Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.08.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кошти у сумі 10 000 доларів США зі сплатою винагороди за користування коштами у розмірі 10% в місяць, про що було складено відповідну розписку. Проте, відповідачем порушено умови домовленості та не виконані взяті на себе зобов'язання. 29.01.2014 року на адресу відповідача було направлено претензію про повернення грошових коштів, яка отримана останнім 17.02.2014 року, однак на даний час кошти не було повернуто, тому у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за борговою розпискою в сумі 125 300,00 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд за згоди позивача та його представника, вважає за можливе слухати справу у відсутність відповідача, провівши заочний розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір позики. Відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, зі щомісячною сплатою 10% від наданої суми за користування коштами. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові Верховного суду України від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем, отримання відповідачем від позивача позики на загальну суму 10 000 доларів США, а також волевиявлення відповідача повернути отримані в борг гроші, підтверджується розпискою, підписаною відповідачем [PERSON] (а.с. 5), оригінал якої знаходиться у кредитора і був оглянутий в судовому засіданні. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом встановлено, що 29.01.2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію про повернення грошових коштів, однак на даний час кошти не було повернуто (а.с. 6-7). Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по усному договору позики від 27.08.2013 року та протягом тривалого часу не розраховується з позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість по борговій розписці в загальному розмірі 125 300 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 253,00 грн.

Outcome: approved