Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» звернулося в березні 2015 року з позовом до [PERSON] про визнання договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (підігрів води) укладеним від 07.11.2012 року, стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідач проживає за адресою: [INFO] та користується послугами, які надаються позивачем (централізоване опалення) та відповідно до ст. 1, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для населення, яке обслуговується від котельні по вул.Індустріальна,34, яка попередньо була на обслуговуванні в ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», а відповідач є споживачем послуг. Позивач запропонував відповідачу проект договору, однак відповідач відмовився його укласти. Зазначений договір від 07.11.2012 року є договором приєднання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав посилаючись на викладені в ньому обставини, крім цього суду пояснив, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (підігрів води) укладеним від 07.11.2012 року розроблений на підставі типовому договору затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630. Представник відповідача щодо позовних вимог заперечив, як усно, так і подавши письмове заперечення,вказавши на те, що відповідачем неодноразово пропонувалось пропозиції до проекту договору, які не прийняті позивачем, а договір який є предметом даного спору містить послуги, які не надаються відповідачу це послуги гарячого водопостачання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач проживає за адресою: [INFO], є власником даної квартири (а.с.40-43) та користується послугами, які надаються позивачем, а саме централізованого опалення. Відповідач є інвалідом з дитинства І групи (а.с.89). Відповідно до ст. 1, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для населення, яке обслуговується від котельні по вул.Індустріальна,34, яка попередньо була на обслуговуванні в ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», а відповідач є споживачем послуг. Позивач запропонував відповідачу проект договору №106715 від 07.11.2012 року (а.с.12-13), який є предметом даного спору в цивільній справі, та який за вимогами просить визнати укладеним позивач. Хоча до відповідача направлявся за цим же номером інший примірник договору (а.с.48-51). В даному договорі п.1 зазначено які саме послуги надає позивач відповідачу - послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для населення, хоча дійсно як встановлено в судовому засіданні надання послуг здійснюється тільки щодо централізованого опалення, визначені в п.2 договору тарифи на послуги, хоча на зясування в судовому засіданні в представника позивача чи враховано пільгову категорію споживача та чи йому нараховуються послуги пільгово, представник зазначити не зміг. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач відмовився укласти запропонований договір №106715 від 07.11.2012 року, при цьому що зазначений договір від 07.11.2012 року є договором приєднання. Дійсно, відповідач неодноразово направляв позивачу листи з 2013 року про зобовязання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення, який би відповідач [PERSON] договору, але містив дійсно ті послуги, які надаються споживачу, а також протокол розбіжностей до договору (а.с.56-88), але позивач не змінив проект договору, що свідчить і поданий примірник з позовною заявою, де зазначається послуга що не надається споживачу. Згідно зі ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні представник позивача вказував на необхідність сплати коштів за надані послуги, а представник відповідача вказав що така оплата послуг буде здійснюватись на підставі належно оформлених договірних відносин. Хоча, предметом даного спору не є стягнення боргу, але остання оплата коштів здійснена споживачем була в березні 2013 року як слідує з матеріалів справи (а.с.6), хоча споживач зобовязаний вносити кошти за отримані послуги і без договірних відносин, що передбачає чинне законодавство та правові позиції Верховного Суду України. Так як відповідач продовжує отримувати вказані послуги з централізованого постачання, такі дії відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, продовжують цивільні права та обовязки сторін. Тобто можна вважати, що відповідач з моменту взяття будинку позивачем в управління отримує від нього послуги, тобто сторони знаходяться у фактичних договірних відносинах. Отже, обидві сторони у цих відносинах мають певні права та обовязки, а саме, позивач зобов'язаний надавати споживачеві вказані послуги, а відповідач зобов'язаний сплачувати кошти за отримані послуги. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги. Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків зокрема є договори та інші правочини. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 та підпунктом 3п. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний укласти Договір на виконавців житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового Договору. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками даних відносин є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач отримує житлово-комунальні послуги, тобто є споживачем житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону, виконавець зобовязаний підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону передбачений обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обовязок відповідає зустрічному обовязку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630 З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19 -21 Закону № 1875 -IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Разом з тим, з позовною заявою до суду позивачем був наданий договір №106715 від 07.11.2012 року. Дослідивши вищевказаний договір, суд приходить до висновку, що він вбільшості відповідає типовому договору, однак, щодо конкретного споживача [PERSON] є ті обставини, які повинні враховуватись організацією, що надає послуги, та вноситись до договору ті пункти, які регулюють їхні правовідносини, а тому суд вважає обґрунтованими доводи споживача послуг відповідача, щодо неможливості укладення такого договору в редакції від 07.11.2012 року. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Враховуючи формулювання позовних вимог із зазначенням дати укладення договору в минулому часі з 07.11.2012 року, враховуючи вищезазначені положення закону, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору від 07.12.2012р. укладеним. Що не позбавляє позивача звертатися до суду про визнання договору укладеним в іншій редакції та іншої дати його укладення.

Outcome: dismissed