Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] і просить визнати нікчемним заповіт складений 18 червня 2013 року [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений заступником головного лікаря Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 20 червня 2013 року помер її батько [PERSON] Вона є спадкоємцем першої черги за законом і у визначений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У нотаріальній конторі вона дізналась, що перед смертю батько склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів для своєї сестри [PERSON] Заповіт був посвідчений заступником головного лікаря Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON] за два дні до смерті батька. Вважає, що заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зокрема, при складанні заповіту було порушено п.16 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, оскільки він одночасно надрукований технічними засобами і заповнений від руки, що не передбачено Порядком; у заповіті не зазначено місце народження [PERSON] та не вказано місце складання заповіту; не зазначено також дату народження свідків та реквізитів паспортів свідків, коли і ким виданий паспорт; заповіт складався не у присутності заповідача, а у коридорі, де також була присутня відповідачка, яка могла бачити та знати наперед суть заповіту, а в палаті, де посвідчувався заповіт був інший хворий, що є порушенням таємниці заповіту; на порушення п.23 Порядку другий примірник заповіту не був переданий у той же день до нотаріальної контори й подальша його доля невідома; головного лікаря для складання заповіту покликав свідок [PERSON], а не сам [PERSON], що є прямим тиском на заповідача, який перебував у важкому стані. Крім того, заступник головного лікаря [PERSON] перед посвідченням заповіту не встановив дієздатність заповідача. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 17 квітня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено заступника головного лікаря Старокостянтинівської центральної районної лікарні [PERSON] (а.с.31). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник – адвокат [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просять позов задоволити. Зазначають, також, що заступником головного лікаря [PERSON] при посвідченні спірного заповіту було грубо порушено форму самого заповіту, а саме заповіт було написано на зразку, а не так, як передбачає законодавець, заповідачу та свідкам не було роз»яснено положення ст.ст.1241, 1254, 1307, 1255 ЦК України, дати у тексті заповіту не позначені щонайменше один раз словами, імена та по батькові осіб у заповіті не зазначено повністю, не було також прокреслено недописаних рядків. Відповідачка [PERSON] та її представник – адвокат [PERSON] проти позову заперечили, вказавши, що волевиявлення [PERSON] на складання заповіту було вільним, а сам заповіт складений з дотриманням вимог чинного законодавства щодо його форми та посвідчення. Представник третьої особи – Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON] в останнє судове засідання не з»явився, подав письмове клопотання про проведення судового засідання у його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити. Третя особа – заступник головного лікаря Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON], який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в останнє судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 червня 2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, згідно якого усе своє майно, що буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилось, з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповів своїй сестрі [PERSON] Даний заповіт 18 червня 2013 року посвідчено заступником головного лікаря з медичної частини Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2. 20 червня 2013 року [PERSON] помер. 11 липня 2013 року [PERSON], яка є донькою померлого, звернулась до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. 23 серпня 2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась і відповідачка [PERSON], як спадкоємець за заповітом. Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються матеріалами спадкової справи №464/2013, яка заведена 11 липня 2013 року Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою до майна померлого 20 червня 2013 року [PERSON] Позивачка вважає, що заповіт [PERSON] є нікчемним, оскільки він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України нікчемним є правочин недійсність якого встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно роз»ясень, даних у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред»являтись окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину бо відмову в цьому. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином. Згідно з ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до норм ст.1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, заповіт підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі, у разі його посвідчення особами, зазначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст.1247 ЦК України є загальними, тобто стосуються випадків посвідчення заповіту як нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється у процедурі, яка визначена, зокрема Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419 «Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених» (в редакції постанови КМУ від 06 липня 2006 року з наступними змінами). Названі у вищезазначеній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. При огляді заповіту від 18 червня 2013 року (а.с.85) судом встановлено, що заповіт [PERSON] складений у письмовій формі. У заповіті зазначено місце його складання – м. Старокостянтинів та вказано час його складання – 14 година 50 хвилин. Заповіт особисто підписаний [PERSON], що сторонами у справі не заперечується, та посвідчено заступником головного лікаря з медичної частини Старокостянтинівської ЦРЛ [PERSON] (а.с.78-79), зареєстровано заповіт в реєстрі за №2 (а.с.62-65). У той же день другий примірник заповіту разом із заявою відповідного зразка про державну реєстрацію заповітів був відправлений по пошті за вих.№1379 до Хмельницького обласного державного нотаріального архіву (а.с.86) та зареєстрований у Спадковому реєстрі 20 червня 2013 року (а.с.51). Викладене вище свідчить про те, що посилання позивачки на недотримання вимог щодо форми заповіту під час складання заповіту від 18 червня 2013 року є безпідставними. Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту іншою посадовою, службовою особою визначені у ст.1252 ЦК України. Частиною 1 цієї статті передбачено, що заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні. Заповіти осіб, зазначених у ч.1-6 ст.1252 ЦК України, посвідчуються при свідках (ч.7 ст.1252 ЦК України). Порядок посвідчення заповіту при свідках визначено ст.1253 ЦК України, відповідно до положень якої у випадках, встановлених статтею 1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов»язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім»ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Аналогічні вимоги містяться і у п.18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419 (в редакції постанови КМУ від 06 липня 2006 року з наступними змінами). Судом встановлено, що на момент складання заповіту [PERSON] перебував на лікуванні у Старокостянтинівський ЦРЛ, а тому [PERSON], який з 12 липня 1999 року перебуває на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Старокостянтинівської ЦРЛ (підстава наказ №89 від 12.07.1999 року), є особою відповідно до ч.1 ст.1252 ЦК України, яка має право посвідчувати заповіти. Крім того, зі змісту заповіту вбачається, що він складений у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], особи яких не підпадають під заборону, зазначену у ч.4 ст.1253 ЦК України. У тексті заповіту зазначено відомості про особи свідків, а саме їх прізвище, ім»я та по-батькові, місце проживання, а також серію і номер їх паспортів. Заповіт був прочитаний свідками вголос після чого підписаний ними, що підтверджується показаннями самих свідків [PERSON] та [PERSON], які показали, що заповіт спочатку прочитав [PERSON] та підписав його, потім вони по черзі також прочитали заповіт та поставили свої підписи на ньому. Показання свідків підтвердив і заступник головного лікаря [PERSON] Досліджені судом докази вказують на те, що посвідчення спірного заповіту від 18 червня 2013 року відбулось з дотриманням вимог щодо посвідчення заповітів, які визначені ст.ст.1252-1253 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно із ч.1 ст.1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. У п.5 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженим постановою КМУ від 15 червня 1994 року №419 (в редакції постанови КМУ від 06 липня 2006 року з наступними змінами) передбачено, що посадові, службові особи зобов»язані з»ясовувати обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які звернулися за посвідченням заповітів. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими п.6 цього Порядку (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, що звернулась за посвідченням заповіту. В судовому засіданні заступник головного лікаря [PERSON] показав, що особу [PERSON] він встановив за його паспортом, і оскільки будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності заповідача у нього не було, він посвідчив заповіт. Таким чином, суд вважає, що заповіт від 18 червня 2013 року складений заповідачем, який мав на це право, а також він складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. Суд не вбачає жодних підстав для визнання цього заповіту нікчемним, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Посилання позивачки та її представника на те, що при посвідченні заповіту [PERSON] не було роз»яснено змісту ст.ст.1241, 1254, 1307 ЦК України, а свідкам – ст.1255 ЦК України, не є підставою для визнання заповіту нікчемним, та спростовуються особистими підписами [PERSON] та свідків на заповіті, якими вони підтвердили, що зміст цих статей їм роз»яснено. Інші доводи сторони позивача не є підставою для визнання заповіту нікчемним та не впливають на висновки суду щодо відповідності заповіту вимогам закону.

Outcome: dismissed