Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

У березні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про позбавлення права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та зняття його з реєстрації місця проживання. Позов обґрунтований такими обставинами. З 27.07.2005 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Між сторонами було укладено договори, а саме: 30.08.2017 договір про поділ спільного майна подружжя та 22.09.2017 шлюбний договір. 19.10.2017 рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб сторін розірвано. Відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя в особисту приватну власність позивача перейшла квартира [ADDRESS] , а відповідача - автомобіль «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] та грошові кошти у сумі 537000 грн. Предметом шлюбного договору є встановлення правового режиму майна між сторонами на період перебування у шлюбі та на випадок розлучення, що поширюється на майно, яке одна із сторін або сторони набули під час шлюбу разом або набуватимуть у майбутньому. Сторони дійшли згоди про непоширення на майно, набуте за час шлюбу, режиму спільної сумісної власності подружжя і вважають все майно, набуте за час шлюбу, особистою приватною власністю тієї сторони, яка є його набувачем та на ім`я кого воно зареєстровано чи буде зареєстроване в майбутньому. Між позивачем та відповідачем було досягнуто усної згоди про те, що після розірвання шлюбу відповідач звільнить займану ним частину спірної квартири і здійснить усі необхідні дії щодо реєстрації зміни місця проживання. У жовтні 2017 р. відповідач звільнив займану ним частину спірної квартири та переїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, в якій проживає і до цього часу разом зі своєю теперішньою дружиною. Станом на 05.03.2019 відповідач не здійснив дії щодо зняття з реєстраційного обліку. На неодноразові прохання вмовляння відповідач жодним чином не реагує і вказує, що здійснить реєстрацію зміни місця проживання лише коли він цього забажає, однак бездіяльність відповідача порушує належні позивачу права власності щодо спірної квартири. Ухвалою від 25.04.2019 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач викликався в судове засідання шляхом направлення повісток за зареєстрованим місцем проживання, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.07.2005 був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї. 19.10.2017 шлюб сторін розірвано, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва (а.с. 11). Відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя від 30.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., в особисту приватну власність позивача перейшла квартира [ADDRESS] , а відповідача - автомобіль «Hyundai» д.н.з. [NUMBER] та грошові кошти у сумі 537000 грн. (а.с. 12). 22.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В. (а.с. 14 - 15). Згідно пункту 1.1 шлюбного договору предметом цього договору є встановлення правового режиму майна між сторонами на період перебування у шлюбі та на випадок розлучення, що поширюється на майно, яке одна із сторін або сторони набули під час шлюбу разом або набуватимуть у майбутньому. Відповідно п. 2.1.1 шлюбного договору сторони дійшли згоди про непоширення на майно, набуте за час шлюбу, режиму спільної сумісної власності подружжя і вважають все майно, набуте за час шлюбу, особистою приватною власністю тієї сторони, яка є його набувачем та на ім`я кого воно зареєстровано чи буде зареєстроване в майбутньому. Дія цього пункту розповсюджується на будь-яке майно, у тому числі на майнові права щодо нього. Сторони домовилися, що відчуження будь-яким способом, передача в заставу (іпотеку), передача в оренду (позичку), інші дії по управлінню та розпорядженню майном, що є особистою приватною власністю і особистими майновими правами, власник здійснює самостійно. Додаткова згода іншого з подружжя на вчинення вказаних вище правочинів не потрібна (п. 2.2.1 шлюбного договору). За вимогою пункту 3.2 шлюбного договору сторони повинні додержуватися прав та законних інтересів іншої сторони, встановлених даним договором. Відповідно до положень статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частиною 1 статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Із заяв по суті справи та за відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» (а.с. 23) вбачається, що незважаючи на припинення права власності відповідача на частину спірної квартири, його зареєстрованим місцем проживання до цього часу залишається квартира [ADDRESS] . З позовної заяви вбачається, що з жовтня 2017 р. відповідач не проживає за вказаною адресою. Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі судом не встановлено. Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася. З огляду на вказане суд вважає доведеним, що [PERSON] , обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній з жовтня 2017 р. без поважних причин. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Відтак на підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що внаслідок відчуження майна право власності відповідача на частку у спірній квартирі припинилося, а право користування квартирою ним як членом сім`ї власників житла втрачене у зв`язку з відсутністю у житлі без поважних причин більше двох років. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved