Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У березні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, третя особа:Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що25.09.2016 року помер її рідний брат [PERSON], після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді: - земельної ділянки ( кадастровий № 2322182400:08:001:0038) площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області; - земельної ділянки ( кадастровий № 2322182400:08:001:0037) площею 0,0640 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області. Позивачка також вказала, що у встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 17.03.2017 року нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальних дій, оскільки у позивачки були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. У звязку з тим, що іншим способом оформити свої спадкові права позивачка [PERSON] не має можливості, тому вона була вимушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою, в якій вона просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку (кадастровий № 2322182400:08:001:0038) площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області та н на земельну ділянку ( кадастровий № 2322182400:08:001:0037) площею 0,0640 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області. Представник позивачки за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, заперечень на позов або заяв до суду не надавав. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, заперечень на позов або заяв до суду не надавав. У зв'язку з неявкою належним чином повідомленого представника відповідача\~\~суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам\~ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, та повністю підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими представником позивачки, копії яких знаходяться в матеріалах справи,а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні, що відповідно до свідоцтв про народження серії І-ЖС №122282 від 13.08.2009 року( дублікат) та серії ЯЛ № 888034 від 20.07.1955року позивачка [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС №365247 від 26.09.2016 року, [PERSON] помер 25.09.2016 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді: - земельної ділянки ( кадастровий № 2322182400:08:001:0038) площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області; - земельної ділянки ( кадастровий № 2322182400:08:001:0037) площею 0,0640 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Веселянка вул. Дружби, 16 Запорізького району Запорізької області. Вказані земельні ділянки належали померлому [PERSON] на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03.08.2006 року по справі № 2-729/2006 рік, однак державні акти на право власності на ці земельні ділянки на своє імя спадкодавець при житті не отримав, що підтверджується Витягами ДЗК від 28.12.2016 року. Згідно зі ст.1262 ЦК України спадкоємцями за законом другої черги є рідний брат( сестра) померлого. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить спадкоємцям на загальних підставах зі збереженням його цільового призначення. Судом була витребувана спадкова справа №343/2016, яка була відкрита 25.10.2016 р. за заявою позивачки. Згідно матеріалів спадкової справи, позивачка [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини 25.09.2016 року, тобто у встановлений законом строк. Інших спадкоємців, крім позивачки, після смерті [PERSON] не має. Також, в матеріалах спадкової справи міститься постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій від 14.03.2017 р., у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 1299 ЦК України : якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року встановлює, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Як розяснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність державної реєстрації на спадкове майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який, оформивши спадщину, не здійснив її державної реєстрації ( ст.1299 ЦК України).. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є законними, достатнім чином обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивачки не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved