Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру по вул..Театральна,32/91 в м.Ковелі в порядку спадкування за заповітом після смерті брата [PERSON], який помер 13 квітня 2012 року. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказав, що спірна квартира належала на праві особистої приватної власності його брату [PERSON]. Останній набув право власності у 1992 році як член житлово-будівельного кооперативу «Берізка», сплативши повністю пайовий внесок. На підставі довідки кооперативу про повну сплату внесків в бюро технічної інвентаризації за [PERSON] зареєстровано право власності, про що видано реєстраційне посвідчення. У 2011 році нотаріально посвідчено заповіт від імені [PERSON] на користь позивача. Після смерті брата, який помер 13 квітня 2012 року, відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на спірну квартиру. Протягом наданого законом строку ним було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. 25 лютого 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 27 лютого 2014 року йому відмовлено у видачі свідоцтва з підстав не надання правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Як вказала нотаріус правовстановлюючим документом в даному випадку є оригінал довідки ЖБК «Берізка» з вказівкою власника, характеристики квартири та суми внеску. Оригінал довідки ЖБК у позивача дійсно відсутній, а тому він позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права в позасудовому порядку. Одночасно позивач вказує на наявність спору щодо спадково майна, оскільки дочкою спадкодавця [PERSON] також у шестимісячний строк після смерті батька подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Провадження у справі відкрито 24 березня 2014 року. 03 квітня 2015 року проведено підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 10 квітня 2014 року. В судове засідання від представника відповідача [PERSON] надійшло письмове заперечення проти позову, в якому він просить залишити заявлений позов без розгляду, з огляду на те, що [PERSON] оспорено в судовому порядку законність заповіту, судом вжито заходи забезпечення позову і заборонено нотаріусу вчиняти будь-які дії щодо спірного спадкового майна. Окрім того, спірна квартира придбана [PERSON] у шлюбі із [PERSON], а тому не належала спадкодавцю на праві особистої власності. Ухвалою суду від 10 квітня 2014 року провадження у справі зупинено до вирішення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. 23 вересня 2015 року провадження у справі відновлено та призначено судове засідання на 05 жовтня 2015 року. У звязку з неявкою відповідача та її представника розгляд справи відкладено до 20 жовтня 2015 року. В судове засідання зявились позивач [PERSON] та його представник [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення №4500806433745 та №4500806433753, в судове засідання повторно не зявились, клопотання про розгляд справи у їх відсутності не надходило. Враховуючи згоду позивача, суд відповідно до вимог ст..224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити заочне рішення у справі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав вище вказаних. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку. Відповідно до ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст..1217 ЦК). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, має місце спадкування за законом (ст..1223 ЦК). Предметом спору у даній справі є спадкове майно після смерті [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 18.04.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, [PERSON] помер 13 квітня 2012 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №02-14, заведеної приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] 18 квітня 2014 року щодо майна померлого [PERSON] (а.с.1-36), останній, згідно нотаріально засвідченого заповіту від 12.05.2011 року, реєстраційний номер 983, заповів усе своє майно, в тому числі квартиру по вул..Театральна,32/91 в м.Ковелі своєму братові [PERSON]. 18 квітня 2012 року [PERSON] (позивач) звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата та протягом шести місяців після смерті спадкодавця заяв про відмову від спадщини не подавав. Такі дії позивача відповідають вимогам ст..1268, ст..1273 ЦК України та свідчать про прийняття спадщини. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON], про визнання заповіту недійсним, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити дії та визнання права власності на нерухоме майно, у визнанні заповіту від 12.05.2011 року, складеного [PERSON] на користь брата [PERSON], недійсним відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 19 серпня 2015 року, після перегляду в апеляційній інстанції. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст..17 Закону України №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово вказував на повагу до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Зокрема у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukreine, заява №24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року, п.33,34) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, і це право слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів ( справа «Брумареску проти Румунії», Brumarescu v.Romania, заява №28342/95, п.61,62, ECHR 1999-VII). Таким чином, судовим рішенням підтверджено чинність заповіту, складеного 12.05.2011 року [PERSON] на користь брата [PERSON]. Останній прийняв спадщину у встановлено законом порядку і не вчиняв дій щодо відмови від спадщини, а тому має місце спадкування за заповітом. Згідно матеріалів спадкової справи особи, які б в силу ст.. 1241 ЦК України, мали би право на обовязкову частку у спадщині, відсутні. Окрім того, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року у справі №159/4322/14 ц ( вище згадувана справа про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно) відмовлено у визнанні за [PERSON] ( відповідачем у даній справі), яка є дочкою спадкодавця, права на обовязкову частку. Викладене дає суду підстави зробити висновок, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON]. За змістом нотаріально засвідченого заповіту від 12 травня 2011 року до складу спадкового майна ввійшла спірна квартира по вул.. Театральна, 32/91 в м.Ковелі. В силу ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У своїх письмових запереченнях на позов представник відповідача [PERSON] вказав на відсутність у [PERSON] виключного права на розпорядження усією квартирою, оскільки вона придбана під час шлюбу із матірю відповідачки [PERSON] - [PERSON] Такі твердження сторони відповідача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Як встановлено рішеннями Ковельського міськрайонного суду від 03 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 06 лютого 2013 року, та від 18 травня 2013 року, яке набрало законної сили 25 липня 2013 року, саме [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу «Берізка», самостійно сплатив в повному розмірі пайові внески, на підтвердження чого йому у грудні 1992 року видано довідку № 133 та 10 січня 1993 року проведено реєстрацію права особистої приватної власності на спірну квартиру (а.с.10, матеріали інвентаризаційної справи а. 4). У звязку з цим [PERSON] було відмовлено у визнанні права власності на ? частину спірної квартири та відмовлено у визнанні реєстраційного посвідчення недійсним. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Отже, є доведеною та обставина, що спірна квартира по вул..Театральна,32/91 в м.Ковелі на час посвідчення заповіту та на час відкриття спадщини належала спадкодавцю [PERSON] на праві особистої приватної власності. Статтею 1297 ЦК України закріплений загальний порядок реалізації спадкового права шляхом отримання в органах нотаріату свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, постановою приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 лютого 2014 року №51/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по вул.. Театральна,32/91 в м.Ковелі після смерті [PERSON] з тих мотивів, що при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] було надано заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] 12 травня 2011 року за реєстраційним №983, однак не надано правовстановлюючих документів, які підтверджують належність квартири на праві приватної власності померлому. Відповідно до вимог ст..68 Закону України «Про нотаріат», п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 за вказаних обставин нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. Згідно розяснення Центральної організації технічної інвентаризації за погодженням з Міністерством юстиції України від 08.07.1991 року та згідно ст..15 Закону України «Про власність» (чинного на час набуття права власності) член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно. При цьому правовстановлюючим документом має бути довідка відповідного кооперативу з вказівкою власника, характеристики квартири та суми внеску. Відповідна довідка в оригіналі наявна в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру, однак в будь-який спосіб не може бути отримана позивачем та надана нотаріусу. За таких умов позивач позбавлений можливості реалізувати своє спадкове право за допомогою органів нотаріату. Положеннями статей 15,16 ЦК України, статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб. У разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та відсутності у позивача можливості виконати вимоги нотаріуса про надання правовстановлюючих документів право на спадщину може бути захищено лише в судовому порядку. Враховуючи те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за померлим у встановленому на той час порядку, воно увійшло до складу спадщини, яка відкрилась у звязку з його смертю, спадщина за заповітом прийнята позивачем, відповідач не набула права на спадкування за законом та не є особою, яка має право на обовязкову частку у спадковому майні, суд вважає необхідним заявлений позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Вирішуючи питання про судові витрати у справі судом враховано те, що позивач є інвалідом ІІ групи, тому відповідно до ст..5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в користь держави пропорційно до задоволених вимог. В свою чергу відповідач також є інвалідом ІІ групи, а тому звільняється від сплати судового збору на користь держави на підставі того ж Закону.

Outcome: approved