Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який обґрунтовувався тим, що 10.01.2017 року між сторонами був підписаний договір позики, за умовами якого позивач отримав у позику 80 тис. грн. терміном до 17.01.2017 року. Посилаючись на те, що позивач ніяких пропозицій від відповідача не отримував, не був у відповідача за її місцем проживання, а також те, що у оспорюваному договорі не вказано суму коштів, яка підлягає поверненню, позивач просив визнати договір позики від 10.01.2017 року неукладеним. Позивач у судове засідання не зявися, подав заяву від 19.04.2017 про розгляд справи за його відсутності за наявними в справі матеріалами. Відповідач у судове засідання не зявися, його представник адвокат [PERSON] не бажаючи брати участь у судовому засіданні, залишив залу судового засідання, посилаючись на неготовність до розгляду справи. Частиною 2 ст. 169 ЦПК України встановлено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 169 ЦПК України наслідки, визначені частинами другою - четвертою цієї статті, настають і в разі, якщо сторона залишить залу судового засідання. З огляду на наявність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, беручи до уваги те, що залишення представником відповідача зали судового засідання через неготовність до розгляду справи не є перешкодою для розгляду справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів. Судом встановлено, що 10 січня 2017 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] гроші в сумі 80 тис. грн. на умовах викладених у договорі, а [PERSON] прийняв ці гроші та зобовязався повернути суму грошей у встановлений термін до 17.01.2017 року (включно) за місцем проживання позичальника (а.с.4). Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом як укладення договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зі змісту договору позики від 10 січня 2017 року вбачається, що позикодавець [PERSON] передала позичальнику [PERSON] грошові кошти у сумі 80 тис. грн., а останній прийняв ці гроші та зобовязався повернути в термін до 17.01.2017 року. Суд вважає юридично неспроможними доводи позивача про неукладеність договору позики від 10.01.2017 року через те, що у договорі не зазначено суму коштів, яка підлягає поверненню, оскільки зі змісту договору чітко вбачається обовязок позичальника повернути позичену суму грошей, яку він отримав від позикодавця у сумі 80 тис. грн у термін до 17.01.2017 року. Так само суд вважає безпідставними доводи позивача про неукладеність договору позики через неприйняття пропозиції укласти договір від відповідача, оскільки факт укладення договору позики від 10.01.2017 року та досягнення сторонами згоди з усіх його умов стверджується наявністю у договорі підписів його сторін, зокрема й особистого підпису [PERSON] як позичальника, що останнім не заперечувалося. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що укладаючи договір позики від 10.01.2017 року сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх встановлених чинним законодавством істотних умов, які є необхідні для його укладення (ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України), у звязку з чим правові підстави вважати договір позики неукладеним відсутні. Крім того, відповідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Outcome: dismissed