Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

у березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист ділової репутації, честі та гідності, в якому просив суд: - визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, озвучену і поширену [PERSON] у відеозаписі під назвою: «[INFO]», який було розміщено [INFO] на веб-сайті www.youtube.com за адресою: [INFO] та в соціальній мережі www.facebook.com за адресою: [INFO] / про те, що: «Мій бізнес намагається знищити конкурент. І діє він руками державних служб»; «До мене звернувся конкурент з міста Харкова - [PERSON] , власник компанії «Ірбіс» з вимогою продати йому моє підприємство. На мою відмову він відповів, що в такому випадку «ГалПідшипник» просто припинить своє існування»; «А експертом по цих підшипниках, згідно матеріалів справи, зрозуміло, виступила компанія «Ірбіс» з міста Харкова, яка належить [PERSON] , який і є замовником знищення « ГалПідшипника »; «Автором більшості з них був харківський журналіст [PERSON] . Нескладно здогадатись ким проплачена його брудна діяльність. Паралельно, вийшов неправдивий сюжет на двадцять четвертому каналі»; «Замовний характер цих дій легко відслідковується. Замовник з міста Харкова, всі кримінальні справи порушені СБУ та поліцією міста Харкова»; «В групу слідчих СБУ входить рідний брат начальника служби безпеки «Ірбіса», який і є замовником всіх цих кримінальних справ»; - зобов`язати [PERSON] протягом десяти днів з моменту набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення, а саме: розмістити на веб-сайті www.youtube.com та в соціальній мережі www.facebook.com відеозапис, в якому оголосити спростування недостовірної інформації, зокрема: «Спростування інформації. [INFO] на веб-сайті www.youtube.com та в соціальній мережі www.facebook.com було опубліковано відеозапис під навою «[INFO]», який містить недостовірну інформацію про [PERSON] . Зокрема, недостовірною є інформація про те, що: «Мій бізнес намагається знищити конкурент. І діє він руками державних служб»; «До мене звернувся конкурент з міста Харкова - [PERSON] , власник компанії «Ірбіс» з вимогою продати йому моє підприємство. На мою відмову він відповів, що в такому випадку «ГалПідшипник» просто припинить своє існування»; «А експертом по цих підшипниках, згідно матеріалів справи, зрозуміло, виступила компанія «Ірбіс» з міста Харкова, яка належить [PERSON] , який і є замовником знищення « ГалПідшипника »; - вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] в мережі Інтернет на відеохостингу YouTube (веб-сайт www.youtube.com ) та у соціальній мережі Facebook ( www.facebook.com ) було опубліковано відеозапис під назвою «Звернення до Президента власниці ТД ГалПідшипник», який містить недостовірну та непідтверджену належними доказами інформацію, яка порушує його немайнові права та завдає шкоди його діловій репутації, честі та гідності. Дана інформація міститься у вказаному відеозаписі та озвучена й поширена [PERSON] . В озвученій та поширеній інформації [PERSON] йдеться про діяльність підприємства «ГалПідшипник» та проблеми цього підприємства, які, на думку [PERSON] , виникли через неправомірні дії конкурентів, а саме: підприємство «Ірбіс», власником якого є [PERSON] [PERSON] звинувачує [PERSON] у тому, що він, як бізнесмен та власник компанії, у своїй підприємницькій діяльності нехтує нормами етики, моралі та навіть використовує незаконні шляхи і незаконний вплив на правоохоронні органи з метою переслідування підприємства «Гал Підшипник». Зокрема, [PERSON] зазначає, що «Останні чотири роки були дуже складними для мого підприємства. Мій бізнес намагається знищити конкурент (з подальшого контексту випливає, що йдеться про [PERSON] ). І діє він руками державних служб»; «Почалось це у чотирнадцятому році. До мене звернувся конкурент з міста Харкова - [PERSON] , власник компанії «Ірбіс» з вимогою продати йому моє підприємство. На мою відмову він відповів, що в такому випадку «ГалПідшипник» просто припинить своє існування. До речі, конкурент мешкає в місті Харкові»; «А експертом по цих підшипниках, згідно матеріалів справи, зрозуміло, виступила компанія «Ірбіс» з міста Харкова, яка належить [PERSON] , який і є замовником знищення « ГалПідшипника »; «Автором більшості з них був харківський журналіст [PERSON] . Нескладно здогадатись ким проплачена його брудна діяльність (за контекстом - [PERSON] ). Паралельно, вийшов неправдивий сюжет на двадцять четвертому каналі»; «Замовний характер цих дій легко відслідковується. Замовник з міста Харкова (за контекстом - [PERSON] ), всі кримінальні справи порушені СБУ та поліцією міста Харкова»; «В групу слідчих СБУ входить рідний брат начальника служби безпеки «Ірбіса», який і є замовником (за контекстом - [PERSON]) всіх цих кримінальних справ». Вважав, що оприлюднена [PERSON] інформація не відповідає дійсності, і, як наслідок, грубо спотворює уявлення інших осіб про його честь, гідність і ділову репутацію, ставить під загрозу здійснення ним підприємницької діяльності. Вказані безпідставні звинувачення у втручанні в діяльність правоохоронних органів та застосуванні правоохоронних органів у конкурентній боротьбі з порушенням законів, по відношенню до нього сприймаються вкрай негативно, публікація даної інформації викликає підвищений інтерес з боку більшості осіб, кому вона стала відома, а тому сприяє якнайбільшому її поширенню серед громадськості. Оскільки поширена інформація неправдиво змальовує його діяльність, та по суті дискредитує його, вимушений звернутись до суду із вказаним позовом та просити суд визнати поширену інформацію недостовірною та зобов`язати Відповідача її спростувати у спосіб, яким така інформація була поширена. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі з визначенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 88-89). Ухвалою від 19.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (т. 2 а.с. 72). Відповідач подала відзив на позовну заяву, в котрому проти позову заперечила та просила суд відмовити у його задоволенні через його недоведеність та безпідставність. Вказала, що жоден відеозапис за своєю участю до мережі Інтернет, в тому числі відеохостингу YouTube або соціальної мережі Facebook, який стосувався б особи позивача, або в якому б називалося його ім`я чи прізвище, ніколи не завантажувала. За посиланнями, про які вказує позивач у позовній заяві, будь-які відеозаписи відсутні, тому вважає твердження позивача про те, що саме вона здійснила поширення інформації, такими, що недоведені в установленому порядку. Також вказала, що доказом поширення інформації позивач вважає висновок № 9266 комп`ютерно-технічної експертизи інформації, яка розташована у глобальній комп`ютерній мережі інтернет, від 13.03.2019 року, котра сама по собі не відповідає на запитання, хто саме поширив відеозапис, й до того ж складений особами, які не є судовими експертами. Зазначила, що поданий позивачем висновок сематико-текстуальної експертизи № 9271 від 19.03.201 року також не є допустим та достовірним доказом з огляду на складання його всупереч встановленого законодавством порядку, оскільки складений особою, яка не є судовим експертом. До того ж, особою, яка склала вказаний висновок, не переглядався відеозапис, розміщений саме в мережі інтернет в ході проведеного власного дослідження, що може вказувати на те, що відеозапису не було у загальному доступі на момент складання даного висновку (т. 1 а.с. 137-148). Позивач, скориставшись своїм правом, подав відповідь на відзив, у якому вимоги свого позову підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з посиланням на безпідставність та недоведеність позиції відповідача (т. 2 а.с. 1-7). Відповідач через свого представника - адвоката Гусельникова М.О. в порядку ст. ст. 43, 174, 180 ЦПК України подала заперечення щодо доводів, викладених у відповіді на відзив, в яких просила у позові відмовити в повному обсязі, виходячи з недоведеності позивачем недостовірності поширеної інформації, так і будь-яких негативних наслідків її поширення, а також вказала, що викладені у відповіді на відзив доводи не можуть бути визнані ані судом, ані нею та підлягають відхиленню (т. 2 а.с. 22-29). Представник позивача - адвокат Тарасенко О.В. в порядку ст. 43 ЦПК України подав письмові пояснення, в яких наполягав на задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з обставин, що викладені у позовній заяві та заявах по суті спору (т. 2 а.с. 35). Відповідач через свого представника - адвоката Гусельникова М.О. в порядку ст. 43 ЦПК України подала письмові пояснення, в яких підтримала свою позицію, що міститься у поданих нею заявах по суті спору, просила у задоволенні позову відмовити (т. 2 а.с. 59-66). В судовому засідання представник позивача - адвокат Коваль К.О. позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Гусельников М.О. в судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні, враховуючи обставини, викладені у письмових заявах по суті спору, наявних в матеріалах справи, та вказав про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Згідно із ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Частиною 1 ст. 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (ч. 1 ст. 201 ЦК України). Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканим. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Позови про захист гідності, честі та ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі ( ст. 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Згідно із роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ст. 1 Закону України «Про інформацію»). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 цієї ж постанови зазначено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно із ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, відповідно до правил доказування саме позивач, звертаючись до суду з позовом про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та посилаючись на обставину поширення відповідачем такої інформації, має довести обставину поширення спірної інформації. Натомість відповідач у разі незгоди з фактом поширення спірної інформації має можливість спростувати цей факт, надавши докази того, що така інформація ним не поширювалася. Звертаючись до суду, позивач вказав про те, що [INFO] в мережі Інтернет на відеохостингу YouTube (веб-сайт www.youtube.com) та у соціальній мережі Facebook (www.facebook.com) відповідачем було опубліковано відеозапис під назвою «[INFO]», який містить недостовірну та непідтверджену належними доказами інформацію, яка порушує його немайнові права та завдає шкоди його діловій репутації, честі та гідності. Дана інформація міститься у вказаному відеозаписі та озвучена й поширена [PERSON] . На підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо поширення відповідачем оспорюваної інформації [PERSON] надав копію стенограми відеозапису під назвою «[INFO], який опубліковано на веб-сайті www.youtube.com) та у соціальній мережі www.facebook.com, копію висновку № 9266 комп`ютерно-технічної експертизи, яка розташована у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет від 13.03.2019 року, копію висновку сематико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 9271 від 19.03.2019 року (а.с. 18-23, 48-79). Однак, твердження позивача, про те, що [PERSON] на веб-сайті www.youtube.com за адресою: [INFO] та в соціальній мережі www.facebook.com за адресою: [INFO] /, виклала зазначену у позові інформацію не знайшли свого підтвердження у суді, оскільки позивачами не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що інформація була поширена і саме відповідачем, яка заперечувала як проти того, що вказана позивачем інформація взагалі була викладена, так і того, що саме нею була викладена й розповсюджена вказана в позовній заяві інформація. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що за наведеними позивачем посиланнями відсутні будь-які відео. В судовому засіданні представник позивача вказаного не заперечила. До того ж остання, відповідаючи на питання представника відповідача не вказала, яким чином позивач дійшов висновку про те, що саме [PERSON] виготовила та розповсюдила запис, про який вказував позивач при зверненні до суду. Подані позивачем висновки експертиз до уваги судом не приймаються, оскільки останні проведені по відеозапису без безпосереднього доступу до відео на вказаних позивачем адресах, й на час їх підписання особи, що їх склали, не мали статусу судового експерта. Докази на підтвердження зворотного матеріали справи не містять, представником позивача вказано не спростоване та не заперечене. В ході судового розгляду справи були допитані свідки сторони позивача. Свідок [PERSON] , який працює заступником директора ТОВ «Ірбіс», показав суду про те, що про відео дізнався можливо з сайту Цензор.net, яке містило дуже об`ємний матеріал і інші посилання. Вказав, що [PERSON] у вказаному записі дуже негативно відзивалась про власника ТОВ «Ірбіс». Показав, що відео зникло з інтернету, однак, вважав, що там була зображена [PERSON] , оскільки він впізнав людей, які були на відео. Свідок [PERSON] , який працює в ТОВ «Ірбіс» керівником департаменту гірсько-металургійної промисловості, показав, що бачив відео й скоріш всього на веб-сайті www.youtube.com, але на якому конкретно каналі, не пам`ятає, так само як і не знає, хто виложив це відео. Однак, у суду відсутні підстави для прийняття до уваги показів вказаних свідків, котрі не змогли надати показів щодо предмету доказування у даній, й до того ж, вказані свідки не могли надати об`єктивні свідчення через прийняття боку однієї сторони конфлікту - позивача, оскільки є його підлеглими. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що позивач не підтвердив належними доказами те, що саме [PERSON] на веб-сайті www.youtube.com за адресою: [INFO] та в соціальній мережі www.facebook.com за адресою: [INFO] /, виклала зазначену у позові інформацію й розповсюдила її. На момент розгляду справи не має доступу до оригінальних записів, про які позивач вказав при зверненні до суду. Як вбачається, останні були відсутні й на момент звернення останнього до суду. За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити. Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 76 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлюють, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів стосовно порушення особистих немайнових прав, завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджання йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення оспорюваної інформації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року зазначені обставини є обов`язковою ознакою юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову в зазначеній категорії справ. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed