Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 1993 року проживала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. У 1998 році вони зареєстрували шлюб. Проживали разом до липня 2009 року. У 1993 році за рішенням сільської ради [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1008га, за адресою: [ADDRESS]. А в 1998 році відповідач отримав на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку. За час спільного проживання, а саме з 2005 року по 2008 рік вона разом [PERSON] за спільні кошти побудували житловий будинок, в якому тривалий час і проживали. Разом з тим, у травні 2009 року їй стало відомо, що за договором дарування від 19 грудня 2008 року земельна ділянка була подарована [PERSON] Даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки своєї згоди, як дружина, вона не давала. Оскільки на подарованій земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, вважає своє право порушеним. Відповідачі чинять перешкоди в користуванні її майном, вона не має доступу до житлового будинку. Вимушена винаймати житло. Просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1008га по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; поділити майно, що є спільною сумісною власністю, шляхом визнання за нею та [PERSON] право власності по ? частині будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що складають незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 334,7 кв.м, житловою 98,7 кв.м та незавершені будівництвом господарські будівлі та споруди, вартістю 1076304 грн.; визнати за нею та [PERSON] права та обов'язки забудовника з правом прийняттям будинковолодіння в експлуатацію та оформлення на нього права власності; поділити в натурі між нею та [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 334,7 кв.м, житловою 98,7 кв.м та незавершені будівництвом господарські будівлі та споруди, вартістю 1076304 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь різницю у вартості ідеальних часток будинковолодіння у розмірі 39 514,50 грн.; поділити в натурі між нею та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1008га по [ADDRESS], по ? частині земельної ділянки кожному в межах та конфігураціях, що будуть запропоновані експертом. При розгляді справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Остаточно просила суд (а.с. 99-102, 190) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1008га по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON]; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради від 27 січня 2012 року №7/4 про визнання права власності на закінчений будівництвом індивідуальний житловий будинок, господарські будівлі та споруди в [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Крюкіщинської сільської ради [PERSON] 21 лютого 2012 року на житловий будинок [ADDRESS]; по ділити майно, що є спільною сумісною власністю, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині за кожним житлового будинку; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки. Позовні вимоги про поділ житлового будинку в натурі між [PERSON] та [PERSON] просила суд залишити без розгляду. У судовому засіданні позивачка та представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 27 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Жовтневого району м. Києва, що підтверджується свідоцтвом про одруження, актовий запис №403. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 березня 1992 року надано [PERSON] земельну ділянку по вул. Проектуємій для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та споруд; надано [PERSON] дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №29/62 від 10 вересня 1993 року передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1008 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. 23 липня 1998 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. 19 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1008 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. Також в матеріалах цивільної справи №2-73/11 є заява [PERSON], датована 19 грудня 2008 року, якою вона надавала згоду на укладення її чоловіком [PERSON] договору дарування спірної земельної ділянки [PERSON]. 24 листопада 2009 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1008га по [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №7/4 від 27 січня 2012 року визнано право приватної власності на закінчений будівництвом індивідуального житлового будинку, господарські будівлі та споруди в [ADDRESS] за [PERSON] 21 лютого 2012 року виконавчим комітетом Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. Право власності [PERSON] зареєстровано в КП БТІ Києво-Святошинської ради Київської області, що підтверджується витягом про державну реєстрацію №33325313 від 28 лютого 2012 року. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2011 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 1993 року по 27 червня 1998 року, визнання за нею право власності на ? частину земельної ділянки та на ? частину житлового будинку та виділення цього майно в натурі, визнання за нею право власності на ліжко, холодильник, телевізор, кухонний комбайн. Визнано за [PERSON] право власності на кухонний комбайн, телевізор та за [PERSON] право власності на холодильник, варочну поверхіність, витяжку, ліжко. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При розгляді вказаної цивільної справи судом встановлено, що земельна ділянка правомірно належить [PERSON], то він має право зводити на ній житловий будинок та господарські будівлі та споруди. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] почав будувати житловий будинок з 2009 року на подарованій земельній ділянці та за власні кошти, що підтверджується письмовими доказами. Оскільки суду не подано доказів того, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за кошти позивачки або спільні кошти подружжя, та які спростовували б висновки рішення суду, тому суд вважає дане нерухоме майно є власністю відповідача, тому відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання за ними по ? частині будинку. На підтвердження проведених витрат на будівництво спірного житлового будинку позивачкою подано суду копії чеків та квитанцій, накладних. Разом з тим, суд оцінює їх критично, оскільки з них неможливо встановити де були використані придбані матеріали, за чиї кошти вони придбані. Покази свідків також не підтверджують даних обставин. Посилання позивача на те, що в договорі дарування вказано, що станом на його укладення на земельній ділянці під будівлями знаходиться 285 кв.м., суд до уваги не бере, оскільки площа займаних будівель не підтверджує готовність об'єкта в цілому, факту будівництва та особи, яка здійснювала будівництво, в тому числі і його фінансування. Крім того, подані докази при розгляді цієї справи також досліджувались і при розгляді цивільної справи №2-73/11, в тому числі і щодо користування електроенергією, посилання на матеріали кримінального провадження. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в 1998 році. Починаючи з жовтня 2009 року [PERSON] зверталась до суду за захистом свого порушеного права, але у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя було відмолено. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні позивачка подала суду заяву про поновлення строку звернення до суду, а відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подали суду відповідні заяви. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки про укладення договору дарування позивачка знала, що також підтверджено в судовому засіданні свідком [PERSON], яка повідомила, що про укладення договору дарування позивачка дізналась ще за часів її спільного проживання з [PERSON], позивачкою не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про укладення правочину, причини пропуску є неповажними, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову суд відмовляє також і з підстав пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed