Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 22.11.2017 року, просила звільнити її від сплати аліментів, присуджених рішенням суду від 01.04.2015 року на користь відповідача, на утримання їх сина [PERSON], у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення хлопчиком повноліття, та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання їх спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісячно до його повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що їх син, після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з відповідачем, в період з 2014 року по липень 2015 року проживав з батьками [PERSON], оскільки вона була змушена виїжджати за кордон на заробітки, проте з липня 2015 року їх спільний неповнолітній син [PERSON], з власної ініціативи перейшов жити від батьків відповідача до неї, та з того часу повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. Крім того, зазначає, що заочним рішенням Новоград-Волинського міькрайонного суду від 01.04.2015 року (далі Рішення) з неї на користь відповідача, стягуються аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, проте оскільки син з липня 2015 року проживає разом з нею, вважає, що сплачувати аліменти на користь відповідача немає потреби та це суперечить нормам чинного сімейного законодавства, відповідно до приписів якого, аліменти на утримання дитини стягуються з того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач не заперечив проти звільнення позивача від аліментних зобовязань покладених на неї Рішенням суду, а стосовно вимоги про стягнення аліментів, визнав її частково, погодився на сплату аліментів на утримання їх спільного неповнолітнього сина [PERSON], в розмірі 1\~200 грн. щомісячно. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що рішенням суду від 20.11.2014 року шлюб між відповідачами розірвано, від якого мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.5,6/. Заочним рішенням від 01.04.2015 року на [PERSON] покладено зобовязання сплачувати аліменти на користь відповідача на утримання їх спільного неповнолітнього сина [PERSON], в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення хлопчиком повноліття. Відповідно до\~ст.192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А відповідно до ч.2 та 3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4\~ст.273 ЦПК України\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Частиною 2 стаття 188 СК України передбачено, що батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Так, відповідно до довідок Городницької селищної ради від 04.09.2017 року та 31.08.2017 року позивач разом з сином та новим чоловіком [PERSON], з липня 2015 року, проживає окремо від відповідача в с. Кленова Новоград-Волинського району Житомирської області./а.с. 7,8/ Відповідно до інформації від 05.09.2017 року про навчання та виховання [PERSON], як учня Кленівської філії ОНЗ «Городницька [PERSON] ст.», останній навчається у школі з 01.09.2015 року, відвідує заняття систематично, пропусків без поважних причин не має, повністю забезпечений дорогим шкільним приладдям, завжди чистий, охайний, доглянутий, гарно одягнений. Дитиною опікується мама, яка старанно піклується про сина, систематично відвідує батьківські збори, активно цікавиться його шкільним життям, а з батьком він має напружені стосунки. Крім того, самим відповідачем, у судовому засідання було підтверджено, що їх спільний неповнолітній син дійсно з липня 2015 року проживає разом з матірю позивачем по справі. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи думку обох сторін по справі, а також те, що відповідач не заперечує проти звільнення [PERSON] від сплати аліментів на його користь, суд вважає, що позовна вимога позивача щодо звільнення її від сплати аліментів на утримання їх спільного неповнолітнього сина - [PERSON], які стягуються на підставі Рішення суду від 01.04.2015 року, підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні та під час дослідження матеріалів справи, було доведено та достовірно встановлено той факт, що дійсно з липня 2015 року спільний син сторін проживає разом з матірю у с. Кленова та знаходиться повністю на її утриманні. Стосовно вимоги, про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх спільного неповнолітнього сина [PERSON], слід зазначити наступне. \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своєму сину, на момент розгляду справи не існує. Відповідач є здоровою особою 46 років; офіційно не працює; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не достатньо приймає участі у вихованні неповнолітнього сина та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя, в судовому засіданні не заперечив проти сплати аліментів, а відтак він спроможний їх сплачувати на утримання сина. Обовязок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: з 01.01.2018 року становить 1 860 грн. для дітей віком від 6 до 18 років); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за грудень 2017 року вона становила 7 207 грн.), встановлений з 01.09.2017 року розмір аліментів, який не може бути меншим за 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, або в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та погодився сплачувати аліменти, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1 200 грн. щомісячно. (виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати та мінімального розміру аліментів встановленого законодавством 7 207/4 = 1\~801, 75 грн., які є сумою аліментів на рівні найнижчої межі, що покладається на обох батьків по 900 грн. з кожного). Така сума аліментів є реальною, відповідатиме, як інтересам неповнолітнього [PERSON], так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості, та надасть змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Згідно ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved