Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 28 травня 2012 року працювала на посадах стюарда, старшого стюарда управління обслуговування пасажирів у поїздах Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом № 90 від 03 жовтня 2016 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення п. 2.5 Порядку організації посадки/висадки пасажирів швидкісних поїздів Інтерсіті+ та Інтерсіті, затвердженого наказом від 16 листопада 2015 року № 424-УЗШК, а саме за не закріплення відкидної площадки у вагоні № 4 поїзда № 747 сполученням Дарниця - Тернопіль, що призвело до травмування пасажира. Вважає вказаний наказ безпідставним та незаконним, оскільки позивач, виконуючи обов'язки старшого стюарда, перебувала біля вагонів №№ 2 та 3. Під час підготовки поїзду для посадки, яку контролювала особисто, роботу з підняття відкидних площадок усіх вагонів виконував поїздний електромеханік [PERSON], надаючи допомогу стюардам. Після травмування пасажирки позивачем було організовано надання їй своєчасної медичної допомоги, особисто компенсовано вартість проїзду, складено акт, надано пояснення керівництву та відібрано пояснення електромеханіка [PERSON] Крім того, у подальшому на підставі наказу в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] і головного інженера [PERSON] - № 372ос від 04 жовтня 2016 року припинено трудовий договір (контракт) з підстави, передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин. Вказаний наказ ґрунтується на тому, що 30 вересня 2016 року під час виконання рейсу № 741 Дарниця - Трускавець позивачем під час належного виконання своїх службових обов'язків у вагоні № 3 (буфет) було виявлено два пасажира без проїзних документів, які самовільно здійснили посадку. При цьому, позивачем було складено два акти про зняття безквиткового пасажира з поїзду, зроблена доповідь керівництву ПАТ «Українська залізниця» та на станції Львів ці пасажири були у встановленому порядку висаджені і передані черговій по вокзалу, де були оформлені належні проїзні квитки та сплачена ними повна вартість проїзду. Вказаний наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відсутній факт порушення трудової дисципліни 30 вересня 2016 року (ситуація з безквитковими пасажирами була вирішена відповідно до відомчих інструкцій, ПАТ «Українська залізниця» збиток не завдано, неправомірної вигоди позивач не отримувала). Крім того, факт невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, не встановлено. Відсутня систематичність порушення трудової дисципліни, оскільки на час перевезення безквиткових пасажирів позивач не мала жодного накладеного дисциплінарного стягнення. Відповідачем при вирішенні питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності із накладенням стягнення у вигляді звільнення з роботи не враховано ступінь тяжкості вчинених проступків і відсутність шкоди, а також попередня робота. З урахуванням наведеного позивач просила суд скасувати наказ начальника Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» № 90 від 03 жовтня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про оголошення [PERSON] догани; скасувати наказ начальника Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» № 372ос від 04 жовтня2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)» про звільнення [PERSON], поновити її на посаді старшого стюарда управління обслуговування пасажирів в поїздах Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця», стягнути з Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» заробітну плату за час вимушеного прогулу по час ухвалення судом рішення про поновлення на посаді. Також позивач подала заяву про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки такий строк нею пропущений з поважних причин - у строк, передбачений КЗпП України вона звернулась з відповідним позовом до іншого Дарницького районного суду м. Києва, ухвалою котрого провадження у справі було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України - справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи їх безпідставністю, надав письмові заперечення (а.с. 59-63). Зазначив, що при притягненні до дисциплінарної відповідальності позивача та її звільненні відповідачем було дотримано усіх норм трудового законодавства. Крім того, просив врахувати, що позивачем пропущено строк звернення до суду і причини, на котрі посилається позивач не є поважними. Залучені до участі у справі як треті особи в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] і головного інженера [PERSON] (а.с. 106-107) до судового засідання не з'явились. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін, позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 28 травня 2012 року працювала на посадах стюарда, старшого стюарда управління обслуговування пасажирів у поїздах Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця». Позивача [PERSON] на підставі наказу № 90 від 03 жовтня 2016 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення п. 2.5 Порядку організації посадки/висадки пасажирів швидкісних поїздів Інтерсіті+ та Інтерсіті, затвердженого наказом від 16 листопада 2015 року № 424-УЗШК, а саме за не закріплення відкидної площадки у вагоні № 4 поїзда № 747 сполученням Дарниця - Тернопіль, що призвело до травмування пасажира (а.с. 17). Відповідно до п. 2.5 «Порядку організації посадки/висадки пасажирів швидкісних поїздів Інтерсіті І та Інтсрсіті», затвердженого наказом ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» від 16.11.2015 № 424 перед початком посадки пасажирів до швидкісних поїздів черговий диспетчер УЗШК повинен повідомити старшого стюарда про № колії подачі поїзда на станцію посадки, а старший стюард зобов'язаний сповістити поїзну бригаду стюардів. Поїзна бригада стюардів повинна закріпити відкидні площадки у підзвітних їм вагонах відповідно до типу платформи. Площадки, які не використовуються у процесі посадки повинні бути зачинені (а.с. 87-91). Згідно з п. 1.4 Робочої інструкції старшого стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті+ старший стюард у своїй роботі керується законами України, указами Президента України, постановами, розпорядженнями Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, наказами та розпорядженнями Міністерства інфраструктури України, ПАТ «Укрзалізниця», а також положеннями про філію «УЗШК», Управління обслуговування пасажирів в поїздах, правилами внутрішнього трудового розпорядку, інструкціями наказами, вказівками, порядками керівництва філії «УЗШК», Корпоративними стандартами обслуговування пасажирів Інтерсіті та Інтсесіті + , а також цією посадовою інструкцією (а.с. 63-73). Відповідно до п. 2.5.1 Робочої інструкції старший стюард зобов'язаний здійснювати посадку пасажирів відповідно до Правил перевезення пасажирів, багажу вантажобагажу та пошти залізничним транспортним України. Згідно з п. 2.6.24 під час висадки/посадки пасажирів на проміжній станції забезпечити максимальні зручності та безпеку пасажирам, при цьому демонструючи доброзичливість З положеннями вказаної Інструкції позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с. 74-75). Відповідно до розділу 6 Інструкції старший стюард несе дисциплінарну та адміністративну відповідальність за порушення трудової дисципліни та положень інструкції у порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема за п. 6.12 за не виконання чи неналежне виконання своїх посадових обов'язків, що передбачені цією посадовою інструкцією. Судом встановлено, що 25.09.2016 перед прибуттям поїзда на станцію Київ-Пасажирський диспетчером філії «Українська залізнична швидкісна компанія» було повідомлено поїзну бригаду про колію прибуття, а саме на другу платформу. Після цього поїзним електромеханіком було запропоновано [PERSON] допомогу у відкритті площадок вагонів. Однак поїзним електромеханіком було відкрито та зафіксовано відкидні площадки у всіх вагонах крім вагона № 4, а старшим стюардом не було перевірено відкриття та закріплення відкидних площадок, в наслідок чого під час здійснення посадки пасажирів до поїзда, пасажирці [PERSON], яка здійснювала посадку до вагона № 4 відкидною площадкою було травмовано голову. Про ситуацію, що склалася було складено акт про нещасний випадок. Дані обставини підтверджуються рапортом старшого стюарда [PERSON], рапортом інженера поїзних бригад [PERSON], актом від 25.09.2016 року та актом про нещасний випадок, що стався на залізниці із застрахованим пасажиром, поясненнями старшого стюарда [PERSON] (а.с. 82-85), а також відеозаписом посадки пасажирів, оглянутим у судовому засіданні. При цьому, суд враховує і ту обставину, що у поясненнях, наданих старшим стюардом [PERSON] на ім'я виконуючого обов'язки начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія», позивач визнала, що нею не було перевірено відкриття та закріплення відкидних площадок (а.с. 76). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що наказ про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідає нормам трудового законодавства та є правомірним. Підстав для його скасування немає, оскільки позивачем як старшим стюартом були проігноровані норми безпеки перевезення пасажирів, що призвело до травмування пасажира під час посадки до поїзду. Крім того, судом встановлено, що наказом в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] і головного інженера [PERSON] - № 372ос від 04 жовтня 2016 року припинено трудовий договір (контракт) з позивачем [PERSON] з підстави, передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин (а.с. 18). Вказаний наказ ґрунтується на тому, що 30 вересня 2016 року під час виконання рейсу № 741 Дарниця - Трускавець заступником начальника філії «УЗШК» з експлуатації [PERSON] було встановлено, що у вагоні № 4 на місцях 81, 82 у поїзді № 741 сполученням Дарниця-Трускавець знаходяться пасажири, однак відповідно до Автоматизації процесів управління пасажирськими перевезеннями на залізницях України (АСК ПП УЗ) місця № 81, 82 були вільними. Після перегляду матеріалів з внутрішньо-салонного спостереження встановлено, що зазначені пасажири були безквитковими, які здійснили посадку по станції Святошино і у яких були відсутні проїзні документи. Відповідно до наданих пояснень старшим стюардом [PERSON] на ім'я виконуючого обов'язки начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія» після станції Святошин у буфеті позивачем було виявлено два пасажири без проїзних документів, які самовільно здійснили посадку. На зауваження позивача, що їм необхідно залишити поїзд на станції Коростень, безквиткові пасажири почали вмовляти позивача і нею було прийнято рішення посадити їх на вільні місця № 80, 81 у вагоні № 4. Також у своїх поясненнях позивач зазначає, що на шляху прямування їй телефонував виконуючий обов'язки начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія» [PERSON] і запитав хто у неї їде у вагоні № 4 на місцях 80, 81 на що позивач відповіла, що це їдуть пасажири, які пересіли з вагону № 6 місця 3,4, а коли начальник філії сказав передати номера квитків, то [PERSON] відповіла що це пасажири без проїзних документів, які були посаджені нею у вагон № 4 на місця 80, 81 (а.с. 96). Крім того, працівником поїзної бригади [PERSON], який 30.09.2016 обслуговував поїзд № 741 сполученням Дарниця-Трускавець, було надано пояснення з приводу безквиткових пасажирів, у яких він зазначив, що під час перевірки проїзних документів у пасажирів вагону № 04 ним було виявлено двох безквиткових пасажирів, про що він доповів старшому стюарду [PERSON] та отримав від неї вказівку щодо подальшого слідування зазначених пасажирів (а.с. 97-99). Відповідно п. 2.5.1 Робочої інструкції старшого стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті + під час організації посадки пасажирів до вагонів денних швидкісних поїздів старший стюард зобов'язаний здійснювати посадку пасажирів відповідно до Правил перевезення пасажирів, багажу вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, при цьому розмовляти з пасажирами державною мовою, розмовляти іншою мовою в разі потреби або за бажанням пасажира. У разі виявлення громадян без проїзних документів, що посвідчують особу, та з неоплаченою надлишковою поклажею вжити заходів щодо недопущення їх до посадки в поїзд. Згідно до п. 6.1.1 розділу 6 «Відповідальність» Інструкції старший стюард несе дисциплінарну (адміністративну) відповідальність за порушення трудової дисципліни та положень цієї інструкції у порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема за перевезення безквиткових пасажирів та неоформленої надлишкової ручної поклажі. Відповідно до абзацу 4 пункту 7.3 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України пасажири без проїзних документів чи з недійсними проїзними документами, з прізвищем та іменем у проїзному документі, які не відповідають даним документа, що посвідчує особу (за винятком допущених описок не більше трьох знаків), без документів, що посвідчують особу, з ручною поклажею більше встановлених норм та з перевищенням розмірів, установлених для ручної поклажі, у вагон не допускаються. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем було порушено правила перевезення пасажирів, багажу вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, а саме пункт 7.3 розділу 7, п. 6.1 робочої інструкції старшого стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті +, оскільки на першій проміжній станції - Коростень після виявлення пасажирів без квитків не було здійснено їх висадку. За результатами оперативної наради, враховуючи те, що наказом № 90 від 03 жовтня 2016 [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та прийнято рішення про звільнення стюарда [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України первинною профспілковою організацією філії «Українська залізнична швидкісна компанія» надано згоду на звільнення позивача (а.с. 93-95) і така згода є мотивованою. При вирішенні питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності у позивача відбирались пояснення та встановлювались факт систематичності вчинення дисциплінарних проступків, у зв'язку з чим 04.10.2016 року наказом № 372/ос від 24.10. 2016 [PERSON] звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України. При цьому, суд погоджується з доводами позивача та її представників про відсутність систематичності вчинення дисциплінарних проступків [PERSON], що виключає її звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, виходячи з такого. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначепий строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Враховуючи, що на час винесення наказу про звільнення до позивача (4 жовтня 2016 року) вже було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення 3 жовтня 2016 року трудової дисципліни, а звільнення позивача відбулось 4 жовтня 2016 року після виявлення факту порушення трудової дисципліни 30 вересня 2016 року, то суд дійшов висновку про відсутність систематичності невиконання позивачем своїх трудових обов'язків, у зв'язку з чим звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України є неправомірним. Так, проступок щодо перевезення пасажирів без квитків був вчинений та виявлений до застосування стягнення про недотримання правил безпеки, що призвело до травмування пасажира, але звільнення позивача за систематичне невиконання трудових обов'язків відбулось після накладення дисциплінарного стягнення за останній випадок. Разом з тим, статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Вказане стверджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-409цс16. Судом встановлено, що з оскаржуваними наказами позивач була ознайомлена 3 та 4 жовтня 2017 року (а.с. 17-18), а з позовом про скасування наказів про оголошення догани та звільнення позивач звернулась до суду 15 березня 2017 року (а.с. 2), тобто позивачем пропущено строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачені ст. 233 КЗпП України. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на юридичну необізнаність щодо звернення до суду за місцем знаходження юридичної особи, а не філії. При цьому, вказує, що з позовом про поновлення на посаді позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва за місцем знаходження Філії відповідача вчасно - 2 листопада 2016 року. Враховуючи, що провадження у справі було закрито ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України - справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позивач, після отримання такої ухвали звернулась до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Разом з тим, суд не погоджується з такими доводами позивача, що нею пропущено строк звернення до суду з поважних причин, оскільки юридична необізнаність не є підставою для поновлення строку. При цьому, суд бере до уваги, що позивачем ухвала про закриття провадження у справі, що виключає розгляд справ в порядку цивільного судочинства (про що є посилання в ухвалі про закриття провадження) в апеляційному порядку не оскаржувалась, тобто позивач погодилась з тим, що нею було подано позов, що не належить до юрисдикції цивільного судочинства, хоча він був пред'явлений до Філії відповідача. Крім того, суд враховує, що позивач при підготовці позовної заяви, котра була подана до Дарницького районного суду м. Києва, користувалась послугами адвоката, про що зазначила у судовому засіданні. Тому суд погоджується з доводами відповідача, що незнання положень Цивільного процесуального кодексу України не є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду. Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді без поважних причин, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звільнення позивача, її поновлення на посаді. З урахування наведеного позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються відповідачем позивачеві. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed