Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У 2009 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 33\~453,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 585,42 грн. в якості 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання та судові витрати по справі. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11.2009р. позовні вимоги позивача задоволені повністю. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 14.12.2010р. дане заочне рішення суду скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2011р. вказані рішення судів обох інстанцій скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що між ним і відповідачем укладено договір оренди автобуса від 24.07.2008р., згідно з умовами якого загальний розмір орендної плати за весь період користування цим транспортним засобом складав 780,00 грн. У період з 21.07.2008р. по 27.11.2008р. позивач платіжними дорученнями сплатив відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 34\~233,00 грн. Різниця між цією сумою (34\~233,00 грн.) і сумою орендної плати (780,00 грн.) становить 33\~453,00 грн., а тому ці грошові кошти безпідставно отримані відповідачем. Оскільки відповідач не виконав зобовязання з повернення цих грошових коштів, він повинен сплатити 3% річних від їх суми. У судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали з наведених у ньому мотивів і просили його задовольнити. Відповідач і його представник позов не визнали. Заперечуючи проти позову, зазначили, що сплачені позивачем грошові кошти є оплатою за надані йому відповідачем транспортні послуги, і цей факт встановлений рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24.09.2009р. у цивільній справі №22-1280/2009. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази кожен окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 24 липня 2008 року між позивачем і відповідачем, не як субєктами господарювання (підприємцями), укладено договір оренди транспортного засобу, згідно з умовами якого відповідач надав позивачеві в оренду транспортний засіб (автобус) «БАЗ», н/з [NUMBER], строком на один рік і орендною платою за весь період користування цим транспортним засобом в розмірі 780,00 грн. У період часу з 21.07.2008р. по 27.11.2008р. позивач платіжними дорученнями сплатив відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 34\~233,00 грн., зокрема: - платіжним дорученням №78 від 21.07.2008р. 7 219,00 грн.; - платіжним дорученням №83 від 04.08.2008р. 5 000,00 грн.; - платіжним дорученням №89 від 22.08.2008р. 5 084,00 грн.; - платіжним дорученням №93 від 03.09.2008р. 5 000,00 грн.; - платіжним дорученням №97 від 16.09.2008р. 2 552,00 грн.; - платіжним дорученням №105 від 06.10.2008р. 3 000,00 грн.; - платіжним дорученням №109 від 28.10.2008р. 1 378,00 грн.; - платіжним дорученням №111 від 04.11.2008р. 3 000,00 грн.; - платіжним дорученням №123 від 27.11.2008р. 2 000,00 грн. У даних платіжних дорученнях зазначено, що вказані кошти сплачувалися позивачем за надання транспортних послуг. У судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач не надавав йому жодних транспортних послуг, а вказані кошти він сплачував за усною домовленістю з відповідачем в якості оплати частинами за придбання у власність орендованого автобуса «БАЗ», н/з [NUMBER]. У згаданій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2011р. зазначено, що передумовою виникнення спору у даній справі було укладення між сторонами договору оренди вказаного транспортного засобу «БАЗ», н/з [NUMBER], який не охоплював в собі зобовязання щодо розпорядження грошовими коштами в сумі 34\~233,00 грн. У цій ухвалі суду також вказується на необхідність визначення можливості розгляду спору в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. На виконання вказівки суду касаційної інстанції суд, дослідивши матеріали справи і зясувававши додаткові обставини, визнав, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, про що постановив відповідну ухвалу від 30.09.2015р. про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Також, враховуючи наведені вище висновки і мотиви суду касаційної інстанції, суд визнає, що спірні правовідносини між сторонами по справі виникли саме внаслідок укладення між ними договору оренди автобуса, і цей договір не передбачав грошового зобюовязання позивача по сплаті відповідачу 34\~233,00 грн. З цього слідує, що у відповідача відсутні правові підстави для отримання вказаних грошових коштів за умовами такого договору оренди. В той же час суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що вказані кошти сплачені позивачем за надані йому транспортні послуги, з огляду на наступне. Згідно з підпунктом 19 пункту 2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18.02.97 №176, транспортні послуги це діяльність, повязана із задоволенням потреби населення в перевезеннях автомобільним транспортом. Відповідно до п.1 цих же Правил, вони визначають порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обовязковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. Пунктами 13, 14, 45, 46, 51, 52, 55, 56 вказаних Правил передбачено, що перевезення пасажирів автобусами залежно від режиму їх організації можуть бути: регулярними, регулярними спеціальними та нерегулярними. Умови регулярних та регулярних спеціальних перевезень зазначаються у паспорті маршруту. Регулярні перевезення організовують відповідні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (організатори регулярних перевезень) згідно з програмами розвитку автомобільного транспорту на відповідній території з метою задоволення потреби населення у перевезеннях з урахуванням пропозицій громадян, підприємств, установ, організацій і перевізників. Регулярні спеціальні перевезення організовуються для перевезення працівників підприємств, установ та організацій, учнів, студентів, туристів, екскурсантів та інших організованих груп пасажирів. Регулярні спеціальні перевезення здійснюються на підставі договору, згідно з яким перевізник надає підприємству, установі та організації, яка виступає замовником послуг, послуги з перевезення організованої групи пасажирів за певним маршрутом і визначеним розкладом руху, протягом передбаченого договором строку. Нерегулярні перевезення здійснюються на замовлення юридичної або фізичної особи як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом. До нерегулярних перевезень належать туристично-екскурсійні; весільні та святкові; ритуальні; одноразові перевезення до місць відпочинку; інші перевезення, що не заборонені пунктом 55 цих Правил. Замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу. Суб'єкт господарювання, який надає туристичні та екскурсійні послуги і здійснює перевезення власним чи орендованим транспортним засобом, укладає договір перевезення з кожною особою. Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу. Типову форму договору про здійснення нерегулярних перевезень затверджує Мінтрансзв'язку. Оскільки відповідач не надав суду ні укладеного з позивачем договору про надання послуг з перевезення, ні паспорту маршруту, а у судовому засіданні визнав відсутність у нього письмових доказів про надання позивачу транспортних послуг, суд визнає, що відповідачем не доведено факту надання позивачеві таких послуг. Між тим, суд відхиляє доводи представника відповідача про встановлення рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24.09.2009р. у справі №22-1280/2009р. факту сплати позивачем спірних грошових коштів в якості оплати за надані відповідачем транспортні послуги, оскільки у цьому рішенні міститься висновок суду лише про те, що вказані грошові кошти не є орендними платежами за користування транспортним засобом. Відтак цим рішенням суду додатково стверджується відсутність підстав для отримання відповідачем грошових коштів позивача. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно отримав від позивача грошові кошти в сумі 33\~453,00 грн. Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Таким чином, відповідач був зобовязаний повернути позивачеві ці грошові кошти. Не зробивши цього відповідач порушив грошове зобовязання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 33\~453,00 грн. безпідставно отриманих грошових коштів і 585,42 грн. 3% річних за період з грудня 2008 року по липень 2009 року є повністю обґрунтованими та доведеними, а відтак підлягають задоволенню. Згідно з ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт оплати позивачем судового збору, витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та витрат на правову допомогу адвоката стверджується відповідними квитанціями, договором з адвокатом і розрахунком вартості правової допомоги. З урахуванням наведеного, ці судові витрати суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають відшкодуванню позивачу.

Outcome: approved