Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2017 року справу було передано за підсудністю на розгляд Володарському районному суду Донецької області, а за ухвалою останнього від 15 січня 2018 року справу передано за підсудність на розгляд Орджонікідзевському районному суду міста Маріуполя Донецької області. В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що 12.12.2010 відповідач [PERSON] взяв у нього у борг грошові кошти в сумі 40000,00 російських рублів та 3000,00 гривень, а потім 25.05.2011 ще 16000,00 гривень, про що надав йому відповідні розписки. Умовами надання позики було визначено відсотки за користування грошима у сумі 20% річних та повернення боргу на першу вимогу. На вимогу повернути кошти від 24.09.2011, що була викликана різким погіршенням здоров'я близької особи позивача - його дружини, відповідач ніяким чином не відреагував і до сьогодення ухиляється від повернення боргу. На підставі ст. 625 ЦК України, ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, відсотків за користування коштами та пені станом на 27.07.2017 у загальній сумі 102991,50 гривень. Крім того, вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка оцінює у сумі 100000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати на юридичну допомогу у сумі 5000,00 гривень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судове засідання не прибули, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, якою позовні вимоги підтримали повністю, а також зазначили про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув повторно, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких заяв, що стосуються суті справи, не надав. За наведених обставин, суд, зважаючи на наявність згоди позивача та його представника, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України, та доходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з розписки, наявної у матеріалах справи, вбачається, що 12 грудня 2010 року позичальник [PERSON] взяв у борг у позикодавця [PERSON] грошові кошти у сумі 40000,00 російських рублів та 3000,00 гривень, які зобов'язався повернути на першу вимогу позикодавця та сплатити на його корить відсотки у розмірі 20% річних. Крім того, згідно із розпискою від 25 травня 2011 року позичальник [PERSON] взяв у борг у позикодавця [PERSON] грошові кошти у сумі 16000,00 гривень, які зобов'язався повернути на першу вимогу позикодавця та сплатити на його корить відсотки у розмірі 20% річних. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність (оперативне володіння) другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошт або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом із тим, за змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як зазначив позивач [PERSON], вимогу щодо повернення суми боргу та сплати відсотків за користування коштами до [PERSON] ним було пред'явлено 24 вересня 2011 року, що була обумовлена важкою хворобою його дружини [PERSON] Відповідач [PERSON], не прибувши у судове засідання, наведених обставин не спростував. Згідно із розрахунком заборгованості, представленим позивачем [PERSON] загальна сума боргу станом на 27 липня 2017 року становить 102991,50 гривень, а саме: сума основного боргу за обома розписками - 29240,00 гривень; відсотки за користування коштами за розпискою від 12.12.2010 - 15444,50 гривень; відсотки за користування коштами за розпискою від 25.05.2011 - 18664,00 гривень; інфляційні втрати за розпискою від 12.12.2010 за період з 24.09.2011 по 27.07.2017 - 15610,00 гривень; інфляційні втрати за розпискою від 25.05.2011 за період з 24.09.2011 по 27.07.2017 - 18864,00 гривень; пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за розпискою від 12.12.2010 за період з 24.09.2011 по 12.07.2017 - 2285,40 гривень; пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за розпискою від 25.05.2011 за період з 24.09.2011 по 12.07.2017 - 2883,64 гривень. Вказаний розрахунок, зокрема, в частині розрахунку основних сум боргу, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат, відповідає вимогам чинного законодавства, проведений вірно із урахуванням розміру відсотків, обумовлених договором, та відповідних офіційних індексів інфляції у спірний період. Проте, суд не може погодитися із наданим розрахунком в частині нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання При цьому згідно із ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання має вчинятися у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. В силу ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Разом із тим, укладеними між [PERSON] та [PERSON] договорами позики будь-якого забезпечення виконання грошового зобов'язання останнього не передбачено. Положення ж Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», на які посилається позивач [PERSON], у даному випадку до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки даний Закон поширюється включно на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів, суб'єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Таким чином суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позову [PERSON], а тому стягує на його користь з відповідача [PERSON] суму основного боргу з урахуванням відсотків за користування позикою та індексу інфляції за весь час прострочення у загальній сумі 97822,50 гривень. У стягненні з відповідача [PERSON] пені за прострочення виконання грошового зобов'язання суд відмовляє на підставі вищевикладеного вмотивування. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди у сумі 100000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За положеннями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практи¬ку в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальши¬ми змінами і доповненнями моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд знаходить переконливими доводи позивача [PERSON], наведені за змістом позову, щодо виниклих у нього матеріальних труднощів, переживаннях у зв'язку із цим, змушену зміну звичного образу життя, потреби докладати додаткових зусиль для його відновлення тощо, а тому, враховуючи тривалість, обсяг і характер спричиненої шкоди, суб'єктивну оцінку самим позивачем його порушених благ, вважає доцільним стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 5000,00 гривень, що, як вважає суд, є адекватним спричиненій шкоді. В решті позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди суд відмовляє. Також суд вмовляє у стягненні з відповідача [PERSON] користь позивача [PERSON] витрат на юридичну допомогу у сумі 5000,00 гривень, оскільки жодних доказів на підтвердження їх понесення в ході судового розгляду справи не надано взагалі. У відповідності ж до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до суми задоволеного позову, оскільки позивача [PERSON], як інваліда ІІ групи, звільнено від його сплати. На підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial