змістом вказаних норм та роз'яснень для визнання правочину удаваним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, оскільки в такому випадку сторони, діючи умисно, оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Сторони договору № 5421 від 31.10.2001 року гр-ни [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування 32/100 частини житлового будинку і 248 кв.м. земельної ділянки, що знаходяться за адресою: 10019, м. Житомир, [ADDRESS]. При цьому, як стверджує позивач та доведено доказами у справі, в дійсності було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем квартири. Позивач стверджує, що вказане майно вони з чоловіком купили за кошти сім'ї, була присутня разом із чоловіком під час вирішення питання придбання цих об'єктів нерухомого майна і під час домовленостей з продавцем про умови продажу, продавець не був ні родичем, ні другом чоловіка, знала від чоловіка саме про факт купівлі приміщення офісу, а про нотаріальне оформлення договору дарування замість обумовленого договору купівлі-продажу не знала, оскільки, безумовно довіряючи чоловіку, не перевіряла його і не мала підстав піддавати сумніву повідомлені чоловіком факти і не вимагала пред'явлення оригіналу укладеного договору, який зберігався в офісі чоловіка в сейфі. На її заяву КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради було видано інформаційну довідку від 09.04.12 р. № 332 про те, що 32/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: 10019, [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2001 р. № 5421. За удаваним правочином обидві сторони правочину свідомо, з певною метою, документально оформляють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. В той же час, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення певної особистої користі, їхні дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Доказами у справі, які відповідають вимогам ст. 58 ЦПК України на предмет належності, підтверджено обставини оплати коштів [PERSON] за відчужене майно [PERSON]. Позивач не оспорює факту вчинення правочину та не оспорює його окремі частини і не просить визнати договір недійсним, а тому підстав для застосування норми ч. 2 ст. 218 ЦК України, на чому наполягає відповідач [PERSON] та її представник, не вбачається. Наведеними вище доказами у їх сукупності, а також тією обставиною, що [PERSON] та [PERSON] не є родичами чи близькими друзями об'єктивно підтверджуються пояснення позивача про купівлю будинку та, відповідно, спростовуються пояснення відповідача про укладення відносно спірного об'єкта нерухомості саме договору дарування. При обставинах, коли вчинений сторонами правочин має всі ознаки договору купівлі-продажу (ст. 224 ЦК УРСР, ст. 655 ЦК України), проте підписано сторонами як договір дарування, суд вбачає наявність підстав для визнання договору удаваним на підставі ч.2 ст.58 ЦК УРСР (ст. 235 ЦК України). На підставі аналізу вищезазначеного, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] був покупцем, отже укладений договір дарування від 31.10.2001 р. № 5421 є удаваним, і насправді укладено договір купівлі-продажу 32/100 частини житлового будинку і 248 кв.м. земельної ділянки, що знаходяться за адресою: 10019, [ADDRESS], між [PERSON] і [PERSON], і майно набуто подружжям [PERSON] у період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, а тому існують підстави для часткового задоволення позову і визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу. Позивач не була учасником договору, однак, на момент укладання угоди перебувала в зареєстрованому шлюбі [PERSON]. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що була чинною на момент укладання угоди по справі, та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю подружжя. За ст.ст. 28, 29 КпШС України та ст. 65, ч. 1 ст. 70 СК України, в разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, в майні визнається розмір часток подружжя, а при укладенні договорів одним із подружжя до поділу і визначення розміру часток в майні, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, все майно, набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просить визнати майно, придбане [PERSON] у власність на підставі договору № 5421 від 31.10.2001 р. спільною сумісною власністю її та колишнього чоловіка - [PERSON], однак визнання майна спільною сумісно власністю подружжя за рішенням суду є зайвим, оскільки згідно з положеннями сімейного законодавства України майно, яке набуто подружжям у шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу правовий режим майна, набутого в шлюбі, залишається попереднім - спільною сумісною власністю. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розпорядження майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України. Зі змісту ст. 69 СК України вбачається, що визначення ідеальних часток у спільному майні можливо при його поділі, коли припиняється відносно нього режим об'єкта права спільної сумісної власності. З огляду на зазначене позовна вимога про визнання майна, придбаного за договором № 5421 від 31.10.2001 року, спільною сумісною власністю позивача та колишнього чоловіка [PERSON] - задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 2, 4, 6, ч. 2 ст. 58, ст. 76 Цивільного кодексу УРСР 1963 р., ст. ст. 6-1, 6-2, 9, 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, п. п. 2, 5, 6 ст. 3, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 179, 203, 235, 261, 319, 321, 386, 387, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial