Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] подала в суд позов до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, за яким відкрито провадження у справі ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2015 року (а. с. 197 т. 1). Вказувала, що сторони за час перебування у шлюбі, який був зареєстрований 26 лютого 1977 року, за спільні кошти набули у власність: 1)квартиру [ADDRESS] ; 2)квартиру [ADDRESS] ; 3)земельну ділянку площею 1370 кв. м. та житловий будинок площею 53,1 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; 4)земельну ділянку площею 10000 кв. м. за адресою: [ADDRESS]; 5)земельну ділянку площею 25680 кв. м. за адресою: [ADDRESS]; 6 )земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0012; 7)нежитлові приміщення - апартамент [ADDRESS] ; 8)Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0846 га, Ѕ частину земельної ділянки площею 0,15 га та Ѕ частину будинку за адресою: [ADDRESS] ; 9)автомобіль LEXUS LS 460, реєстраційний номер [NUMBER]; 10)автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] ; 11)VOLVO XC 90, реєстраційний номер [NUMBER] . Обгрунтовуючи який вказала, що це майно спільною сумісною власністю подружжя та посилаючись на відсутність між сторонами згоди щодо його поділу у добровільному порядку, позивач просила задовольнити вимоги і провести поділ майна шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку в кожній окремій речі, зазначеній нею. Під час розгляду справи [PERSON] змінювала та уточнювала обсяг спільного майна подружжя, яке підлягало поділу, і варіанти його проведення (а. с. 209-211, 239-245 т. 1). Заявою від 3 лютого 2016 року (а. с. 64-70 т. 3), поданою представником позивача [PERSON] , позов був доповнений вимогою про визнання недійсним договору дарування будинку на Кіпрі ( [ADDRESS] , площа 1068 кв. м., реєстраційний номер 0/25460, план 2-207-341), укладеного 4 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , і витребування цього будинку у набувача (вказані вимоги прийняті до провадження ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 03.02.2016 року (а. с. 82 т. 3)). Зазначені вимоги обгрунтовувались тим, що будинок був набутий у період перебування сторін у шлюбі, його реєстрацію проведено за [PERSON] 08.05.1996 року, отже він належить до спільного майна подружжя. Вона не надавала останньому згоди на розпорядження цим майном, що, відповідно до законодавства України, є підставою для визнання укладеного ним правочину недійсним, Остаточно свої вимоги [PERSON] визначила у заяві від 13 липня 2017 року (а. с. 174-179 т. 4), в якій просила визнати спільною сумісною власністю подружжя: -двоповерховий будинок і сад, що знаходиться: [ADDRESS], площа земельної ділянки 1068 кв. м.; -квартиру [ADDRESS] ; -житловий будинок загальною площею 222,6 кв. м., житловою 53,1 кв. м., літню кухню, площею 71,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 1370 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; -1/6 частину будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0012; -земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: [ADDRESS] , кадастро-вий номер: 3223151000:01:026:0015; -нежитлові приміщення - апартамент [ADDRESS] ; -житловий будинок [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,0846 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1824755100:01:009:0349; -земельну ділянку площею 0,1500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1824755100:01:009:0193; -земельну ділянку площею 10000 кв. м. за адресою: [ADDRESS]; -земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0069; -земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0070; -земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0071; -земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0072; -земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0073; -земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0032; -земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0028; -автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; -автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; -автомобіль VOLVO XC 90, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; -гаражний бокс [ADDRESS]. У порядку поділу майна просила визнати за нею право власності на Ѕ частку у кожному з цих об`єктів, крім автомобілів. З урахуванням того, що автомобілем LEXUS LS 460, вартістю 626948 грн, користується вона, а інші автомобілі відчужені [PERSON] без її на це згоди, [PERSON] просила виділити цей автомобіль їй у власність, стягнувши на її користь грошову компенсацію вартості частки у спільному майні (автомобілях) у розмірі 179835 грн., що складає різницю між грошовим розміром її часток в автомобілях SUZUKI GRAND VITARA, VOLVO XC 90 та вартості частки [PERSON] у автомобілі LEXUS LS 460. У грудні 2015 року представник [PERSON] адвокат Тригуб А.Ю. подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, який прийнятий до провадження ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01.12.2015 року (а. с. 117-123, 165 т. 2). Зазначав, що з 26.02.1977 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Влітку 1992 року [PERSON] звернулась до Ватутінського районного народного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням цього суду від 20.08.1992 року задоволено, а шлюб між нею та [PERSON] розірвано. У судовому рішенні зазначено про те, що більше двох років подружжя не підтримують шлюбних і сімейних відносин, не ведуть спільного господарства. У період з 1990 по 2014 рік [PERSON] було придбано: -квартиру [ADDRESS] ; -апартамент [ADDRESS] , загальною площею 91,8 кв. м.; -житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 222,6 кв. м.; -земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0012; -земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0032; -земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0069; -земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0070; -земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0071; -земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0072; -земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0073; -земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: [ADDRESS]; -автомобіль LEXUS LS 460, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Посилаючись на те, що зазначене майно було набуте позивачем за його особисті кошти під час роздільного проживання з [PERSON] і при фактичному припиненні шлюбу між ними, остання жодної участі коштами або працею у його придбанні не брала, просив задовольнити зустрічний позов і визнати вказане майно особистою приватною власністю [PERSON] . У заяві від 17.12.2015 року про збільшення вимог за зустрічним позовом, поданій представником [PERSON] адвокатом Тригубом А.Ю. (а. с. 5-6 т. 3), останній просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] 1/6 частину будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0015, земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:009:0028. Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, 6 травня 2016 року до участі в розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено: Службу у справах дітей виконавчого комітету Української міської ради, Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а. с. 17, 214 т. 3) Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову і накладено арешт на майно, яке є предметом спору у справі та зареєстроване за [PERSON] : квартиру [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 2,568 га за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення-апартамент [ADDRESS] , автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль VOLVO XC 90, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 222 т. 1). [PERSON] , її представники первісний позов підтримали, проти задоволення зустрічного заперечували. Свою позицію обґрунтовували тим, що спірне майно було набуте в період перебування сторін у шлюбі, а відтак належить їм на праві спільної сумісної власності. Про рішення суду, яким шлюб був розірваний, [PERSON] відомо не було, подружжя шлюбні відносини і ведення спільного господарства не припиняло, проживало разом до лютого 2013 року. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено 24.09.2014 року. [PERSON] , його представник Тригуб А.Ю. , який також здійснював представництво інтересів правонаступника [PERSON] - [PERSON] , проти задоволення первісного позову заперечували, просили задовольнити зустрічний посилаючись на те, що з 1990 року подружжя фактично припинило шлюбні стосунки, набуте кожним із них після цього майно було особистою приватною власністю, [PERSON] будь-якої участі ні коштами, ні своєю працею у придбанні зареєстрованого на [PERSON] майна не брала. Документи, які б підтверджували набуття [PERSON] у власність гаражного боксу [ADDRESS] і проведення за ним реєстрації цього права відсутні. Земельні ділянки площею 0,3600 га за адресою: [ADDRESS], площею 0,5493 га за адресою: [ADDRESS] , були приватизовані [PERSON] у зв`язку з чим не можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності. Суди України не компетентні вирішувати спір з приводу майна, розташованого на Кіпрі. Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, 22 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Тригуба А.Ю. про закриття провадженні у справі в частині вирішення вимог [PERSON] щодо будинку, який знаходиться на території Республіки Кіпр (а. с. 164 т. 2, а. с. 97 т. 4). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22 вересня 2016 року провадження у справі зупинено до отримання висновку комплексної судово-будівельно-технічної та судово-оціночної експертизи, призначеної цією ж ухвалою для визначення дійсної ринкової вартості квартири [ADDRESS] (а. с. 99-100 т. 4) Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 червня 2017 року провадження у справі відновлено (а. с. 156 т. 4). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2017 року провадження у справі зупинено до визначення правонаступника померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 200 т. 4). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року провадження у справі відновлено, судом у порядку ст. 55 ЦПК України до участі в розгляді справи за первісним і зустрічним позовами на підставі поданих заяв залучено правонаступника [PERSON] - [PERSON] (а. с. 202-204, 205-207, 209 т. 4, а. с. 71, а. с. 75-76 т. 6). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2018 року у справі призначене підготовче засідання (а. с. 135-136 т. 5). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а. с. 102 т. 6). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року провадження у справі відновлено (а. с. 120 т. 6). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду (а. с. 135-136 т. 6). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 6 червня 2019 року провадження у справі зупинене до розгляду заяви про відвід судді (а. с. 154 т. 6). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року провадження у справі відновлено (а. с. 164 т. 6). Розглянувши справу, подані сторонами докази, суд встановив такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який був зареєстрований 26 лютого 1977 року (а. с. 15 т. 1). Рішенням Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ними розірвано (а. с. 104, 191 т. 2). Державна реєстрація розірвання шлюбу проведена відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 24 вересня 2014 року і з цього часу шлюб вважається припиненим відповідно до ст. 44 КпШС України (а. с. 105 т. 2). Майно, з приводу якого виник спір, було набуте: -двоповерховий будинок і сад, що знаходиться: [ADDRESS], площа земельної ділянки 1068 кв. м., - 08.05.1996 року, коли вперше було проведено реєстрацію цього майна за [PERSON] (а. с. 213-214 т. 1); -квартира [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 25 березня 1996 року (а. с. 30-31 т. 1); -житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року, на заміну якому 14.11.2011 року було видане свідоцтво про право власності на підставі рішення виконкому Української міської ради від 27.10.2011 року №322 (а. с. 36-37 т. 1, а. с. 133, 134 т. 2); -земельна ділянка площею 1370 кв. м. за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року (а. с. 32-33, 34-35 т. 1); -1/6 частина будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 16.10.2002 року (а. с. 18 т. 2; -земельна ділянка площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3223151000:01:026:0012, за договором купівлі-продажу від 4 липня 2009 року а. с. 44-45 т. 1 ); -нежитлові приміщення - апартамент [ADDRESS] за договором міни від 15.09.2009 року (а. с. 56-58 т. 1); -Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 60-61 т. 1); -Ѕ частина земельної ділянки площею 0,0846 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1824755100:01:009:0349 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 62-63 т. 1); -Ѕ частина земельної ділянки площею 0,1500 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1824755100:01:009:0193 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 64-65 т. 1); -земельна ділянка площею 10000 кв. м. за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року (а. с. 38-39, 40-41 т. 1); -земельна ділянка площею 25680 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , яка згодом була поділена відповідно до рішення 32 сесії 6 скликання Української міської ради від 06.12.2012 року на земельні ділянки площами 0,2579 га, 0,1669 га, дві ділянки площею по 0,0750 га кожна, 1,6432 га, 0,3500 га за договором купівлі-продажу від 13 листопада 2003 року (а. с. 42-43, 252-253, 246-247, 248-249, 250-251 т. 1, а. с. 1-2, 3-4 т. 2), -автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за біржовою угодою від 22.05.2008 року. який був перереєстрований 26.05.2015 року з видачею нового реєстраційного номера [NUMBER] (а. с. 46 т. 1, 152 т. 2); -автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за біржовою угодою від 13.07.2006 року (а. с. 47-48 т. 1); -автомобіль VOLVO XC 90, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за договором купівлі-продажу від 16 червня 2011 року (а. с. 49-53, 54-55 т. 1). З огляду на те, що вказане майно було набуте в період з 1996 року по 2011 рік, його правовий режим (належність майна до спільної сумісної власності подружжя чи особистої приватної власності одного з них) має визначатись відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім`ю України щодо майна набутого до 01.01.2004 року, а з цієї дати - на підставі норм Сімейного кодексу України. Закріплюючи у ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України загальне правило про те, що майно, нажите (набуте) подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю (належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності), крім одержаного кожним з них у дар або в порядку спадкування, а також в інших, передбачених цими Кодексами випадках, законодавець передбачив можливість визнання судом власністю кожного з подружжя майна, нажитого кожним із них під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу (ч. 2 ст. 28 КпШС України) та особистою приватною власністю дружини, чоловіка майна, набутого нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України). Саме на наявність наведених у ч. 2 ст. 28 КпШС України, ч. 6 ст. 57 СК України обставин посилався [PERSON] у поданому ним зустрічному позові про визнання зареєстрованого за ним майна, нажитого (набутого) під час роздільного (окремого) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу (у зв`язку із фактичним припиненням шлюбу) та у запереченнях на позов [PERSON] . Отже, вирішення спору по суті, а відтак визначення належності майна до спільної сумісної власності сторін чи особистої приватної власності кожного з них залежить від доведеності вказаних обставин. При з`ясуванні питань щодо їх існування суд дійшов таких висновків. Відповідно до рішення Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вбачається, що у поданому позові [PERSON] просила розірвати шлюб вказуючи, зокрема, на те, що більше двох років сторони не підтримують шлюбних і сімейних стосунків, не ведуть спільне господарства, вона зустрічається з іншим чоловіком з яким має намір створити нову сім`ю. Суд, у т. ч. вислухавши пояснення сторін, встановив, що більше двох років вони не підтримують шлюбних і сімейних стосунків, не ведуть спільне господарство, проживаючи окремо (а. с. 191 т. 2). Вказане рішення набрало законної сили, тому, виходячи з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлені цим рішенням обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, оскільки участь у ній беруть ті самі особи. Постановою старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 27.07.2016 року, яка прийнята за результатами розгляду заяви [PERSON] про підробку рішення суду про розірвання шлюбу, кримінальне провадження закрите у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. У цій постанові наведені покази допитаного в якості свідка [PERSON] про те, що з 1990 року він проживав окремо від [PERSON] і вказано, що зазначені свідком обставини підтвердились (а. с. 50-52 т. 4). Цими доказами безспірно підтверджується припинення шлюбних відносин між [PERSON] , [PERSON] як подружжям з 1990 року і їх окреме проживання та спростовуються доводи [PERSON] про те, що подружні стосунки і шлюбні відносини між сторонами ніколи не припинялись. З огляду на викладене, [PERSON] належало довести, що після фактичного припинення шлюбних відносин такі були поновлені, подати докази на підтвердження конкретного часу (періоду) їх відновлення. Однак, остання таких доказів не подала і не намагалась навести свої доводи щодо того, коли шлюбні відносини сторін були поновлені. Не визнаючи фактичного припинення шлюбу і роздільного проживання, [PERSON] при укладенні 29.12.2016 року договору дарування квартири [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 01.07.2002 року (а. с. 28 т. 1), повідомила, що квартира придбана за її особисті приватні кошти, належить їй на праві особистої приватної власності, особи, які могли б ставити питання про визнання за ними права власності на квартиру у т. ч. відповідно до ст. ст. 68, 74 СК України відсутні (п. 9 договору, а. с. 157-159 т. 5). Аналогічні відомості зазначені нею і у поданій нотаріусу заяві (а. с. 160 т. 5). Оскільки вказана квартира була набута в період, коли реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду між [PERSON] , [PERSON] ще не була проведена і за загальними правилами мала б входити до складу спільного майна подружжя, то повідомлені нотаріусу особисто [PERSON] обставини є свідченням того, що цим самим вона підтвердила фактичне припинення шлюбу з чоловіком і окреме проживання подружжя. У цій квартирі з 15.11.2002 року зареєстроване місце проживання [PERSON] . Із 27.12.1984 року по 09.10.2014 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] була квартира [ADDRESS] , а з 09.10.2014 року, - квартира [ADDRESS] . Доказів реєстрації спільного місця проживання [PERSON] та [PERSON] після відчуження у 1996 році приватизованої ними квартири [ADDRESS] , в яку вони вселились на підставі виданого у 1984 році ордеру (а. с. 190 т. 5), не подано. Свідки [PERSON] , [PERSON] , які працювали разом із [PERSON] з початку 90-х років, показали, що їм було відомо про його розлучення з [PERSON] та його стосунки з іншими жінками, і ці стосунки ним не приховувались. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона перебувала у близьких відносинах із [PERSON] у період з 2001 по 2004 рік, він знайомив її із своїми друзями. Вона знала, що останній розлучений, приїжджала до нього в будинок у м. Українка по обстановці в якому було зрозуміло, що якась інша жінка там не проживає. Допитана судом в якості свідка [PERSON] , яка є відповідачем у справі, показала, що вона познайомилась з [PERSON] влітку 2005 року, згодом між ними виникла взаємна симпатія і їх стосунки стали близькими. У 2006 році вони придбали квартиру по [ADDRESS] в якій проживали до 2009 року, а після цього продовжували разом проживати у квартирі по [ADDRESS] . В цей період в якості дачі ними використовувався будинок [PERSON] у м. Українка. У 2012 році у них народилася дочка. Запис про батьківство [PERSON] щодо народженої [PERSON] [INFO] дитини проведено на підставі поданої ними спільної заяви від 29 вересня 2012 року, що свідчить про наявність близьких стосунків між цими особами. Свідок [PERSON] показала, що вона з 2006 року дружила з [PERSON] , [PERSON] , зустрічалася з ними як в Україні, так і на Кіпрі. З часу знайомства [PERSON] із [PERSON] не проживав, спільного господарства не вів, шлюбних відносин не підтримував. Суд приймає вказані докази на підтвердження фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] і їх роздільного проживання, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами та обставинами, у т. ч. встановленими в рішенні суду про розірвання шлюбу, та відсутністю аргументів, які б давали підстави ставити під сумнів їх правдивість. Натомість пояснення [PERSON] , інші надані нею докази на підтвердження існування фактичних шлюбних стосунків між сторонами, судом відхиляються з таких міркувань. Саме [PERSON] було подано позов про розірвання шлюбу із наведенням у ньому мотивів для його задоволення, які судом визнані доведеними в ухваленому ним рішенні. Її доводи про підроблення цього рішення перевірялись у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку і свого підтвердження не знайшли. Незважаючи на заперечення існування судового рішення, саме воно було надане і використане нею при укладенні договору дарування квартири [ADDRESS] (а. с. 157-159, 162-163, 164-165 т. 5). Зміна [PERSON] під час розгляду справи статусу майна, яке було зареєстроване на її ім`я і було набуте в період, коли шлюб між сторонами за рішенням суду вже був розірваний, але реєстрація його розірвання проведена не була, - спочатку віднесення згаданої квартири до спільного майна подружжя, а згодом - до її особистої приватної власності, як і двох гаражних боксів [ADDRESS] (а. с. 2-9, 239- 245 т. 1, а. с. 19-20, 21-22 т. 2), свідчить про непослідовність та суперечливість її позиції в частині характеру стосунків між сторонами і переслідування у такий спосіб досягнення корисливої мети. На це вказує те, що не відносячи до спільного сумісного майна зазначену квартиру і гаражні бокси, вартістю визначеною самою позивачкою у 12161916 грн (15634942 грн., згідно висновку експерта, зробленого на замовлення адвоката Тригуба А.Ю.(а. с. 62 т. 6), гаражних боксів - у 759000 грн. кожен, [PERSON] включила до складу спільного сумісного майна подружжя частину житлового будинку вартістю 154000 грн., по Ѕ частині земельних ділянок площею 0,0846 га і 0,1500 га, вартістю 167200 грн. і 313500 грн. за адресою: [ADDRESS] , які придбані на її ім`я за договорами купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року, тобто те майно, яке має незначну вартість. За клопотанням [PERSON] для підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] , фактичного існування шлюбних стосунків і після розірвання шлюбу були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За змістом їх покази суперечливі як між собою, так і з поясненнями [PERSON] [PERSON] (племінник [PERSON] ) вказував, що бачився з подружжям, яке разом проживало по [ADDRESS] , в середньому два рази на місяць, разом відзначали свята, зокрема, аж до 2015 року Новий рік. Про спільне святкування Різдва і Нового року з 1977 по 2015 рік повідомив суду його батько [PERSON] . Натомість [PERSON] стверджувала, що [PERSON] пішов до коханки на початку 2013 року, що виключає можливість святкування Нового року разом з ним у 2014 році. При цьому [PERSON] (дружина [PERSON] , мати [PERSON] і сестра [PERSON] ) зазначала, що спільне святкування Різдва і Нового року мало місце у 2000 році, а [PERSON] показав, що святкував Новий рік з [PERSON] , [PERSON] у 2007 році, нікого з членів сім`ї [PERSON] на святкуванні не було. За інформацією про перетин державного кордону України [PERSON] , наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.12.2015 року, на Новий 2011 рік він знаходився за межами України (а. с. 46 т. 5). Свідок [PERSON] (дружина [PERSON] ) показала, що знає подружжя з 2003 року, бачилася з ними майже щодня, хоча зустріч її чоловіка з ними відбувалась значно рідше . Така періодичність побачень є очевидно неможливою з огляду на те, що значні періоди часу [PERSON] , [PERSON] знаходились за кордоном. При допиті працівниками поліції у 2015 році свідків [PERSON] , [PERSON] , які проживають, відповідно, у квартирах [ADDRESS] , вони показали, що не бачили [PERSON] з квартири [ADDRESS] більше 10 років, де він проживав їм не відомо (а. с. 195-198, 199-202 т. 5). Про існування у подружжя [PERSON] сімейної традиції по спільному відвідуванню сауни повідомив свідок [PERSON] , хоча ні дружині останнього, ні його матері та батькові про цю традицію нічого не відомо. Враховуючи враження про характер стосунків між цими родинами, яке складається на підставі їх показів, такої необізнаності, при існуванні між ними саме таких відносин, бути не могло. Зазначаючи про спільність майна подружжя, свідок [PERSON] (дочка [PERSON] , [PERSON] ), яка більшу частину часу, починаючи з 1993 року проживає на території Республіки Кіпр, не могла згадати, чи перебувала вона на території України в період придбання спірного майна, показала, що їй не відомо за які кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Аналіз суперечливих показів допитаних за клопотанням [PERSON] свідків, родинні відносини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] дають підстави для висновку про те, що вони не в повній мірі були обізнані про характер взаємовідносин між подружжям, однак намагались дати свідчення, які б сприяли вирішенню справи на її користь. Такого висновку суд дійшов на підставі того, що жодному із свідків не було відомо про розірвання у 1992 році в судовому порядку шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , нічого не знаючи про їх спільний побут, порядок формування бюджету, участь у придбанні майна і сплату коштів за нього, за ким проведена його реєстрація, вони вважали, що все воно є їх спільною сумісною власністю, хоча сама [PERSON] займає іншу позицію з цього приводу. Враховуючи, що покази свідків носять характер припущень з приводу цих обставин, то ними не може бути підтверджено їх існування. З долучених до справи копій закордонних паспортів [PERSON] , [PERSON] , інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.12.2015 року, складеної на їх підставі представником відповідача таблиці (а. с. 66-91 т. 2, а. с. 46, 168-170 т. 5), на правильність викладення відомостей в якій заперечень не надійшло, вбачається, що з 2000 років подружжя разом не подорожувало, окремо святкувало Новий рік, Різдво, знаходилось у різних місцях у день свого одруження. У 2000-2012 роках [PERSON] здійснено 21 самостійну поїздку за кордон, [PERSON] - 14. У цей період ними лише двічі здійснено перетин кордону в одному місці і в один день, причому 13 вересня 2011 року в різний спосіб. При цьому, [PERSON] ні сама, ні разом із [PERSON] не відвідувала Республіку Білорусь, де проживали його батьки, у тому числі не була присутньою на їх похоронах, - матері у 2005 році та батька у 2009 році. На підтвердження спільного проживання подружжя [PERSON] надала квитанції про сплату коштів за комунальні послуги у 2011-2013 роках (а. с. 61-65 т. 2). Згідно цих квитанцій, оплата була проведена за послуги, що були надані у квартиру [ADDRESS] у жовтні 2013 року, грудні 2014 року, січні-березні 2015 року, тобто за періоди, коли зі слів самої [PERSON] чоловік вже залишив її. Отже ці документи не можуть підтверджувати як факт спільного проживання, так і існування спільного бюджету сторін. Що ж стосується квитанцій про оплату послуг за період 2010-2012 років, які долучені до справи за клопотанням представника [PERSON] , то вони знаходились у останнього і підтверджують здійснення ним відповідних платежів (а. с. 202-250 т. 2, а. с. 1-4 т. 3). Оскільки рішення суду про розірвання шлюбу було ухвалене під час дії КпШС України, то згідно ст. 44 цього Кодексу шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, на відміну від положень ст. 114 СК України, якою встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З огляду на викладене, рішення Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року не потягло за собою припинення шлюбу сторін, відтак їх статус у правовідносинах, обсяг прав і обов`язків, у т. ч. з третіми особами, визначався як подружжя. Згідно із ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути подана нотаріально посвідчена згода другого подружжя. Тобто відсутність згоди іншого подружжя унеможливлює вчинення будь-яких дій іншим подружжям щодо нерухомого майна, оскільки правочини по розпорядженню ним потребують і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації. За таких обставин, надання [PERSON] , як чоловіком, згоди [PERSON] на укладення різних договорів з приводу такого майна (а. с. 237-238 т. 3), у т. ч. 16 листопада 2010 року договорів купівлі-продажу частини житлового будинку і земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] згоди [PERSON] на укладення 15.09.2009 року договору міни не може безумовно свідчити про те, що на час вчинення цих правочинів шлюбні відносини між сторонами не могли бути фактично припиненими. Із змісту договору міни випливає, що нежитлове приміщення-апартамент [NUMBER], розташоване за адресою: [ADDRESS], обмін якого [PERSON] провів на два нежитлові приміщення-апартаменти [ADDRESS] , належало йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Гурзуфської селищної ради 26.08.2009 року на підставі рішення цього виконавчого комітету від 21.08.2009 року (а. с. 56-58 т. 1). Документів, які б свідчили, що за цим свідоцтвом приміщення було набуто на правових підставах, які передбачають виникнення права спільної власності подружжя, [PERSON] не подано. 27.10.2009 року [PERSON] провів дарування отриманого ним за договором міни нежитлового приміщення-апартаменту [NUMBER] [PERSON] (а. с. 92 т. 2). У п. 1.3 цього договору зазначено про те, що це приміщення належить дарувальнику, тобто [PERSON] , на праві власності і цю обставину [PERSON] визнала підписавши угоду. При умові, що в результаті міни нежитлові приміщення-апартаменти [NUMBER], [NUMBER] були набуті у спільну сумісну власність, то, оскільки кожен із них є самостійним об`єктом цивільного обігу, [PERSON] міг провести відчуження за договором дарування лише своє частки, яка належала йому як учаснику спільної сумісної власності в нежитловому приміщенні [NUMBER], а не цілої частини вказаного апартаменту, про що мало бути достеменно відомо [PERSON] . З урахуванням того, що остання погодилась, що цей об`єкт є особистою приватною власністю [PERSON] , то на таких же умовах йому має належати на праві особистої приватної власності і інше нежитлове приміщення-апартамент [NUMBER], який був набутий ним на тих же правових підставах. Як показали свідки [PERSON] , [PERSON] після розлучення головним пріоритетом для [PERSON] було надання гарної освіти дочці [PERSON] [INFO] , яку він мав від шлюбу із [PERSON] . На переконання суду, саме з турботою про забезпечення майбутнього своєї дочки пояснюється зазначення [PERSON] у заяві на постійне місце проживання у Канаді від 04.03.1998 року, при оформленні дозволу на імміграцію в Республіку Кіпр у 2004 році як дружини [PERSON] , з якою шлюб не був припинений, і дочки [PERSON] (а. с. 217-220 т. 5, а. с. 94-95 т. 2). При цьому ніхто з них так і не виїхав на постійне місце проживання до Канади, натомість [PERSON] здобула в цій країні освіту (а. с. 195-200 т. 2 ). Саме як для членів сім`ї [PERSON] стало можливим оформлення [PERSON] , [PERSON] дозволів на імміграцію в Республіку Кіпр на підставі наявного у нього дозволу. Викладене в заявах підтверджує покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] що взаємовідносини [PERSON] , [PERSON] після розірвання шлюбу, їх спілкування ґрунтувалися на наявності у них спільної дочки [PERSON] та її дитини, а їх внуки, і визначалися інтересами останніх. Самі по собі добрі стосунки між ними не можуть бути свідченням відновлення ведення цими особами спільного господарства і підтримання шлюбних відносин. З цих же міркувань суд відхиляє в якості доказів підтвердження існування шлюбних відносин сторін надані позивачем фотографії (а. с. 30-60 т. 2). На них відсутня інформація про час і обставини проведення фотографування. Рукописні нотатки під наданими фотографіями не можна вважати беззаперечно достовірними. З цих фотокарток вбачається, що люди спеціально позували для фотографування. Суд виходить з того, що фактичне припинення шлюбу між подружжям не виключає можливість проведення дозвілля в колі спільних друзів та відпочинку чи відзначення свят разом з іншими особами, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати відновлення шлюбних і сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] після 1990 року. [PERSON] в якості доказів надані письмові пояснення [PERSON] (а. с. 239-240 т. 3), [PERSON] (а. с. 229-230 т. 5), [PERSON] (а. с. 233 т. 6), [PERSON] (а. с. 238-239 т. 5), [PERSON] (а. с. 244-245 т. 5), [PERSON] (а. с. 1-2 т. 7) Вони надані на іноземній мові та в перекладі на російську. Ким здійснено такий переклад, у чиїй присутності ці особи підписали пояснення або ж хто посвідчив справжність їх підписів, не вказано. Відповідно до ст. 230 ЦПК України свідки допитуються судом. Можливе оголошення показань свідків, зібраних за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання (ст. 233 цього Кодексу). Однак, судом ці свідки не допитувались, їх допит по місцю проживання на території Республіки Кіпр в порядку надання правової допомоги відповідно до Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах, яка була підписана 06.09.2004 року, ратифікована 22.09.2005 року і набула чинності 18.03.2006 року, не проводився, клопотання про це не заявлялось. За таких обставин зазначені пояснення не можуть бути визнані джерелом доказів і оцінюватись судом. Згідно із ч. 4 ст. 95 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, учасник справи, який подає письмовий доказ у копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмово доказу. Відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, учасник справи підтверджує своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. З огляду на вказані положення законодавства, суд вважає за неможливе використання в якості доказів поданих після 15.12.2017 року письмових доказів у копіях, відповідність оригіналу яких не засвідчена в порядку встановленому чинним законодавством, і щодо яких не зазначено у кого знаходяться їх оригінали, та не дає їм оцінки як і тим доказам, переклад яких у встановленому порядку не здійснено з іноземної мови на мову, якою проводиться цивільне судочинство (ст. 9 ЦПК України). Ніяких доказів, які б підтверджували використання для придбання спірного майна, зареєстрованого на [PERSON] , коштів, які б належали [PERSON] або подружжю на праві спільної сумісної власності, не подано. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про доведеність передбачених ч. 2 ст. 28 КпШС України, ч. 6 ст. 57 СК України обставин, на які посилався [PERSON] , за яких можливе визнання набутого в період шлюбу майна його особистою власністю і відмовляє у задоволенні поданого [PERSON] позову та, відповідно, задовольняє зустрічний позов. З огляду на те, що особистою приватною власністю [PERSON] визнаний двоповерховий будинок і сад, що знаходиться в Республіці Кіпр, то він міг розпорядитися ним на користь [PERSON] . Відтак, права [PERSON] укладенням угоди про його відчуження не порушуються, у зв`язку з чим підстави для визнання її недійсною і витребування цього майна від [PERSON] відсутні. [PERSON] у поданому позові ставить також питання про поділ як спільного майна подружжя земельних ділянок: площею 0,3600 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 3223151000:01:026:0015, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і площею 0,5493 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № 3223151000:01:009:0028, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з таких підстав. Згідно долучених до справи документів, вказані земельні ділянки були передані у власність [PERSON] безкоштовно у порядку приватизації у 2004 році та 2009 році (а. с. 192, 193 т. 2, а. с. 42, 43 т. 4). Належність переданої безоплатно у власність одного із подружжя із земель державної або комунальної власності земельної ділянки до об`єктів спільної сумісної власності була передбачена після внесення змін до ст. 61 СК України Законом України від 11.01.2011 року №2913-VI. Згодом, Законом України від 17.05.2012 року №4766-VI, положення про це із вказаної статті було виключене. Таким чином, зазначені земельні ділянки були набуті у власність [PERSON] тоді і у такий спосіб, коли за чинним законодавством вони не могли бути віднесені до об`єктів спільної сумісної власності, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю. Така правова позиція висловлена і Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року, постановленій у справі №686/9580/16-ц, провадження №61-3478 св 18, яка підлягає врахуванню судом. За чинною ст. 57 СК України набуті в такому порядку земельні ділянки є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. На підтвердження набуття в період шлюбу [PERSON] права власності на гараж [ADDRESS] [PERSON] надала лист Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2004 року на адресу [PERSON] , Голови ГБК «Промінь» в якому зазначено, що адміністрація не заперечує проти переоформлення на нього і одержання гаражного боксу, належного [PERSON] , та включення до складу кооперативу, заяву [PERSON] до кооперативу з проханням прийняти його в члени, із змісту якої випливає, що вона була подана не раніше 10.08.2004 року (а. с. 23, 24 т. 2). Згідно долученої до справи довідки ГБК «Промінь» від 04.08.2016 року належний [PERSON] гараж побудовано господарським способом, [PERSON] не є членом кооперативу (а. с. 45 т. 4). З цього випливає, що право власності на гараж з [PERSON] на [PERSON] до 2004 року не переоформлялось. Перехід права власності на нього з 01.01.2004 року після набрання чинності ЦК України 2003 року міг бути здійснений лише відповідно до нотаріально посвідченої цивільно-правової угоди (ст. ст. 328, 334, 639, 640, 657 цього Кодексу). Однак, документи, які б відповідно до положень чинного законодавства підтверджували набуття [PERSON] гаражного боксу [ADDRESS] у справі відсутні, [PERSON] таких не подала і на їх існування не посилається. Відтак нею не доведено, що [PERSON] є власником цього гаража та набув його у період перебування сторін у шлюбі, що б давало їй підстав заявляти вимоги про його поділ. Враховуючи викладене та

Outcome: approved