Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь про стягнення заборгованості по виплатах аліментів та виплатах на харчування дитини до 3-х років. В обґрунтування позову вказала, що перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь» та на теперішній час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. За рішеннями Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.02.2014 року та від 27.02.2014 року з її колишнього чоловіка [PERSON], який працює в ПрАТ «Азовелектросталь», стягнуто аліменти на її утримання та на утримання їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] Виконавчі дії по стягненню аліментів за рішенням суду проводились за місцем роботи боржника [PERSON], який працюває у ПрАТ «Азовелектросталь». Зазначене підприємство, у якого знаходився виконавчий лист на виконанні, утримувало з заробітної плати [PERSON] аліменти для перерахування їх позивачці. Відповідно до довідки про доходи №1991 від 27.082015 року з платника аліментів за період його роботи були утримані аліменти за лютий 2015 року в сумі 467,52 грн., березень 2015 року в сумі 468,24 грн., квітень 2015 року в сумі 446,64 грн., травень 2015 року в сумі 1031,47 грн., червень 2015 року в сумі 493,82 грн., липень 2015 року в сумі 611,74 грн., а всього 3519,43 грн. Але утримана сума аліментів позивачці до цього часу не перерахована та є заборгованістю відповідача. Вказла, що неперерахування відповідачем щомісячно утриманих аліментів призвело до порушення ним норм законодавства та право на своєчасне отримання аліментів. Період заборгованості складає з грудня 2014 року по теперішній час. Крім того, позивачка зазначила, що відповідно до умов колективного договору ПрАТ «Азовелектросталь» вона має право на виплати на харчування дитини до трьох років, однак відповідач не здійснює сплату зазначених виплат, внаслідок чого утворилася заборгованість з серпня 2014 року по теперішній час. Зазначила, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що протягом кількох місяців вона була позбавлена щомісячної матеріальної допомоги на дитину. Неодержання суми аліментів спричиняло позивачці душевні страждання та змусило нервувати. На підставв цього просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах, утриманих із заробітної плати працівника [PERSON] за період з 01.12.2014 року по 31.08.2015 року, заборгованість по виплатах на харчування дитини до трьох років відпрвідно до умов колективного договору за період з 01.12.2014 року по 31.08.2015 року, моральну шкоду в розмірі 400,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 649,60 грн. Пізніше представник позивачки за довіреністю уточнив позовні вимоги та просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментах та виплат на харчування дитини до трьох років у звязку із виплатою заборгованості в добровільному порядку. На задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу наполягав та просив задовольнити вимоги позивачки. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, за участю її представника ТОВ «Юридична компанія «Гарант Правосуддя». Представник позивачки до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин. Третя особа до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що позивачка є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-НО №513856, виданого Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 30.04.2013 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2014 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 22.04.2013, у розмірі 1/4 частини доходів відповідача щомісячно, але не менше , ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 лютого 2014 року і до повноліття дитини. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2014 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивачки на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, до досягнення сином [PERSON]А, [INFO], трьох років, починаючи з 03 лютого 2014 року. Згідно довідки про доходи [PERSON], щодо здійснення відрахування та виплат ПрАТ «Азовелектросталь» від 27.08.2015 року, за період з лютого 2014 року по липень 2015 року було нараховано заробітну плату, з якої було утримано аліменти, які фактично були сплачені у повному обсязі позивачці тільки у листопаді 2015 року (а.с. 12, 41-47). Згідно довідки про доходи [PERSON], щодо здійснення відрахування та виплат ПрАТ «Азовелектросталь» від 27.08.2015 року, за період з лютого 2014 року по липень 2015 року їй були нараховані, але не сплачені виплати на харчування дитини до трьох років, які фактично були сплачені тільки у вересні (а.с. 40). Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі за текстом - Закон) закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Сторонами виконавчого провадження є боржник та стягувач (ч.1 ст. 8 Закону). Одним із заходів примусового виконання рішення суду відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» є звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи. Згідно частини 3 статті 68 Закону про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів. Відповідно до статті 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України. У разі припинення перерахування коштів стягувачу у зв'язку із зміною боржником місця роботи, проживання, перебування чи навчання або з інших причин підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці не пізніш як у триденний строк повідомляють державному виконавцю про причину припинення виплат та зазначають нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме. Посадові особи, винні у ненаданні таких відомостей без поважних причин, можуть бути притягнуті до відповідальності, передбаченої законом. Також згідно положень пункту 7.5.9. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від N 74/5 від 15.12.99р. адміністрація підприємства, установи, організації тощо на підставі письмової заяви платника аліментів або виконавчого листа зобов'язана щомісяця утримувати аліменти із заробітної плати, пенсії, стипендії і інших сум і перераховувати їх не пізніше ніж у 3-денний термін з дня виплати заробітної плати, пенсії, стипендії, інших сум особі, зазначеній в заяві чи виконавчому листі. Системний аналіз наведених положень свідчить, що державний виконавець з метою примусового виконання рішення суду звертає стягнення на заробітну плату боржника та надсилає для цього виконавчий документ до адміністрації підприємства де працює боржник. В цьому випадку на підприємство, де працює боржник, покладається обов'язок належним чином здійснювати відрахування із заробітної плати боржника та перераховувати їх стягувачу. При цьому перерахування утриманих сум із заробітної плати проводиться із фактично нарахованої та виплаченої заробітної плати боржника. Згідно вимог статті 11, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачка натомість не довела та не надала до суду достатніх доказів, які б свідчили, що відповідач за спірний період невиплати аліментів фактично виплачував своєму працівнику [PERSON] заробітну плату, але не перерахував при цьому утримані суми аліментів на користь позивачки. На відповідача, у першу чергу, покладається обов'язок виплачувати заробітну плату у встановлені законом строки, а всі наступні відрахування із заробітної плати, в тому числі відрахування за виконавчим листом, є похідними та залежать від фактично виплачених сум заробітної плати. Правовідносини, які виникли між відповідачем та його працівником [PERSON], є трудовими та регулюються нормами КЗпП України. Правовідносини, що виникли між позивачкою та відповідачем, регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження», які не передбачають відшкодування стягувачу моральної шкоди за неперерахування підприємством утриманих за виконавчим листом сум аліментів із заробітної плати боржника, яка не була фактично виплачена або була виплачена із порушенням строків, встановлених трудовим законодавством. Крім того, за наведеним вище пунктом 7.5.9. Інструкції на відповідача покладається обов'язок перераховувати аліменти не пізніше ніж у 3-денний термін з дня виплати заробітної плати. В разі невиплати або несвоєчасної виплати заробітної плати відповідач несе відповідальність перед працівником підприємства у відповідності до норм трудового законодавства, а не перед позивачкою згідно норм законодавства про виконавче провадження. У той же час, згідно наданих в позові пояснень позивачки, у ПрАТ «Азовелектросталь» діє колективний договір, за умовами якого вона має право на виплати на харчування дитини до досягнення дитиною трьох років. Наявність та умови зазначеного колективного договору відповідачем не оспорювалось. За змістом ст.ст. 3, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається між роботодавцем з однієї сторони і одним або кількома профспілковими органами, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони, положення якого поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Згідно положень ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги, зокрема щодо дитячого оздоровлення та придбання новорічних подарунків для дітей працівників тощо. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці виплат на харчування дитини до досягнення нею трьох років, останній була спричинена моральна шкода, розмір якої позивачка визначила у 400,00 гривень. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що саме сума у розмірі 400,00 грн. буде достатньою і справедливою компенсацією моральної шкоди. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Позивачкою заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 649,60 грн., в підтвердження чого представлено договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію. У звязку з наведеним, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved