Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, а у разі відсутності цього майна та неможливості його повернення, просила стягнути на свою користь вартість цього майна у сумі 30\~160 грн. Під час судового розгляду позову позивачкою було заявлено клопотання про залишення без розгляду її позовних вимог стосовно частини майна і згідно ухвали суду від 27 травня 2016 року були залишені без розгляду позовні вимоги в частині витребування наступного майна: ванни із чавуну білої розміром 150х70 вартістю 1750 грн.( пункт 3 переліку майна); штор тюлевих білого кольору 2 шт. 2,5 х 4 м вартістю 140 грн. ( пункт № 21 переліку майна), мийки з емалірованою раковиною вартістю 350 грн. (пункт 24 переліку майна); мийки із нержавіючою раковиною вартістю 360 грн. (пункт 25 переліку майна), каструль 8 шт. ємкістю 3 л та 4 л, одна скляна та дві з протипригарним покриттям вартістю 380 грн. (пункт 26 переліку майна), виделок 6 шт. та ложек 6 шт. з нержавійки вартістю 240 грн.( пункт 27 переліку майна), миски та невеликі миски емаліровані 6 шт. білого кольору вартістю 270 грн. (пункт 28 переліку майна), тумбочки кухонної білого кольору вартістю 330 грн.( пункт 29 переліку майна), усього майна вартістю 3\~820 грн. У судовому засіданні позивачкою [PERSON] було зазначено про те, що відповідач по справі є колишнім чоловіком її доньки - [PERSON] 22 листопада 1994 року вона приймала участь у приватизації трьох кімнатної квартири № 121, розташованої у будинку № 48 по вулиці Генерала Батюка у місті Словянську, у якій була зареєстрована до 10 травня 2005 року. Згідно домовленості між нею, донькою та членами її сімї, з 1990 року вона фактично проживала у двох кімнатній квартирі № 103, розташованій у будинку № 54 по вулиці Генерала Батюка у місті Словянську, яка на праві власності належала відповідачу по справі. При переселенні у 1990 році у цю двох кімнатну квартиру, вона залишила у користування своєї доньки та її сімї майно, зазначене нею у переліку позовної заяви з першого номеру по тридцятий номер включно. Залишила майно добровільно, виходячи із добрих відносин з донькою та її чоловіком. Ніхто не чинив їй перешкод у тому, щоб забрати належне їй майно при переселенні у квартиру № 103.Після розірвання шлюбу між її донькою та відповідачем, останні продовжували проживати у квартирі № 121, але у січні 2014 року її донька пішла проживати на іншу квартиру, тому вона стала наполягати на виселенні відповідача з трьох кімнатної квартири № 121 та зняття його з реєстрації, і для вирішення цього питання навіть у червні 2015 році зверталася до суду із відповідним позовом. У подальшому [PERSON] у період з 24 липня 2015 року по 03 серпня 2015 року добровільно виселився та знявся з реєстрації із квартири № 121, тому вона ці свої позовні вимоги залишила без розгляду. З 1990 року відповідач не мав ключів від квартири № 103, де вона фактично проживала до серпня 2015 року. При переселенні відповідача із квартири № 121 до квартири № 103 у період з 24 липня 2015 року по 03 серпня 2015 року, останній крім свого майна забрав також і майно, яке належить їй на праві власності, тому вона вимушена була 17 листопада 2015 року звернутися з заявою по цьому питанню до Словянського відділення поліції, але листом від 15 грудня 2015 року їй було повідомлено про те, що це питання необхідно вирішувати у цивільному порядку через суд, тому вона у березні 2016 року і звернулася з цим позовом до суду. З урахуванням поданої неї 27 травня 2016 року заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог, посилаючись на незаконне заволодіння відповідачем [PERSON] її майном, статті 386-387,390 Цивільного кодексу України, [PERSON] просила суд постановити рішення про витребування у останнього наступного майна: 1) килима червоного кольору, із вовни, розміром 3х2 метра вартістю 1050 грн., 2) ванни чавунної білої розміром 170х70 см вартістю 2450 грн., 3) шафи кольору «горіх», з декором вартістю 6930 грн., 4) шафи з дзеркалом вартістю 6160 грн., 5) чайного сервізу червоного кольору з білим та позолотою на шість персон вартістю 600 грн., 6) вази кришталевої (для салату) вартістю 180 грн.,7) вази кришталевої вартістю 250 грн., 8) вази кришталевої для квітів вартістю 180 грн., 9) вази для меду вартістю 90 грн., 10) фужерів кришталевих 6 штук ( високі на ніжках) вартістю 108 грн., 11) світильника на чотири плафони білого кольору вартістю 192 грн., 12) дублянки жіночої коричневого кольору 54 розміру вартістю 560 грн., 13) плаща жіночого сталевого кольору з коміром, 54 розміру вартістю 2000 грн., 14) плаща жіночого чорного кольору 54 розміру вартістю 150 грн., 15) плаща жіночого бежевого кольору 54 розміру вартістю 200 грн., 16) пальто жіноче зеленого кольору 54 розміру вартістю 420 грн., 17) пальто жіноче чорного кольору 54 розміру вартістю 600 грн.,18) кофти жіночої вязаної, зеленого кольору 54 розміру вартістю 600 грн.,19) кофти жіночої ручної вязки, колір «бузок» кольору 54 розміру вартістю 520 грн.; 20) штор тюлевих кремового кольору з позолотою 3,5 метра вартістю 1800 грн., 21) підлогові ваги вартістю 300 грн., 22) шпалери шість рулонів, зеленого кольору з квітками вартістю 400 грн., усього на загальну вартість 25\~740 грн. та викрадені відповідачем весною 2015 року у неї гроші у сумі 600 грн. У разі відсутності можливості повернення цього майна, просила стягнути на її користь його вартість. Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по сплаті судового збору 551 грн.20 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 400 грн. На обгрунтування цих вимог, позивачкою було зазначено про те, що килим червоного кольору вона купила у 1980 році, який висів у спальній кімнаті квартири № 121, де і залишився у користуванні сімї доньки, коли вона виселилися із цієї квартири у 1990 році. Відсутність цього килима вона побачила при вселенні у цю квартиру у серпні 2015 року. Не згодна з посиланням відповідача на те, що цей килим купив він, бо останній не мав коштів на його придбання, бо декілька років перебував на утриманні позивачки та її доньки. Ванну із чавуну купили відповідач та його донька, та встановили у квартирі № 121 у 1990 році, але при виселенні у серпні 2015 року відповідач її вивіз. Особисто вона давала 100 рублів СРСР на її придбання. Шафа кольору « горіх» з декором є із спального гарнітуру «Елеонора», на придбання якого особисто вона дала своїй доньці у 1986-1987 роках гроші у сумі 1400 рублів СРСР, а відповідач та його донька доклали ще приблизно 300 рублів. Весь час гарнітур був у квартирі № 121 і їм користувалася її донька із сімєю, але при виселенні у серпні 2015 року відповідач забрав цю шафу та документацію на гарнітур. Шафу з дзеркалом вона перевезла у 1990 році із квартири № 121 до квартири № 103 і весь час ним користувалася, але у серпні 2015 року відповідач не дав можливості їй вивезти цю шафу при переселенні у квартиру № 121. У цій шафі і знаходився її одяг : дублянка, три плащі, два пальто, дві кофти, про витребування якого вона і ставить питання за цим позовом. На антрисолі шафи залишилися шість рулонів нових шпалер, які вона також не забрала. У зальній кімнаті квартири № 103 залишився світильник, який вона купила у 2010 році та не встигла при виселенні забрати із цієї квартири. У цій же квартирі залишилися підлогові ваги, які купила [PERSON] та які належать її доньці. Весною 2015 році відповідач викрав із квартири № 103 її гроші у сумі 600 грн., які лежали серед документів, але з цього питання вона не зверталася до поліції. Чайний сервіз, який належав їй, вона подарувала дочці у 2000 році на ювілей і останній знаходився у квартирі № 121. Вазу кришталеву для квітів вона подарувала доньці у 2010 році на ювілей і остання також знаходилася у квартирі № 121. Незважаючи на те, що ці дві вази вона подарувала дочці, вважає, що це майно належить позивачці. Вазу кришталеву для салату, вазу кришталеву плоску, вазу для меду та 10 фужерів вона залишила у користуванні дочки та її сімї у квартирі № 121, коли виселялася у 1990 році, але відсутність цього посуду вона виявила 05 серпня 2015 року при поселенні у квартиру № 121, тому вважає, що цей посуд при виселенні забрав відповідач і повинен повернути. Крім того, із розповіді онука [PERSON] їй стало відомо про те, що її дублянку відповідач послав у будку для собаки за адресою належного після смерті батьків нерухомого майна: місто Словянськ, провулок Красноармійський, а шафа кольору « горіх» на даний час знаходиться у квартирі № 103. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, подав письмові заперечення. На обґрунтування своєї незгоди з позовом, безпосередньо у судових засіданнях пояснив, що з 1982 по 1990 рік він перебував у юридичному шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу вони мають двох повнолітніх синів - [PERSON] та В`ячеслава. Позивачка по справі є матір`ю його колишньої дружини, з обома у нього неприязні стосунки. Згідно свідоцтва про право власності, отриманого у 1994 році, позивачці, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить у рівних частках трьох кімнатна квартира № 121, розташована у будинку № 48 по вулиці Генерала Батюка у місті Слов`янську, а йому на праві власності - двокімнатна квартира [ADDRESS] у місті Слов`янську. За домовленістю між собою та позивачкою, з 1990 року він, [PERSON] та їх сини фактично проживали у трьох кімнатній квартирі № 121, а позивачка, після проведеного ремонту, переселилася у 1991 році у двокімнатну квартиру № 103. При переселенні вона взяла із квартири № 121 те майно, яке вважала необхідним і ніхто не чинив їй перешкод у цьому. Крім того, вона мала ключі від квартири № 121, тому могла мати доступ до майна у їх відсутність. Між тим, він не мав доступу до квартири № 103, у яку переселилася [PERSON] 31 грудня 2013 року [PERSON] залишила квартиру № 121, забрала із квартири речі і він особисто не бачив, що вона у пакунках перевозила за місцем проживання позивачки. У подальшому, він неодноразово помічав те, що у його відсутність, хтось відвідував квартиру № 121 та брав речі. Вважає, що це була позивачка по справі та його колишня дружина. У період його відсутності у місті Слов`янську, в ніч з 16 на 17 травня 2015 року, позивачка за допомогою сторонніх осіб, шляхом взлому, проникла у квартиру № 121, про що йому стало відомо від їх сина [PERSON]. У червні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом про його виселення та зняття з реєстрації із квартири № 121, тому він також став наполягати на її виселенні із його квартири № 103. Він добровільно виселився із квартири № 121 у період з 19 по 21 липня 2015 року, а 24 липня 2015 року знявся з реєстрації, тому позивачка залишила свої позовні вимоги без розгляду. Визнає, що забирав при виселенні із квартири № 121 наступне майно: килим червоного кольору розміром 3х2 м, який він особисто купував у 1994 році у селищі Билбасівка; шафу кольору «горіх» з декором із спального гарнітуру « Елеонора», яку вони спільно з колишньою дружиною придбали у 1985 році і позивачка не має ніякого відношення до придбання цього гарнітуру. Крім того, інші предмети із цього гарнітуру, він залишив у квартирі № 121 і його колишня дружина - [PERSON], не висувала претензій проти саме такого добровільного поділу їх майна. Ванну чавунну розміром 170х70 см він особисто купував у 1987 році в теруправлінні Слов`янського курорту, тому при виселенні із квартири № 121 забрав її. Саме це майно він и вважає особистою власністю і до придбання якого позивачка не має відношення. Виселення [PERSON] із квартири № 103 мало місце у серпні 2015 року. Питанням пакування речей для їх вивезення, оренди транспорту та залучення вантажників для перенесення майна, усім цим займалася [PERSON] та позивачка по справі. Не згоден з твердженням позивачки про те, що він утримує у себе у квартирі № 103 або іншим шляхом володіє наступним майном: шафою з дзеркалом та одягом позивачки, який начебто знаходився у цій шафі, шести рулонами шпалер. Припускає, що одяг позивачки міг зникнути під час переселення із квартири, бо йому відомо про те, що [PERSON] скаржилася на пропажу декількох сумок при виселенні із квартири № 103. Ніякий посуд: чайний сервіз, кришталеві вази, фужери, як про це зазначає позивачка, він із квартири № 121 не забирав, тому вони залишалися у цій квартирі і подальше їх місце знаходження йому невідомо. Світильник, який знаходився у квартирі № 103 при знятті у серпні 2015 року необережно розбив його син [PERSON], тому вони його виставили у загальний коридор багатоквартирного будинку № 54 і подальша доля цієї речі йому не відома. Штори з позолотою він із квартири № 121 не забирав. Де знаходяться підлогові ваги йому не відомо, він їх не брав. Не визнає взяття ним із квартири № 103 грошей, де вони знаходилися і кому належать йому невідомо. Вважає, що зазначеним позовом [PERSON] має мету незаконного отримання з нього грошей. Між тим, нею не доведено перед судом належність саме їй цього майна, дійсна вартість та факт перебування цього майна саме у нього. Йому відомо про те, що навіть після переселення позивачки у квартиру № 121, між нею, її донькою [PERSON], її онуком [PERSON] існують такі стосунки, що одна із жилих кімнат закривається на ключ, щоб виключити вільний доступ у відсутність [PERSON] Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки та відповідача, допитавши за клопотанням сторін свідків, вивчивши матеріали справи\~ і дослідивши надані\~\~ сторонами\~ по\~ справі докази, суд у межах\~ заявлених\~ позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Із матеріалів справи убачається, що позивачка [PERSON], [INFO], є матір`ю колишньої дружина відповідача по справі, [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про право власності на житло, яке було видано 22 листопада 1994 року виконкомом міської ради міста Слов`янська, [PERSON], [PERSON] (її дочці), онукам [PERSON] та [PERSON] В`ячеславу Вікторовичу на праві власності належить у рівних частках квартира № 121, розташована у будинку № 48 по вулиці Генерала Батюка у місті Слов`янську.( а.с.65а,77). За даними паспорту [PERSON] зареєстрована у цій квартирі була у період з 26 листопада 1986 року по 10 травня 2005 року, і з 02 червня 2015 року по даний час.( а.с.64) Відповідач по справі - [PERSON] у цій квартирі був зареєстрований з 10 травня 2005 року по 13 січня 2010 року, з 14 січня 2010 року по 24 липня 2015 року, про що свідчать дані його паспорту. ( а.с.62-63). Судом встановлено, що відповідач з членами своєї сім`ї, а у подальшому з колишніми членами такої сім`ї фактично до липня 2015 року проживав у квартирі № 121, розташованої у будинку № 48 по вулиці Генерала Батюка у місті Слов`янську, яка належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а відповідачка по справі- Акіншина З.І. фактично до серпня 2015 року проживала у квартирі № 103, розташованої у будинку № 54 по вулиці Генерала Батюка у місті Слов`янську, яка на праві власності належить [PERSON] Зазначені обставини визнані у судовому засіданні сторонами по справі, тому відповідно до положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Звертаючись до суду із позовом позивачка у позовній заяві і безпосередньо у судовому засіданні просила винести рішення, яким витребувати у відповідача повернути майно, а у разі неможливості повернення його в натурі, стягнути на її користь вартість майна та повернути гроші у сумі 600 грн., посилаючись при цьому на положення статей 386,387 та 390 Цивільного кодексу України. Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що держава гарантує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статей 10 та 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, позивач, який вважає себе власником майна - предмету спору, зобов`язаний довести ряд обставин, наявність яких є підставами для витребування майна з чужого незаконного володіння. Такими обставинами є наявність права власності позивача на майно, факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Сторони по цьому позову були вільними у наданні доказів і не заперечували проти закінчення зясування судом фактичних обставин по справі та перевірки їх доказами, та проти закінчення розгляду справи, виходячи із наданих ними суду доказів. Відповідно до положень статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановляє наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] щодо її права на витребування у [PERSON] майна, яким він, на її думку, незаконно володіє з липня - серпня 2015 року (час переселення сторін із вищевказаних квартир), було зроблено посилання на те, що її доводи підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані судом за її клопотанням. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини щодо права власності позивачки [PERSON] на майно, відсутність якого вона встановила при вселенні у серпні 2015 року у квартиру № 121, яке і є предметом позовних вимог, суд на підставі встановлених фактичних обставин приходить до наступних висновків: -щодо килима червоного кольору - доводи позивачки про її право власності спростовується показаннями свідка [PERSON], яка стверджувала у судовому засіданні про те, що зазначений килим належить їй та відповідачу, бо був отриманий у подарунок на їх весілля від самої позивачки. Свідок [PERSON] підтвердила у судовому засіданні факт того, що за станом на 2012-2013 роки, коли вона в останній раз відвідувала квартиру № 121, вона бачила у квартирі цей килим. Зазначений у судовому засіданні свідком [PERSON] факт того, що вона бачила як відповідач у липні 2015 року виносив до автомобіля килим у згорнутому вигляді, не може бути розцінений судом як доказ незаконного заволодіння ним майном з боку [PERSON], бо з урахуванням отримання килима у подарунок відповідачем та свідком [PERSON]Д, питання щодо поділу цього майна, у разі наявності спору, має бути вирішено саме між цими особами. Факт вивезення килима із квартири № 121 визнав не тільки відповідач по справі, а і був підтверджений показаннями свідка [PERSON], а подальше перебування цієї речі у квартирі вже за місцем проживання відповідача - показаннями свідка [PERSON] та [PERSON] -щодо ванни із чавуну розміром 170х70 см - право власності на неї документально позивачкою не підтверджено; сторонами визнано, що ванна була встановлена у квартирі № 121 - у жилому приміщенні, у якому позивачка фактично не проживала з 1990-1991 років до серпня 2015 року, тобто протягом 25 років. Доводи відповідача про придбання цієї ванни ще у 1987 році в теруправліні Слов`янського курорту, були підтверджені у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] Посилання позивачки на те, що вона особисто на придбання цієї ванни у 1990 році давала 100 рублів СРСР, ніякими доказами не підтверджено; -щодо шафи кольру « горіх» - право власності позивачки на це майно документально не підтверджено. Між тим, відповідачем надану суду копію інструкції по зібранню меблі мебельного гарнітуру « Елеонора», предметом якого і є ця шафа.(а.с.30) [PERSON] у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила про те, що цей гарнітур купили вона та відповідач, але позивачка дала також гроші на придбання цього гарнітуру ( конкретну суму вона не пам`ятає, але передана [PERSON] сума складає приблизно 70 % його вартості). Зазначені позивачкою та свідком [PERSON] обставини не були визнані відповідачем по справі. Аналізуючи встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою перед судом належними та допустимими доказами право її власності на цю шафу; -щодо шафи з дзеркалом, особистого одягу позивачки ( дублянки жіночої, трьох плащів, двоє пальто, двох кофт) - право власності позивачки на цей майно документально не підтверджено, але відповідачем було визнано у судовому засіданні про те, що зазначена шафа перебувала у квартирі № 103 у серпні 2015 року під час виселення позивачки із цього житла. Позивачка у судовому засіданні зазначила про те, що цю шафу з її одягом, не дав можливості забрати відповідач під час її переїзду із квартири № 103 у період з 04 по 06 серпня 2015 року посилаючись на те, що [PERSON] повинна передати йому в обмін на це майно золоті прикраси, що остання і зробила. Зазначені обставини не були визнані відповідачем та зазначено про те, що такої домовленості не було, бо [PERSON] підготувала свої речі для переїзду, дії по винесенню та завантаження речей, меблі здійснювали особи, яких особисто запросила [PERSON] Шафу вони не забрали і остання була у розібраному вигляді, тому він виніс її до громадського коридору багатоквартирного будинку № 54 по вулиці Генерала Батюка, і подальша доля цієї меблі йому невідома; до пред`явлення цього позову ніхто ніяких претензій з приводу цієї шафи, перебування у ній особистого одягу [PERSON] та шпалер, не висував. У судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] підтвердила факт вязання нею для позивачки у 2013 році кофти кольору « бузок». Між тим, зазначена особа не була свідком незаконного заволодіння відповідачем цим майном, їй лише відомо те, що друзі її сина надавали допомогу у перевезенні речей на початку серпня 2015 року позивачки із квартири № 103. [PERSON] у судовому засіданні, за клопотанням позивачки [PERSON], зазначила про те, що вона не була свідком заволодінням відповідачем речами, які належать [PERSON], яка є її сусідкою по будинку № 48, і перед викликом її до суду у якості свідка саме позивачка просила підтвердити перед судом те, що начебто її особистий одяг з шафою та шпалерами не повернув [PERSON] Між тим, цей же свідок [PERSON] спростувала у судовому засіданні доводи позивачки про те, що відповідач утримує її дублянку коричневого кольору, бо саме цим свідком було зазначено суду про те, що вона бачила [PERSON] у зимовій період 2015-2016 роки ( тобто вже після переїзду із квартири № 103) саме у цьому одязі. Свідку [PERSON] про залишення шпалер у квартирі № 103, як про це вона зазначила у судовому засіданні, відомо лише зі слів доньки позивачки- Омельченко [PERSON] у судовому засіданні, за клопотанням відповідача, у якості свідка [PERSON], зазначила про те, що після поселення у 2015 році [PERSON] у квартиру № 103, останній звертався до неї та її чоловіка з проханням надати допомогу у виборі та купівлі шпалер для проведення ремонтних робіт у всіх кімнатах цієї квартири, куди він переїхав у серпні 2015 року, і така допомога були ними надана. Посилання цього свідка [PERSON] на те, що така допомога була надана весною 2016 року, не приймаються судом до уваги, бо точне зазначення місяця не має значення у даному випадку, виходячи із того, що свідком зазначено, що це було вже після його поселення у двокімнатну квартиру, а час такого поселення судом встановлено як серпень 2015 року. Проаналізувавши встановлені обставини по справі щодо цього предмету позовних вимог, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність перед судом факту перебування зазначеної шафи, особистого одягу [PERSON] та шести рулонів шпалер у незаконному володінні відповідача. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивачки про те, що її дублянку [PERSON] послав собаці за місцем знаходження будинку померлих батьків, бо свідок [PERSON] зазначив про те, що було послано якийсь полушубок, але без зазначення його прикмет, що не дозволяє його ідентифікувати як майно, про яке ставить питання перед судом [PERSON]; -щодо штор тюлевих кремового кольору - позивачкою не надано будь-яких документів щодо часу їх придбання та вартості. [PERSON] наполягала у судовому засіданні на тому, що для купівлі цих штор у квартиру № 121 на початку 2015 року особисто вона надала дочці [PERSON] гроші у сумі 2000 грн., тому вважає їх своєю власністю. Між тим, ці обставини спростовані показаннями [PERSON], яка пояснила, що її подруги на день народження подарували їй гроші, за які вона і купила ці штори у квартиру № 121, тому вважає штору своєю власністю. Ці ж обставини придбання штор підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON]Проаналізувавши зазначені обставини, суд приходить до висновку про недоведеність перед судом обставин, як того, що ці штори є особистою власністю позивачки, так і того, що останні перебувають у незаконному володінні відповідача; -щодо світильника на чотири плафони позивачкою не надано будь яких документів щодо часу його придбання, а факт перебування цієї речі у квартирі № 103 за станом на 2013 рік підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] Доводи відповідача про те, що зазначений світильник необережно було розбито його сином [PERSON] під час зняття у серпні 2015 року, знайшли своє підтвердження на підставі показань свідка [PERSON], який додатково також зазначив про те, що пошкоджений світильник було виставлено у коридор загального користування багатоквартирного будинку № 54. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність перебування цього майна у незаконному володінні відповідача; -щодо чайного сервізу червоного кольору, кришталевого посуду ( вази для салату, вази для квітів, вази для меду, 6 штук кришталевих фужерів) та підлогових ваг - позивачкою не надано суду будь-яких документів щодо часу придбання цих речей. [PERSON] у судовому засіданні свідок [PERSON] спростувала доводи позивачки щодо належності позивачці [PERSON] цих речей на праві власності, зазначивши, що сервіз був подаровано їй позивачкою, ваги купувала вона, тому ці речі належать особисто їй на праві власності. Крім того, вона не погодилася з твердженням своєї матері про те, що ваза кришталева вартістю 250 грн. була куплена позивачкою. Таким чином, позивачкою не доведено як факт її права власності на зазначене майно, так і факт незаконного заволодіння ним відповідачем, враховуючи при цьому те, що ці обставини не визнані відповідачем, а згідно пояснень свідка [PERSON], який з 2015 року періодично проживає у квартирі № 121, у жилій кімнаті - у серванті, знаходиться цей чайний сервіз та кришталевий посуд , і він також бачив коробки з багато чисельними кришталевими виробами. На підтвердження своїх позовних вимог щодо незаконного заволодіння весною 2015 року відповідачем грошима у сумі 600 грн., позивачкою було зазначено про те, що вона впустила його у квартиру № 103, він взяв документи на цю квартиру і серед них лежали гроші у сумі 800 грн., але відповідач взяв лише три купюри по 200 грн., тобто 600 грн. Зазначені обставини не були визнані відповідачем. [PERSON] у якості свідка [PERSON] пояснила,що ці обставини відомі їй лише зі слів матері. Як убачається із копії листа Слов`янського відділення поліції від 15 грудня 2015 року за № А-1, на письмове звернення 17 листопада 2015 року [PERSON] щодо притягнення [PERSON] до відповідальності, останній було роз`яснено її право вирішення цього питання у цивільному порядку.(а.с.7) Безпосередньо у судовому засіданні позивачкою було зазначено про те, що вона у цьому зверненні ставила питання щодо незаконного заволодіння [PERSON] лише частиною її майна і ніколи до поліції не зверталася з питання незаконного заволодіння її грошима у сумі 600 грн. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що зазначене нею у позовній заяві, з урахуванням уточнень під час судового розгляду, майно є її особистою власністю, що це майно вибуло із її володіння та знаходиться у відповідача, як не було доведено і фактів, які доводять незаконність володіння цим майном на даний час відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі. На підставі положень статті 88 ЦПК України підстав для стягнення на користь позивачки понесених нею судових витрат по сплаті судового збору у сумі 551 грн.20 коп. та витрат на правову допомогу у сумі 400 грн. не має.

Outcome: dismissed