Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування удаваним правочином, застосування правил договору довічного утримання та розірвання договору довічного утримання. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору дарування від 13 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], безоплатно передала у власність своєму племіннику, [PERSON] належні їй на праві власності 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Зазначила, що під час підписання договору дарування з відповідачем було досягнуто домовленості, що вона залишається постійно проживати у вказаній квартирі, а він буде постійно забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, сплачувати житлово-комунальні платежі, купувати продукти харчування, ліки. Крім того у позовній заяві позивачка вказує, що при укладенні договору дарування вказаної квартири наміри сторін були спрямовані на узаконення набуття квартири за договором довічного утримання, а не на створення правових наслідків, обумовлених договором дарування та вважає, що договір дарування є удаваною угодою та таким, що укладений з метою приховання іншої угоди, а саме договору довічного утримання. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе обов'язки по утриманню та догляду за нею, у період спільного проживання у спірній квартирі [PERSON] веде негативний спосіб життя, вчиняє сварки, не купує продукти харчування та ліки, позивачка просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS] удаваним правочином, застосувати до нього правила договору довічного утримання та розірвати договір довічного утримання. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з тих же підстав просив його задовольнити. Пояснив, що після укладення договору дарування позивачка залишилась постійно проживати у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має та під час укладення договору дарування між сторонами було досягнуто усної домовленості, що відповідач буде постійно забезпечувати позивачку продуктами харчування, ліки, доглядати за нею, сплачувати житлово-комунальні платежі. Вказав, що за станом здоров'я позивачка потребує сторонньої допомоги, яку зобов'язався надавати їй племінник, а тому вона і підписала договір дарування, розуміючи, що підписує договір довічного утримання, тобто договір дарування був укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір довічного утримання. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що позивачка з власної волі подарувала йому квартиру. Зазначив, що позивачка самостійно здійснювала всі підготовчі дії для укладення договору дарування. Ніколи він не вчиняв протиправних дій щодо неї, постійно доглядає за тіткою намагається забезпечувати її всім необхідним. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 37, 20 кв. м. (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Подільської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження від 28.10.1996 року № 9846 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори 16.09.2009 року, реєстр № 2-1547 позивачці належало 3/4 частин спірної квартири (а.с. 6). Інші 1/4 частина квартири належить [PERSON], у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON] На підставі договору дарування від 13 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр №470, позивачка подарувала свої 3/4 частини спірної квартири [PERSON] (а. с. 5). У судовому засіданні встановлено, що обдарований [PERSON] є племінником позивачки. Ініціатором укладення договору дарування була саме позивачка. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Твердження позивача про удаваність договору дарування з посиланням, що насправді було укладено договір довічного утримання, суперечить змісту укладеного сторонами договору, підписавши який [PERSON] підтвердила, що вона обізнана про безоплатність цього правочину, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваного вчинення на їх користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 14 договору). У пункті 12 договору сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Зі змісту договору дарування судом встановлено, що 13 березня 2010 року [PERSON] виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй 3/4 частин кватири у власність [PERSON] Наведене свідчить про те, що позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок. квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів. З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься. Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки як зі сторони позивача, та і зі сторони відповідача підтвердили, що [PERSON] всім розповідала, що збиралась подарувати, а потім подарувала частину своєї квартири. На сьогоднішній день у сторін недружні стосунки, а проживають разом, тому [PERSON] бажає розірвати договір дарування. Про домовленість між сторонами щодо утримання або догляду позивачки свідкам не відомо. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Не є безспірним доказом удаваності договору дарування вік позивачки. Крім того, відсутні докази того, що існував умисел на приховання іншого правочину був у обох сторін договору. Суд вважає, що, позивачка усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування квартири, позивачка не могла не зауважити, що підпису саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed