Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 60000 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала на те, що з 10 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року вона працювала на посаді покоївки у Філії Пансіонат «Лісний» Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля». В рамках кримінального провадження №12013040350001262, яке проводилось за її заявою, їй стало відомо, що відносно неї Державним підприємством «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» порушено трудове законодавство. Так, 28 липня 2014 року начальник відділу спеціальної міліції ГУ МВС України в Дніпропетровській області своєю постановою закрив вказане кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Позивач зазначила, що їй відомо, що Територіальна державна інспекція з питань праці у Дніпропетровській області перевіркою встановила відносно неї порушення вимог ч.1,3 ст.24, ст.29, ст.36 КЗпП України, які були допущені працівниками ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім.М.К. Янгеля». При прийнятті на роботу, співробітники Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» від неї скрили той факт, що вона була прийнята на роботу за строковим договором (при тому, що в усній формі її було повідомлено, що вона прийнята на постійну роботу). Щоб скрити від позивача цей факт, її з наказом про прийняття на роботу не ознайомили, з умовами праці теж не ознайомили, що в подальшому дозволило відповідачу начебто на законних підставах її звільнити. Позивач зазначила, що їй дуже боляче було сприймати такі факти, вона не могла спокійно спати, стала знервована, підозріла у стосунках з людьми, постійно очікувала якісь неприємності, тобто нею заволоділи якісь страхи повторення травмуючих подій, що її знову можуть обманути, образити, вона фактично, була позбавлена повноцінно та адекватно сприймати події, в результаті чого вона та її сім'я були позбавлені можливості ведення звичного способу проживання, в результаті чого, їй були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання, такими діями відповідача, їй спричинена моральна шкода, у зв'язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Позивач, її представник, в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що посилання позивача про те, що вона дізналась 28.07.2014 року про прийняття її на роботу за строковим договором є безпідставними, оскільки останній було відомо, що її прийнято на роботу за строковим трудовим договором та звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору 30.06.2009 року, але позивач звернулась до суду тільки у вересні 2014 року. Зазначив, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Оскільки позивачем тримісячний строк на подання позовної заяви був пропущений, вважає, що в задоволенні позовних вимог, необхідно відмовити. Вислухавши позивача та її представника, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте, відповідно до ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В судовому засіданні встановлено, що з 10 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року [PERSON] працювала на посаді покоївки у Філії Пансіонат «Лісний» Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» (а.с.102). В рамках кримінального провадження №12013040350001262, яке проводилось за заявою [PERSON], їй стало відомо, що відносно неї Державним підприємством «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» порушено трудове законодавство. Так, 28 липня 2014 року начальник відділу спеціальної міліції ГУ МВС України в Дніпропетровській області своєю постановою закрив вказане кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України (а.с.89-97). Позивач зазначила, що їй відомо, що Територіальна державна інспекція з питань праці у Дніпропетровській області перевіркою встановила відносно неї порушення вимог ч.1,3 ст.24, ст.29, ст.36 КЗпП України, які були допущені працівниками ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім.М.К. Янгеля» (а.с.98-100). Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що позивачу достовірно було відомо, що її прийнято на роботу за строковим трудовим договором та звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору 30.06.2009 року, з цього часу, позивач мало право на звернення до суду з позовною заявою. Зазначене підтверджено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2012 року, постановленому у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім.М.К.Янгеля про поновлення строків звернення до суду, визнання недійсною заяви, визнання недійсним наказу про прийняття на роботу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, згідно якого, позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с.116-119). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2012 року - залишено без змін (а.с.121). Зазначене рішення суду набрало законної сили, а отже, відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, є підставою для звільнення від доказування. Отже, з 30 червня 2009 року, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Проте, строк позовної давності, з урахуванням ст.233 КЗпП, сплинув 01 жовтня 2009 року. З огляду на це, позивач звернулась до суду з позовом тільки 02 вересня 2014 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (а.с.2). Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає і у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду жодних доказів про те, що поведінка відповідача була протиправною, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та душевними стражданнями позивача (якщо вони були). За таких обставин, вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Всі інші посилання позивача, її представника, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, її вимоги є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається остання, не ґрунтуються на законі. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed