Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ квартири та визнання за нею права власності на ? її частку. У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, наданого ним відповідачам для придбання спірної квартири. Ухвалою суду від 05 грудня 2013 року за клопотанням [PERSON] позови об»єднані в одне провадження (а.с.51). [PERSON] суду пояснила, що вона та [PERSON] перебували у зарестрованому шлюбі та під час спільного проживання придбали квартиру [ADDRESS]. У грудні 2012 року шлюб між ними було розірвано. Посилаючись на статті 60, 69, 70 СК України, [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? частку спірної квартири. Вона зазначала, що квартира куплена за спільні кошти подружжя і категорично заперечувала, що батько її колишнього чоловіка [PERSON] надав їм у позику кошти у загальній сумі 22 000 доларів США для придбання спірної квартири. У задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з неї половини суми боргу просила відмовити. [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON] та підтвердив, що розписка від 13 травня 2011 року написана ним власноручно, а гроші в сумі 22 000 доларів США він та [PERSON] отримали від [PERSON] у позику та витратили їх на придбання спірної квартири. Вважав, що [PERSON] не має права на ? частку квартири, оскільки тільки незначна частина коштів (6 000 доларів США із 28 000 доларів США, за які фактично була придбана квартира), були їх спільними коштами. [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що його син [PERSON] з дружиною [PERSON] проживали у належній йому частині будинку [ADDRESS]. У квітні 2011 року вони вмовили його продати частку будинку, а виручені кошти передати їм для придбання квартири. Він погодився і 13 травня 2011 року продав [PERSON] свою частку будинку за 21 000 доларів США, додав ще 1000 доларів США власних заощаджень та передав у борг сину. Передача коштів відбувалася в присутності [PERSON] Ці кошти вони використали для придбання спірної квартири. [PERSON] вважав, що боргове зобов»язання колишнього подружжя перед ним є спільним, і просив стягнути борг з відповідачів у рівних частках - по 87 890,00 грн. з кожного. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи : [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі із жовтня 2002 року по 14 грудня 2012 року. Подружжя проживало у частині будинку [ADDRESS], яка належала батькові [PERSON] - [PERSON] 16 травня 2011 року [PERSON] купив у [PERSON] за 40 591,00 грн., як зазначено про це у договорі купівлі-продажу, квартиру [ADDRESS]. За кілька днів до цього - 13 травня 2011 року - [PERSON] продав [PERSON] за 166 740,00 грн. 2/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями по провулку Жовтневому,30, у м. Кременчуці (а.с. 62). 13 травня 2011 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від нього 22 000 доларів США для купівлі квартири [ADDRESS], що підтверджується розпискою (а.с. 126). Боржник зобов»язався повернути борг у строк до 20 липня 2012 року щомісячними платежами у сумі, не меншої ніж 1 000 доларів США. Доказів письмової згоди [PERSON], яка заперечує факт отримання ними коштів та витрачання їх на придбання спірної квартири, суду не надано. Своїх зобов»язань за договором позики [PERSON] не виконав. Згідно положень статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із статтею 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частиною другої статті 73 СК України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором (частина 1 статті 1049 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договор позики відповідає ознаками безпроцентного договору) позикодавець має право на одержання ще й процентів від суми позики. Верховний Суд України у Постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 163цс12 висловив таку правову позицію: «Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він дівє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договрів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї і одержане за договором використане на її потреби. У справі, яка переглядається, поза увагою судів залишився той факт, що отримані ОСОБОЮ 3 грошові кошти були витрачені в інтересах сім»ї не підтверджені відповідними доказами, а також не з»ясовано чи надавала ОСОБА 1 у письмовій формі згоду на укладення договору позики.» Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Вирішуючи спір за позовом [PERSON] до [PERSON], суд враховує, що законом - статею 60 СК України - встановлена презумпція того, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Письмової згоди [PERSON] на укладання договору позики від 13 травня 2011 року з метою придбання квартири немає. Інших належних та достатніх доказів витрачання [PERSON] отриманих за договором коштів саме на придбання спірної квартири суду не надано. Розрахунки доходів та витрат сім»ї, представлені [PERSON] на підтвердження того факту, що подружжя не мало власних коштів на придбання квартири, не скасовують встановлену статтею 60 СК України презумпцію та однозначно не свідчать про придбання квартири за рахунок коштів, отриманих у борг від [PERSON] Вирішуючи спір за позовом [PERSON], суд приходить до висновку про те, що він підлягає до часткового задоволення. Підстав для стягнення боргу із [PERSON] немає, оскільки, як вже було зазначено, суду не надані докази її письмової згоди на укладення договору позики. Вирішуючи спір на засадах диспозитивності в межах заявлених позовних вимог, суд стягує із [PERSON] на користь [PERSON] 87 890,00 грн. боргу. Вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, втрат від інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми позивачем не заявлені. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат наступним чином: із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 229,40 грн. судового збору; на користь [PERSON] із [PERSON] підлягають стягненню судовий збір в сумі 878,90 грн., 26,37грн. витрат на його сплату та 1948,80 грн. витрат на правову допомогу (згідно журналу судових засідань від 25.11.13 року, 05.12.13 року, 29.01.14 року та 04.02.14 року представник [PERSON] адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи протягом 4 годин - 4х487,20 грн.), а всього 2854,07 грн. судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до статей 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved