Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної авіаційної служби України(далі - відповідач) про захист прав споживача, стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.10.2016 року позивач звернувся до каси Бориспільського аеровокзалу з проханням надати пільговий квиток на літак з м. Бориспіль до м. Харків, пред'явивши посвідчення інваліда війни [NUMBER] та лист талонів серії [NUMBER] на право одержання проїзних квитків з 50% знижкою їх вартості. Позивачу було відмовлено у видачі пільгового квитка, посилаючись на Наказ авіаційної служби №1.17-15468 від 25.09.2015 року, згідно якого пільговий пасажир може скористатися цим правом один раз на рік, лише одним із видів транспорту. На прохання позивача надати наказ, йому було відмовлено. Позивач вважає, що було порушено його права як ветерана війни, чим нанесено йому матеріальної та моральної шкоди. Тому, позивач просив суд визнати, що державна авіаційна служба порушила його конституційні права та безпідставно обмежила права на пільговий квиток на літак; визнати дії адміністрації державної авіаційної служби неправомірними; стягнути з авіаційної служби кошти витрачені на придбання квитка м. Київ - м. Харків в сумі 126,60 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком. У судове засідання позивач не з'явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, підтримав письмові заперечення. Заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є інвалідом війни 3 групи та має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується довідкою №154/4-24 від 06.02.2017 року та посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 5). З матеріалів справи, а саме, з позовної заяви, вбачається, що 20.10.2016 року позивач звернувся до каси Бориспільського аеровокзалу з проханням надати пільговий квиток на літак з м. Бориспіль до м. Харків, пред'явивши посвідчення інваліда війни серії [NUMBER] та лист талонів серії [NUMBER] на право одержання проїзних квитків з 50% знижкою їх вартості, але йому було відмовлено у видачі пільгового квитка, посилаючись на Наказ авіаційної служби №1.17-15468 від 25.09.2015 року, згідно якого пільговий пасажир може скористатися цим правом один раз на рік, лише одним із видів транспорту. Відповідно наданого відповідачем листа вбачається, що дійсно 25.09.2015 року Державною авіаційною службою було сформовано документ з такими реквізитами, однак це був не наказ, а лист Державіаслужби від 25.09.2015 № 1.17-15468 до Міністерства соціальної політики України, яким Державіаслужба звертається з проханням надати роз'яснення щодо оформлення пільгових квитків авіакомпаніями громадянам, які мають листи (аркуші) талонів на пільговий проїзд (а.с. 25). Відповідно листа Міністерства соціальної політики України №16594/о/14-15/172 від 03.11.2015 року, Державній авіаційній службі надано відповідь, відповідно якої пільговики мають право скористатися одним видом транспорту один раз на рік або один раз на два роки (туди і назад) (а.с. 24). Державна авіаційна служба діє відповідно до Положення про Державну авіаційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 року № 520. Згідно з пунктом 1 положення Державіаслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, який реалізує державну політику у сфері цивільної авіації та використання повітряного простору України та є уповноваженим органом з питань цивільної авіації. Як вбачається з позовної заяви позивач отримав відмову у видачі пільгового квитка від касира ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» Бориспільського аеровокзалу, а тому в даній ситуації виконавцем буде саме ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України», тому що відповідно до пункту 50 частини першої статті 1 Повітряного кодексу України квиток (пасажирський квиток та багажна квитанція) - виданий перевізником (його агентом) документ, у тому числі електронний, який містить умови договору перевезення, повідомлення, польотні та пасажирські купони. Відповідно ухвали Вищого адміністративного суду України № К/9991/5354/11 від 24.03.2011 року, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів, офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для об'єктів цих відносин. Разом з тим, Верховний Суду України в своїй постанові від 10.09.2013 № 21-237а13 зазначає, що обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Зі змісту листа від 25.09.2015 року вбачається, що він сформований задля отримання роз'яснень від Міністерства соціальної політики щодо оформлення пільгових квитків авіакомпаніями громадянам, які мають листи (аркуші) талонів на пільговий проїзд, а тому не породжує та не може породжувати будь-які правові наслідки для позивача та не має обов'язкового характеру, крім того, відповідач є неналежним відповідачем у справі, оскільки не порушував прав позивача, не обмежував права на отримання пільгового квитка на літак, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди та визнання дій відповідача неправомірними. Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Зі змісту пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України і статі 17 Закону України «Про захист прав споживачів» шкода, заподіяна здоров'ю або майну громадянина внаслідок наявності недоліків товару або результатів виконання робіт, підлягає відшкодуванню особою, якою вона заподіяна (продавцем, виготівником чи виконавцем), незалежно від того, чи знаходився потерпілий з цією особою у договірних відносинах. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі статті 24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України надав у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної школи встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг) , суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Тому, що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, то дані позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не порушував прав позивача жодним чином, тому є неналежним відповідачем у справі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Проте, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання дій Державної авіаційної служби неправомірними при видачі пільгового квитка на літак, оскільки позивачем не визначено конкретних дій, що порушують його права та обґрунтування їх належними та допустимими доказами, як спосіб захисту, у розумінні ст. 16 ЦК України та вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку поясненням та доказам по справі, а також враховуючи лист від 25.09.2015 року, з якого вбачається, що він сформований задля отримання роз'яснень від Міністерства соціальної політики щодо оформлення пільгових квитків авіакомпаніями громадянам, які мають листи (аркуші) талонів на пільговий проїзд, а тому не породжує та не може породжувати будь-які правові наслідки для позивача та не має обов'язкового характеру, крім того, відповідач є неналежним відповідачем у справі, оскільки не порушував прав позивача, не обмежував права на отримання пільгового квитка на літак, беручи до уваги, що позивач не довів порушення його прав відповідачем, а тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed