Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до Чернігівської міської ради, ДАБІ України з вимогою про визнання за нею права власності на самочинно здійснену прибудову Б2-1, збудований тамбур № бб-1 та на переобладнаний з сараю будинок Б-1 з прибудовами в [ADDRESS]. Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновки суду про порушення прав [PERSON] прибудовами до будинку та переобладнаннями у сараї, відсутність у [PERSON] земельної ділянки в користуванні не відповідають дійсності. Також апелянт зазначає, що не взято судом до уваги наявність рішення виконкому про надання дозволу на прийняття в експлуатацію самовільно збудованого будинку у дворі загального користування, яке надавалось спадкодавцю, рішення виконкому про дозвіл на прибудову кімнати 2,6 х 4,0 м зі збільшенням жилої площі до 7 кв.м. Представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні апеляційної скарги, а представник третьої особи [PERSON] [PERSON], представник відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON], батько позивача, успадкував згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого держнотконторою 25.06.1988 року, ? частину житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS], який складався з дерев'яного житлового будинку А-1 житловою площею 56,8 кв.м, дерев'яних сараїв Б, б1 , б, цегляного гаражу б2 , погребу б4 , металевої огорожі № 1, 2. Рішенням Деснянського райнарсуду м.Чернігова від 28.07.1989 року був проведений реальний поділ будинку [ADDRESS] і [PERSON] було виділено кімнату 1-4, площею 17,8 кв.м, сарай Б, сарай б, частину огорожі. Рішенням виконкому Деснянської районної ради м.Чернігова № 305 від 13.11.1989 року [PERSON] був наданий дозвіл зробити прибудову до будинку розміром 4,5 х 2 м для розміщення кухні та коридору. Рішенням виконкому Деснянської районної ради м.Чернігова №112 від 15.05.1991 року [PERSON] дозволено ПО ЖКХ приймання в експлуатацію самовільно збудованого другого будинку розміром 21,8 кв.м у загальному дворі будинку [NUMBER]. Рішенням виконкому Деснянської районної ради м.Чернігова № 249 від 08.11.2004 року дозволено позивачці [PERSON], яка проживала в частині будинку батька, будівництво прибудови кімнати розміром 2,6х4,0м зі збільшенням жилої площі на 7 кв.м згідно проекту. Після смерті [PERSON], позивач [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого держнотконторою 27.04.2011 року, стала власницею ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS], який складається з дерев'яного житлового будинку А-1 житловою площею 56,8 кв.м, дерев'яного сараю б1 , цегляного гаражу б2 , дерев'яної убиральні В, дерев'яного навісу Г1 , дерев'яної убиральні Е. Оскільки проведені прибудови, переобладнання сараю, які були зроблені до 2011 року, так і не були введені в експлуатацію відповідно до діючого на той час законодавства, [PERSON] просила визнати за нею право власності на самочинно здійснені прибудови до [ADDRESS] - самовільно збудованого тамбуру № бб-1, прибудову Б2-1, та на переобладнаний з сараю будинок Б-1 з прибудовами, що знаходиться у дворі вказаного будинку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є безпідставним через відсутність надання позивачу у користування земельної ділянки, на якій розташовані самовільно здійснені прибудови, заперечення співвласника будинку [PERSON], що свідчить про порушення її прав, відсутність технічних характеристик прибудов станом на сьогоднішній день та можливість введення в експлуатацію прибудов відповідно до вимог діючого законодавства. Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, але приходить до висновку про необхідність зміни мотивів відмови у позові. Дійсно, ч.5 ст.376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. В силу ч.2 ст.120 ЗК України, [PERSON] є користувачем земельної ділянки в [ADDRESS] де рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.11.2003 року був встановлений порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку і [PERSON], спадкоємцем якого є позивач, було виділено в користування під двором загального користування між всіма співвласниками 30,75 кв.м, під будівлями 80 кв.м, під двором спільного з [PERSON] користування 5,2 кв.м, під двором спільного з [PERSON] користування 3,3 кв.м, під землею не зайнятою будівлями 39,85 кв.м, а всього 161,3 кв.м (а.с.20-21). Таким чином, [PERSON] має право вимагати визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці, що знаходиться в її користуванні, і в цій частині висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. В той же час, ст.376 ЦК України регулює питання визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Стаття 181 ЦК України визначає, що до нерухомих речей належать об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. З позовних вимог, висновку № С-375 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 05.03.2015 року та інвентаризаційної справи вбачається, що самочинно збудованими або переобладнаними є приміщення 2-2 площею 5,9 кв.м та приміщення 2-3, площею 4,7 кв.м, позначене на генеральному плані літерою А2 -1; приміщення 2-1, площею 4,7 кв.м, позначене на генеральному плані літерою а3 -1 ( прибудови до будинку А-1); приміщення І площею 2,1кв.м, позначене на плані літерою б6-1; приміщення 4 площею 9,2 кв.м позначене на генеральному плані Б2-1(прибудови до сараю Б). Вказані приміщення є не окремими будинками, а прибудовами до головної речі і на них розповсюджується дія ст.186 ЦК України, яка встановлює, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю, яка слідує за головною річчю. Головна річ - це ? частина будинку з надвірними будівлями, на яку видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Визнавати самостійне право власності на приналежності до головної речі законом не передбачено. Позовні вимоги [PERSON] також стосуються і визнання права власності на переобладнаний сарай Б у будинок, що знаходиться у дворі будинку А, тобто переведення нежитлового приміщення, яке зареєстровано як сарай, у житлове. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідними органами держархбудконтролю України у спосіб, визначений п. 9 розділу У «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95. Позивач [PERSON] вказувала на те, що вона зверталась до органів державного архітектурно-будівельного контролю, але її питання не було вирішено. В матеріалах справи є відповідь Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від 02.04.2014 року (а.с.168-169) [PERSON] на її звернення, в якому вказувалось на те, що заява про прийняття в експлуатацію самочинно збудованих будівель не може бути задоволена через те, що строк подачі таких заяв закінчився 31.12.2012 року. Проте, згідно до п.9 розділу У «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції від 13.01.2015 року, строк подачі заяв на прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, продовжений до 31.12.2015 року, тобто у позивачки є можливість для вирішення питання належного оформлення самочинно збудованих будівель у органах державного архітектурно-будівельного контролю до 31.12.2015 року. Під час розгляду в суді апеляційної інстанції, [PERSON] звернулась до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області з заявою щодо прийняття в експлуатацію прибудов до житлового будинку. З відповіді від 21.08.2015 року вбачається, що [PERSON] не надала всіх необхідних документів, зокрема, згоди всіх співвласників (користувачів) земельної ділянки, з огляду на те, що вона не є самостійним користувачем частки земельної ділянки, на якій розташовані спірні об'єкти. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що рішенням суду 27.11.2003 року був встановлений порядок користування земельною ділянкою, але це рішення не виконувалось і є будівлі, які розташовані на земельній ділянці загального користування. Наведене вище, свідчить про те, що [PERSON] не втратила права на звернення до органів державного архітектурно-будівельного контролю з приводу введення в експлуатацію самовільно переобладнаного сараю та інших будівель при належному оформленні документів. Посилання [PERSON] на ті обставини, що для будівництва прибудов в менших розмірах і введення в експлуатацію самовільно переобладнаного під житловий будинок сараю, були рішення виконкому, що попередні власники інших частин будинку не мали претензій до прибудов і [PERSON] прибудови не заважають, не можуть братись до уваги, оскільки наявність зазначених обставин не є підставою для визнання права власності на прибудови до головної речі чи визнання права власності на переобладнаний під житловий будинок сарай без вирішення цього питання в органах державного архітектурно-будівельного контролю. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, але в мотивах свого рішення про відмову в задоволенні позову допустив невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а тому рішення суду в частині мотивів відмови у позові підлягає зміні.

Outcome: partial