Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У березні 2019 р. Комунальне житлово-експлуатаційного підприємство Глевахівської сільської Ради звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням пені, індексу інфляції та 3 відсотків річних у розмірі 28 621,7 грн. В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що відповідач зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , відповідно є споживачем житлово-комунальних послуг та зобов`язана оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Однак відповідач оплату за житлово-комунальні послуги не проводить внаслідок чого утворилась заборгованість у вищевказаному розмірі, яку позивач просить стягнути на його користь разом з витратами на сплату судового збору та правову допомогу. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2019 р. було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклик у сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК, 15.07.2019 р. подав до суду відзив на позов, в якому він зазначає, що визнає наявну заборгованість за житлово-комунальні послуги, однак 17.04.2019 року між ним та відповідачем укладеного договір про реструктуризацію заборгованості, який він виконує належним чином, а тому вважає, що на період розгляду справи і прийняття рішення спір між ним та відповідачем врегульований, з зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення вказаних в позові боргу і нарахованих пеню, інфляційні та 3% річних. В свою чергу представником відповідача було подано письмові пояснення по справі, в яких останній підтверджує факт погашення відповідачем заборгованості (основного боргу) в сумі 18 876,6 грн., однак посилаючись на те, що факт сплати боргу не звільняє від сплати штрафних та фінансових санкцій, просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 9745,12 грн., яка складається з: 690,88 грн. - пеня, 1700,58 грн. - 3 % річних, 7353,66 грн. - інфляційні збитки. В силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради є надавачем житлово-комунальних послуг (опалення, постачання холодної води, водовідведення, вивіз сміття, прибирання прибудинкової території тощо) для задоволення потреб власників нерухомого майна та інших осіб, які користуються таким майном і отримують житлово-комунальні послуги для власних потреб. Відповідно до довідки виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20.03.2019 р. №251/02-22, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради. Згідно наданого розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг [PERSON] , за період з січня 2016 року по січень 2019 року станом на 25.02.2019 р. складала 18876,58 гривень. Разом з тим, 17.04.2019 р. між [PERSON] та Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської сільської Ради було укладено договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги, за умовами якого відповідач мав в період з 01.05.2019 р. до 01.09.2019 р. погасити повністю борг. Сума поточного щомісячного платежу за житлово-комунальні послуги становить 4065,37 грн.. Водночас, як вбачається з виписки із особового рахунку [PERSON] , заборгованості за житлово-комунальні послуги у останнього відсутня. Таким чином, судом встановлено, що на момент прийняття рішення сума основного боргу відповідачем повністю сплачена. Однак, погашення основного боргу не звільняє боржника від сплати інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних, виходячи з наступного. В силу вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до положень статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 ЦК України). За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги. Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних, передбачені статтею 625 ЦК України, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті,суд, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, вважає його вірним та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1700,58 грн. - 3 % річних та 7353,66 грн. - інфляційних втрат. Вирішуючи питання стягнення пені,суд керується наступним. В силу вимог ст. 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Зі змісту норм ст. 624 ЦК України вбачається, що неустойка (пеня) стягується у тому випадку, якщо вона передбачена договором або законом. Ставлячи вимогу про стягнення неустойки в розмірі 0,01 відсотків від суми боргу за кожен день прострочення позивач посилається на норму статті 26 Закону «Про житлово-комунальні послуги»,яка набула чинності з 01.05.2019 р. та встановлює, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у листі від 02.05.2019 р. роз`яснив щодо введення в дію з 01.05.2019 року Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», зокрема відзначено, що введення в дію даного Закону, яким передбачено пеню, не є підставою для автоматичного нарахування споживачам пені. Для цього потрібна наявність укладеного договору про надання послуг. Тобто практична реалізація нововведень можлива лише після укладення нових договорів про надання комунальних послуг. Отже враховуючи зазначене, нарахування пені у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги може здійснюватися лише після 01.05. 2019 року, виходячи з умов договорів про надання комунальних послуг. Таким чином враховуючи, що між сторонами договір про надання комунальних послуг не укладено, нарахована пеня за період з 01.02.2018 р. по 01.02.2019 р. в сумі 690,88 грн. стягненню з відповідача не підлягає і в цій частині суд підстав для задоволення позову не вбачає. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України, стягнувши суму судового збору у розмірі 1921,00 гривень з відповідача на користь позивача. Вирішуючи вимогу про стягнення правової допомоги в сумі 400 грн., суд враховує наступне. Відповідно до положень ч.1, п. 1 і п.4 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно до положень ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги в сумі 400 грн. не надано жодного належного доказу, а тому підстав для їх стягнення суд також не вбачає.

Outcome: partial