Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

У вересні 2017 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій вона просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що останній з 1993 року не проживає за вказаною адресою, не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. 08.09.2017 судом направлено запити щодо доступу до персональних даних, на підставі ст. 122 ЦПК України (у редакції закону від 18.03.2004 № 1618-IV чинної на час вчинення процесуальної дії), з метою отримання актуальної інформації щодо про місце проживання (перебування), та відповіді на які отримано судом 22.09.2017. Відповідно до наданої відповіді відповідач з 17.11.1992 значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. Протокольною ухвалою від 25.10.2017, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків у судовому засіданні та клопотання по виклик відповідача шляхом опублікування повістки-виклику у пресі /а. с. 38-40, 42/. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити з підстав наведених у ньому, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України за адресою його реєстрації, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв'язку «за закінченням встановленого строку зберігання», та шляхом публікації судової повістки-виклику у газеті «Урядовий кур'єр» (випуск № 217 від 17.11.2017 (6086)). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. На підставі договору дарування квартири від 21.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О. М. та зареєстрованого за № 1094, позивач є власником квартири [ADDRESS] /а. с. 6-9/. Відповідно до довідки № 68081-00276197-790-06 від 18.08,2017, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та акту від 04.09.2017, складеного комісією у складі Голови Правління ОЖБК «Граніт» та мешканців будинку [ADDRESS], за вказаною адресою зареєстровані позивач та відповідач /а. с. 11, 12/. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знайома з відповідачем з дитинства, є сусідами. Він приходив у квартиру, якою не користується, на день народження матері - [PERSON], а з 2014 року жодного разу свідок не бачила відповідача і його речей у квартирі немає. З цього ж року - 2014 - у квартирі постійно проживає без реєстрації мати сторін, яка після операції з онкології потребує допомоги, тому разом з нею проживає онука [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що є донькою позивача, зареєстрована у передбаченому законом порядку і з 2009 року постійно проживає за адресою реєстрації - у спірній квартирі [ADDRESS]. З 2006 по 2011 роки часто ночувала у вказаній квартирі, а відповідача востаннє бачила на дні народження бабусі [PERSON] у 2011 році. Свідок також підтвердила, що речі відповідача відсутні у квартирі, перешкод у проживанні йому ніхто не чинив, але з 1993 року він не проживає за адресою реєстрації. Оскільки понад рік, а саме з 1993 року, відповідач не проживає у зазначеній квартирі, але самостійно не знявся з реєстраційного обліку, зазначене порушує право позивача як власника квартири, та є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним приміщенням. Відповідно до статті 41 Конституції У країни, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною 1 статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині 2 статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, що визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved