Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

У березні 2020 р. позивач [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромна Ю.В. та просить визнати за нею право власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті її батька [PERSON] , яке складається з житлового будинку [ADDRESS] ; визнати недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 16.12.2005 р. між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинта А.Є., зареєстрований в реєстрі № 1350. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла її мати [PERSON] . В день смерті її матері відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . Позивачка в липні 2017 р. звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після покійної [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після своєї матері [PERSON] . Жодних заяв про відмову від спадщини після смерті її матері [PERSON] вона не заявляла, а тому вона як спадкоємець першої черги, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є такою, що прийняла спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивачка вважається такою, що прийняла спадкове майно, оскільки на момент смерті її матері [PERSON] вони проживали разом та вели спільне господарство. Наведені факти підтверджуються довідкою, виданою Квасилівською селищною радою Рівненського району Рівненської області від 11.07.2017 р. №2130. Однак, коли вона виявила бажання оформити спадкове майно, то виявилася відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок і вона звернулася через адвоката до КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо можливості отримати вказані документи. Із листа КП РОБТІ від 13.07.2017 р. №7311 їй стало відомо, що ще за життя її матері [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] був подарований покійною для сина позивачки, онука [PERSON] - відповідачу [PERSON] ще в 2005 році. До отримання вказаного листа їй не було відомо, що власником будинку, в якому вона проживає являється відповідач [PERSON] . Всі рахунки за комунальні послуги продовжують приходити на ім`я покійної [PERSON] , які вона оплачувала. Впродовж останнього року комунальні послуги оплачує відповідач. За життя її мати [PERSON] ніколи не повідомляла, що подарувала вказаний будинок відповідачу, лише вказувала, що спірний будинок залишиться для неї, як для дочки, яка її доглядає. Вважає, що договір дарування, укладений 16.12.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є. є недійсним правочином. Позивачка вважає, що волевиявлення покійної [PERSON] щодо укладення спірного договору дарування не було. Остання майже постійно знаходилася під її опікою, тому їй не відомо коли і у який спосіб даний договір дарування міг з`явитися та оспорює його дійсність, оскільки суперечить волі покійної. Даний факт, що вона постійно здійснювала догляд за хворою матір`ю можуть ствердити свідки. На момент укладення вказаного договору 16.12.2005 р. [PERSON] мала проблеми зі станом здоров`я. Даний факт підтверджується відповідними медичними документами. Із врахуванням заяви вх. 16381 від 11.11.2020 р. позивачка вказує, що у зв`язку з тим, що їй стали відомі нові обставини у справі вона доповнила підстави позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 16.12.2005 р. Вона звернулася в Рівненський державний нотаріальний архів з проханням надати їй копії правовстановлюючих документів, на підставі яких її покійна матір [PERSON] вступила у право володіння житловим будинком [ADDRESS] . З наданих документів їй стало відомо, що право власності на спірний об`єкт набуто [PERSON] у порядку спадкування після смерті її чоловіка, та батька позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] . Їй було надано копію заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 25.09.1998 р. №531 до Рівненської районної державної нотаріальної контори (спадкова справа №427). У цій заяві [PERSON] вказує, що окрім неї є спадкоємці [PERSON] (сестра позивачки) та [PERSON] , які спадщини не прийняли. Ця інформація є неправдивою, оскільки до і на момент смерті її батька (а саме з 04.06.1981 р.) і на даний час позивачка зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Даний факт стверджується паспортом з відміткою про місце реєстрації, довідкою про склад сім`ї, яка свідчить про те, що до дня смерті [INFO] [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] та мала склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (син позивачки). Тому позивачка вважається такою, що прийняла спадщину за законом після смерті її батька. Відповідно до норм ст.ст. 524, 548, 549 ЦК України 1963 р., котрий діяв на момент прийняття спадщини - позивачка прийняла спадщину після смерті батька. Набула право на спадкове майно. Вона має право на Ѕ частину будинку, а тому договір дарування укладений 16.12.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є. є недійсним правочином також і по цій причині. Тобто, [PERSON] розпорядилася не тільки своєю часткою в будинковолодінні, а і її часткою. Вбачаються підстави для визнання вказаного договору частково недійсним щодо дарування Ѕ частини будинковолодіння, виходячи з наступних підстав. Таким чином, позивачка як спадкоємець [PERSON] , має право заявити вимогу про часткову недійсність договору дарування, укладеного 16.12.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] в частині Ѕ будинковолодіння. Вказує ст.215 ЦК України, яка передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 225 ЦК України право продажу майна належить його власнику. Письмової згоди на відчуження Ѕ житлового будинку, право власності на яке набула позивачка за законом після смерті батька - вона не надавала. Її мати [PERSON] , котра подарувала будинок [PERSON] , законно не набула права власності на нього в цілому, а тому не була вправі його дарувати. Адже вона після смерті батька вважається такою, що автоматично прийняла спадщину за законом разом зі своєю покійною матір`ю в рівних частках. При таких обставинах оспорюваний правочин в частині дарування частини жилого будинку по [ADDRESS] має бути визнаний судом недійсним, а належна їй Ѕ частина будинку - має бути повернута у власність. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що нею заявлено вимогу про визнання договору дарування укладеного 16.12.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом РМНО Шпинтою А.Є. недійсним. В тому числі уточнено додаткову підставу для визнання договору дарування недійсним, що вона має право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] , котрий помер [INFO] . 25.11.2020 р. вона звернулася до приватного нотаріуса Рівненського РНО Скоромної Ю.А. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності після батька за законом, на Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями , розташованого за адресою смт. Квасилів Рівненської області. Оскільки до і після смерті батька вона проживала та була зареєстрована за адресою: по [ADDRESS] . Однак отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що залишилася після смерті її батька - [PERSON] . З даної відмови вбачається, що згідно відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на вище згаданий житловий будинок зареєстроване за [PERSON] . Тому вона звернулася до суду із позовом про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] , як спадкоємець після смерті свого батька [PERSON] , котрий помер [INFO] . Вказує, що її право на спадкове майно стверджується наступними обставинами: 1.[INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємицею першої черги в рівних частках як донька померлого. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. №18/5, яка діяла на той час, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу, копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Позивачка є донькою померлого [PERSON] , постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Тому вона вважається такою, що автоматично прийняла спадщину на Ѕ частину будинковолодіння, а іншим спадкоємцем була її покійна матір [PERSON] , яка померла [INFO] та її сестра [PERSON] , яка не проживала разом з ними, не була зареєстрована в житловому приміщенні та не подавала заяви про прийняття спадщини. Дана обставина стверджується довідкою сільської ради, що до і на момент смерті вона була зареєстрована та постійно проживала в спірному будинку, котра міститься в заведених матеріалах спадкової справи №427, а також відміткою за місцем реєстрації у паспорті. Тобто позивачка приняла спадщину після смерті батька. Набула право на спадкове майно - Ѕ частину будинку з надвірними будівлями. 2.Заявою про прийняття спадщини після смерті її батька від імені її покійної матері [PERSON] , яка на той час ввела в оману нотаріуса зазначивши, що інших спадкоємців окрім неї після смерті батька немає. У зв`язку з тим, що вона не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, просить визнати за нею право власності на Ѕ спадкового майна після смерті її батька [PERSON] . Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.03.2020 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.07.2020 р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17.11.2020 р. витребувано від Рівненського ДНА спадкові справи стосовно [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09.02.2021 р. об`єднано цивільну справу №570/937/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним в одне провадження з цивільною справою №570/4814/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рівненського РНО Скоромна Ю.А. про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09.02.2021 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Рівненського районного суду від 26.05.2021 р. витребувано від приватного нотаріуса Рівненського РНО Дацюк С.Г. спадкову справу після смерті [PERSON] . Ухвалою Рівненського районного суду від 26.05.2021 р. задоволено клопотання позивачки про виклик свідків. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Казмірчук М.М. позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити, не заперечили проти заочного розгляду справи. Крім того, пояснюють, що відповідач забезпечений житлом, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , де він зареєстрований. Позивачка взагалі немає у власності будь-якого житла, нерухомості. Постійно живе та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] - до і на момент смерті спадкодавців. Позивачка пояснює, що раніше їх відносини із відповідачем були нормальними, однак останні три роки вони погіршилися. Вказує, що деякі оригінали документів у справі, копії з яких вона долучала до позову, зокрема свідоцтво про смерть [PERSON] серія [NUMBER] ; її свідоцтво про народження серія [NUMBER] ; довідка №2130 від 11.07.2017 р. Квасилівської селищної ради; довідка №1802 від 22.10.2020 р. Квасилівської селищної ради, нею загублені. Не підтримали в судовому засіданні клопотання про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] - сусідів позивачки. Третя особа приватний нотаріус Рівненського РНО Скоромна Ю.А. в судове засідання не з`явилася жодного разу, згідно заяв просить справу розглядати у її відсутності. Відповідач в судове засіданні не з`явився жодного разу. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду повернулася поштова кореспонденція як за місцем реєстрації, так і за місцем проживання відповідача. Відзиву на позов до суду не надійшло. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що позивачка та її представник не заперечують проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин, як це передбачено ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22.04.1981 р., виданого Виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради народних депутатів Ровенської області на праві особистої власності належало домоволодіння [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи №427, заведеної 25.09.1998 р. Рівненською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] . Із заявами про прийняття спадщини після його смерті [INFO] та 15.12.1998 р. звернулася його дружина [PERSON] (свідоцтво про одруження серія [NUMBER] ), яка у заяві від 25.09.1998 р. вказала, що крім неї спадкоємцями є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які спадщини не прийняли. 15.12.1998 р. державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В. видано [PERSON] - дружині [PERSON] . Свідоцтво про право власності на Ѕ частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, яке зокрема складається із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] , зареєстроване за №1-2188 та Свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] , зареєстроване за №1-2190. 16.12.2005 р. [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1350, подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Із матеріалів спадкової справи №133/2017, заведеної 11.07.2017 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г., щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася її донька - позивачка [PERSON] .[PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . 25.11.2020 р. також із заявою №82 до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромної Ю.А. про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] звернулася його донька - позивачка [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), однак згідно Постанови від 25.11.2020 р. вказаного приватного нотаріуса отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки існує невідповідність наявній інформації у спадковій справі і заявленим правам; оскільки, на вказане нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , - вже видані Свідоцтва про право власності та Свідоцтво про право на спадщину за законом на дружину померлого, яка теж померла; наявна інформація про зареєстроване право власності на третю особу, яка не є спадкоємцем після смерті [PERSON] ; у зв`язку із порушенням принципу безспірності нотаріального процесу та неможливістю врегулювання спадкових відносин в позасудовому порядку. Як вбачається з паспорта громадянина України позивачки [PERSON] та адресної картки [ADDRESS] від 24.05.2021 р., позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за вказаною адресою з 04.06.1981 р. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] - сестри позивачки - вказали, що [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , де живе і на даний час, однак має на даний час неприязні стосунки з відповідачем та його співмешканкою, які так само проживають за адресою спірного будинковолодіння. Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Спірні спадкові правовідносини, після смерті [PERSON] (батька позивачки) регулюються нормами ЦК УРСР, оскільки виникли до 1 січня 2004 року, спадкові правовідносини після смерті [PERSON] (матері позивачки) регулюються нормами ЦК України. Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 526 ЦК УРСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ст. 561 ЦК УРСР - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року Про державний нотаріат (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Отже, на момент смерті батька, позивачка проживала з батьками, а відповідно вступила в управління спадковим майном, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а саме: адресною карткою смт.Квасилів від 24.05.2021 р. та відмітками в паспорті позивачки, з яких вбачається, що остання на час смерті її батька в березні 1997 р. проживала разом з батьками по [ADDRESS] . Такі ж обставини були підтверджені і показаннями допитаних свідків. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивачка на час смерті її батька проживала з ним в одному будинку, відповідно вступила в управління спадковим майном, яке в ньому знаходилось та належало спадкодавцю. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом у грудні 1998 року, мати позивачки порушила права останньої, як спадкоємця першої черги на спадкування за законом одночасно з нею. Разом з тим, суд вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з заявленими нею вимогами з огляду на наступне. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 75 ЦК УРСР (1963р.) було встановлено обов`язковість застосування позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Наслідки закінчення строку позовної давності встановлюються ст.80 ЦК УРСР (1963р.): закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Позивачем жодних доказів існування з 1997 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення нею з позовом за захистом своїх спадкових прав суду не надано. Позивачка, яка 1958 року народження, з часу смерті її батька, - з 1997 року, будучи повнолітньою особою, мала можливість довідатись хто і на яке майно отримав спадщину, та з`ясувати, що спадщину в 1998 році оформила її мати, та оспорити свідоцтво останньої про право на спадщину. Позивачка не навела жодної поважної причини пропуску нею строку звернення до суду. З огляду на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення з вимогами про визнання за нею права власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті її батька [PERSON] , яке складається з житлового будинку [ADDRESS] суд приходить до висновку, що в задоволенні позову у цій частині слід відмовити саме через пропуск строку позовної давності. З огляду на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом своїх порушених спадкових прав щодо спадкового майна після смерті батька без поважних причин, та відчуження спірного об`єкту, вимоги останньої про визнання договору дарування від 16.12.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського РНО Шпинтою А.Є., недійсним з підстав згідно заяви вх. 16381 від 11.11.2020 р. про доповнення (уточнення) підстав позову - задоволені бути не можуть. Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом щодо вимог позивачки після смерті її матері мало передувати вирішення питання про видачу позивачці нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. В матеріалах спадкової справи після смерті [PERSON] №133/2017 відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог позивачки, які стосуються спадкового майна після смерті [PERSON] . У судовому засіданні позивачка пояснила, що їй було усно відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, як убачається з договору дарування від 16.12.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинта А.Є., спірний будинок був відчужений матір`ю позивачки, зокрема: з однієї сторони дарувальник [PERSON] та з другої сторони обдаровуваний [PERSON] , попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, без будь-яких погроз, насильства як фізичного так і морального, уклали цей договір про таке: дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Щодо підстав позовних вимог про визнання вказаного договору дарування недійсним, виходячи з ч.1 ст. 225 ЦК України, то позивачкою допустимих та належних доказів щодо обгрунтування заявленої вимоги з цієї підстави не надано. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Положення ст. 225 ЦК України, виходячи зі змісту наведеної вище правової норми, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. З оспорюваного договору дарування від 16.12.2005 р. убачається, що з однієї сторони дарувальник [PERSON] та з другої сторони обдаровуваний [PERSON] , попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, без будь-яких погроз, насильства як фізичного так і морального, уклали цей договір про таке: дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . При цьому, посвідчуючи вказаний договір, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність. Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності [PERSON] у момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним. Сам по собі факт наявності у дарувальника захворювань, які вказані у виписці медичного закладу від 30.06.2017 р., та медичній документації, долученої позивачкою, не є абсолютним та достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином сторона позивача, згідно з вимогами ст.81 ч.1 ЦПК України, не довела, що в момент складання оспорюваного договору [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід вказати, що жодних клопотань щодо призначення у справі відповідної експертизи щодо стану здоров`я [PERSON] учасниками процесу заявлено не було. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed