Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

У вересні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 25 квітня 2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 386. Від вказаного шлюбу у них з відповідачем народився син - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, з липня 2014 року вони проживають окремо, спільного господарства ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції розірвати та визначити місце проживання дитини разом із нею. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підтримала у повному обсязі, просила шлюб розірвати. При цьому, заперечувала проти надання строку на примирення. В частині вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею, просила позов в цій позовних вимог залишити без розгляду, вказуючи на те, що між нею та відповідачем на даний час відсутній спір щодо місця проживання дитини разом із нею. Відповідач у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував, вказав на те, що підстави для надання строку для примирення відсутні, оскільки шлюб між ним та позивачкою дійсно розпався та вони не підтримують шлюбних відносин й відповідно збереження даного шлюбу є неможливим. Крім того, зазначив, що за спільною згодою з позивачкою вони вирішили, що дитина буде проживати разом із позивачем. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 25 квітня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 386 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Також судом в ході розгляду справи встановлено, що сторони фактично не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо що підтверджується їх поясненням про те, що з липня 2014 року вони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її збереження є неможливим. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, згідно із ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд заслухавши пояснення сторін, а також визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. При цьому, поданий позивачкою позов в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею, суд ураховуючи подану позивачкою заяву про залишення позову в цій частини вимог без розгляду, а також ураховуючи відсутність між сторонами на даний час спору - залишити на підставі ст. 207 ЦПК України без розгляду. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved