Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № BL_KГ100060054 від 08.08.2011 року [PERSON] отримала кредит на поточні потреби в розмірі 15000,00 грн., строком до 08.08.2014 року, процентна ставка за договором була встановлена на рівні 0,01 % річних, щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 3,00 %. Проте відповідач належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 19.08.2015 року у сумі 32705,01 грн., що складається з заборгованості по поверненню кредиту у сумі 6341,70 грн., заборгованості по сплаті комісії у розмірі 450,05 грн., плати за пропуск платежів 25913,26 грн. У звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом та судові витрати. В судове засідання представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20.03.2015 року (а.с.38) не зявився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні визнали позовні вимоги частково, а саме в сумі тіла кредиту та комісії в загальному розмірі 6791 грн. 75 коп., який сплатила до винесення судом рішення у справі, що підтвердили квитанцією про сплату №QS26289905від 27.10.2015 року. В іншій частині позовних вимог проти позову заперечували, зазначали, що через те, що усі відділення ПАТ «ВіЄйБі Банк» у м. Харкові були зачинені позивач не мала змоги своєчасно сплатити платежі за кредитом. У письмових поясненнях від 02.12.2015 року додатково повідомили суд, що не згодні із розрахунком заборгованості пені. Також заявили до суду клопотання про застосування ч.3 ст.551 ЦК України, а саме зменшити розмір неустойки за рішенням суду, а також застосувати до нарахованої суми пені ч.2 ст. 258 ЦК України. (а.с.61,68). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № BL_KГ100060054 від 08.08.2011 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит на поточні потреби в розмірі 15000,00 грн., строком до 08.08.2014 року, процентна ставка за договором була встановлена на рівні 0,01 % річних, щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 3,00 %. Згідно п.2.5.2 Договору Позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої у графіку, поповнювати рахунок Банку, вказаний у п.6 Спеціальної частини Договору, к валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за сум платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управлінням кредитом. Як встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, позивач надав відповідачу грошові кошти у кредит у розмірі 15000 грн., проте остання не виконала умови договору та своєчасно не здійснювала оплату за кредитом. Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Так, з розрахунку заборгованості, складену позивачем, судом вбачається, що станом на 19.08.2015 року відповідач мала заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6341 грн. 70 коп. Проте, вирішуючи питання про існування зобовязання по поверненню цих коштів, суд керується долученою до матеріалів справи копією квитанції №QS26289905від 27.10.2015 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засідання, з якої вбачається, що відповідач здійснила сплату цієї суми 27.10.2015 року (а.с.44). Доказів зворотного, а саме існування у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6341 грн. 70 коп., представник позивача до суду не надав. Тому суд, з урахуванням того, що позивач не зменшував розмір своїх позовних вимог, вважає за необхідне у цій частині позову йому відмовити, оскільки на теперішній час ці вимоги позивача є безпідставними. Щодо вимог про стягнення з [PERSON] комісії в розмірі 450 грн. 05 коп., то суд також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки відповідно до долученої до матеріалів справи копії квитанції №QS26289905 від 27.10.2015 року судом встановлено обставини, які свідчать про сплату відповідачем цієї суми. Щодо заборгованості за пропуск платежів у розмірі 25913 грн. 26 коп., яку позивач просить суд стягнути з відповідача, то суд прийшов до наступного. Відповідно до п. 4.2 Договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п. 3.3.3 Загальної частини Договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за Договором перевищило 60 календарних днів, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку штраф у розмірі, зазначеному в п.9 Спеціальної частини Договору, тобто штраф у розмірі 25% від суми кредиту. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № BL_KГ100060054 від 08.08.2011 року вбачається, що відповідач станом на 19.08.2015 р. має заборгованість по платі за пропуск платежів у розмірі 25913,26 грн. У заяві від 02.12.2015 р. відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.61). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з правовою позицією Верховного суду України (справа №6-160цс14) стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення штрафних санкцій за заявою відповідача, оскільки нарахування неустойки (штрафу, пені), що міститься у розрахунку заборгованості, суперечить вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України, тобто перевищує один рік. За таких обставин, з суми 25913,26 грн. підлягає виключенню сума 12894,29 грн., заборгованість з якої виникла поза межами річного строку позовної давності: 25913,26 12894,29 = 13018,97 грн. Крім того, суд враховує, що ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Так, відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обовязок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобовязання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обовязку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Крім того, враховуючи, що згідно розрахунку заборгованості про порушення зобовязання банк дізнався у 2012 року, проте банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у вересні 2015 року, тобто майже через три роки, до цього будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача не приймав, чим сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором, суд, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, вважає можливим на підставі частини 2 ст. 616 ЦК України та частини 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням заборгованості за тілом кредиту зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, до розміру заборгованості за тілом кредиту, яке існувало на час звернення позивача до суду, а саме, до 6341 грн. 70 коп. Правова позиція з цього приводу викладена в Постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року по справі № 6-100цс14, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Щодо доводів відповідача та її представника відносно незрозумілості та невірності нарахування суми штрафу, то суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача не надала до суду належних доказів, які б свідчили про невірний розрахунок штрафу позивачем, та після розяснень судом відповідно положень ч.4 ст. 10 ЦПК України можливості призначення по справі економічної експертизи, вказане клопотання не заявили. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідача на користь держави судових витрат, а саме судового збору, також підлягають задоволенню із врахуванням п.39 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та пропорційно до розміру задоволених вимог (задоволено 39,80% (без врахування ст.. 551 ч.3 ЦК України). На підставі викладеного й

Outcome: partial