Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

у вересні 2013 року позивач звернувся в суд з зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив - визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3051, удаваним в частині власника (покупця); - визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3051; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 9 липня 2009 року, з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, яка розташована на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з моменту укладання договору купівлі - продажу від 19 березня 2004 року; - визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3059, удаваним в частині власника (покупця); - визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19 березня 2004 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 3059; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 9 липня 2009 року, з кадастровим номером [NUMBER], виданий [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2472 га, яка розташована на території Лютізької сільської ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з моменту укладання договору купівлі - продажу від 19 березня 2004 року. В обґрунтування позову зазначав, що відповідач [PERSON] в жовтні 2000-го року отримав тяжку черепно-мозкову травму, внаслідок якої став інвалідом. Після таких подій, з урахуванням того, [PERSON] не міг знаходити вільне спілкування із людьми та відокремився від навколишнього світу, було прийнято рішення зареєструвати вказане майно на нього з метою покращення його стану здоров'я, набуття впевненості в собі, відчуття потрібності в суспільстві та знайомства з новими людьми шляхом його участі в процесі придбання земельних ділянок, про що позивач домовився з продавцями земельних ділянок - відповідачами [PERSON] та [PERSON] Також позивач зазначав, що він особисто домовлявся про всі істотні умови договорів купівлі-продажу земельних ділянок, про їх ціну, сплатив за власні кошти їх покупну ціну, придбав земельні ділянки для себе, збудував на них житловий будинок та з моменту придбання використовує їх, зокрема, проживає там. Позивач зазначав, що бажаного ефекту оформлення земельних ділянок на відповідача [PERSON] не досягло, останній чинить позивачу перешкоди у користуванні земельними ділянками. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задоволення із викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи до судових засідань не з'являвся. Подав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що ним були укладені спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок, які були ним оплачені в повному обсязі, про що свідчить сам факт їх підписання, та відомості про його доходи за період із 23 вересня 1999 року по 19 серпня 2009 року як фізичної особи-підприємець, які перевищують вартість спірних земельних ділянок. Також, [PERSON] вказав, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі. Зазначивши, що дійсно на початку 2004-го року вони домовилися безпосередньо із позивачем про продаж йому земельних ділянок у с. Лютіж Вишгородського району Київської області, продавши їх отримали від [PERSON] грошові кошти в якості їх оплати за продане нерухоме майно. Про зазначені обставини, також, подали на адресу суду заяву про визнання позову. Представник співідповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та просив його задовольнити. Заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 10 березня 2004 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого позивач сплатив останньому завдаток в розмірі 5 000 доларів США в якості забезпечення укладання спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок. У вказаному договорі сторони погодили об'єкт продажу - земельну ділянку площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, ціну її продажу, порядок розрахунків, права і обов'язки сторін (т. 1, а.с. 155). 19 березня 2004 року між відповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2478 га, розміщеної на території Лютізької ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за номером 3051 (т.1, а.с. 9). 13 квітня 2004 року на підставі зазначеного договору відповідачем [PERSON] був отриманий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] з кадастровим номером: [NUMBER] (т.1, а.с. 12). Згідно п. 2.2. Договору купівлі-продажу земельної ділянки-1, продаж земельної ділянки проводився за 21 929,00 (двадцять одну тисячу дев'ятсот двадцять дев'ять) гривень, які продавець (відповідач [PERSON] 10 березня 2004 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір завдатку, відповідно до умов якого позивач сплатив останньому завдаток в розмірі 5 000 доларів США в якості забезпечення укладання спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок. У вказаному договорі сторони погодили об'єкт продажу - земельну ділянку площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, ціну її продажу, порядок розрахунків, права і обов'язки сторін (т. 1, а.с. 156) 19 березня 2004 року між відповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2472 га, розміщеної на території Лютізької ради, [ADDRESS] Вишгородського району Київської області посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за номером 3059 (т. 1, а.с. 10) 13 квітня 2004 року на підставі зазначеного договору відповідачем [PERSON] був отриманий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] з кадастровим номером: [NUMBER] (т.1, а.с. 11). Згідно п. 2.2. Договору купівлі-продажу земельної ділянки-2, продаж земельної ділянки проводився за 21 876,00 (двадцять одну тисячу вісімсот сімдесят шість) гривень, які продавець (відповідач [PERSON].) отримав повністю до підписання даного договору. На підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року № 2/2-843/09 [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстрований 9 липня 2009 року за № 010990802896, згідно якого вона зазначена власником земельної ділянки площею 0,2478 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, [ADDRESS] та державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстрований 9 липня 2009 року за № 010990802895, згідно якого вона зазначена власником земельної ділянки площею 0,2472 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, [ADDRESS] (т. 1 а.с. 27-28). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року зазначене рішення Вишгородського районного суду Київської області скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову (т. 1 а.с. 21-26). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 23 жовтня 2013 року рішення Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року скасовано , а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с. 141-145). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року скасовано в частині зобов'язань КП «Вишгородське БТІ «Управління житлово-комунального господарства, промисловості», Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області, Київської регіональної філії ДП Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах вчинити певні дії та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог, у решті рішення суду залишено без змін (т. 2 а.с. 146-150). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 3 вересня 2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 2 березня 2009 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2013 року скасовано , а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с. 151-155). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року, що набрало законної сили, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], треті особи -ВАТ «Трест Київміськбуд-3», АТ «Київміськбуд» про визнання договору про відступлення права вимоги частково недійсним та визнання права власності (т.2, а.с. 160). З довідки виданої директором ТОВ «Компанія Рікон» - засновнику ТОВ «Компанія Рікон» [PERSON] вбачається, що земельні ділянки, розміщені в [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, площею 0,2472 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,2478 га, кадастровий номер [NUMBER], а також житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, неодноразово передавалися в іпотеку в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «Компанія Рікон» перед банками. Усі дії з передачі земельних ділянок та житлового будинку в іпотеку, зокрема, проведення переговорів з банком, організація оцінки майна, узгодження умов іпотечних договорів тощо, проводились [PERSON] як фактичним власником цього майна (т. 1 а.с. 158). Відповідно до довідки від 11 вересня 2014 року № 691, виданої Лютізькою сільською радою Вишгородського району Київської області, [PERSON] дійсно проживає [ADDRESS] з 2006 року по даний час. Разом з ним проживають його дружина [PERSON] та син [PERSON] (т. 1 а.с. 159). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Звернувшись до суду, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив визнати частково удаваними договори купівлі-продажу земельних ділянок в частині покупця, визнати його покупцем за даними договорами, визнати недійсними акти та визнати за ним право власності на спірні земельні ділянки, посилаючись на положення статей 203, 235, 655, 392 ЦК України та статті 152 ЗК України. У статті 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу, відповідно до зазначених положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», йдеться про те, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Разом із тим, відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року у справі № 6-16217св14. Допитані в судовому засіданні в якості свідків відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] показали, що на початку 2004-го року [PERSON] та [PERSON] отримали у власність земельні ділянки по [ADDRESS] Вишгородського району та вирішили їх продати, для чого ними було видано доручення від [PERSON] Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON] показали, що на початку 2004-го року останній вирішив придбати земельні ділянки в Вишгородському районі Київської області. В результаті пошуку необхідних земельних ділянок він познайомився з [PERSON], який запропонував йому придбати земельні ділянки, що належали на той час відповідачам [PERSON] та [PERSON] Допитані в судовому засіданні в якості свідків відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також позивач [PERSON] показали, що з метою погодження умов купівлі-продажу земельних ділянок по [ADDRESS] Вишгородського району Київської області, які належали [PERSON] та [PERSON], позивач 10 березня 2004 року зустрівся з останніми. Під час цієї зустрічі позивач погодив з відповідачами [PERSON] та [PERSON] усі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: відповідачі погодились продати, а позивач купити зазначені земельні ділянки; ціна продажу кожної земельної ділянки становила 75 000 доларів США; погодили наступний порядок оплати: 5 000 доларів США в якості завдатку за земельні ділянки були сплачені в день зустрічі, решта коштів мала бути сплачена в день нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу земельної ділянки. При цьому свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що взагалі не знайомі з відповідачем [PERSON], грошей від нього за продаж земельних ділянок не отримували. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON] пояснили, що позивач особисто домовлявся з нотаріусом та представником [PERSON] про місце, дату та час укладання договорів купівлі-продажу, а також особисто оплатив нотаріальні послуги; договори купівлі-продажу земельних ділянок оформлялись на відповідача [PERSON], позивач за особисті кошти сплатив вартість двох земельних ділянок, за вирахування завдатку, в розмірі 140 000 доларів США; відповідач [PERSON] в свою чергу лише підписав договори купівлі-продажу. Відповідно до довідки ТОВ «Ковчег» № 14 від 09.09.2014 року позивач на вказаних земельних ділянках замовив, профінансував та здійснював контроль над будівництвом житлового будинку. Усі питання щодо оплати проектних та будівельних робіт, погодження проекту тощо здійснювались особисто позивачем та за його особисті кошти. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він за вказівкою позивача від імені [PERSON] здійснював усі дії щодо отримання дозволів, погоджень, введення житлового будинку з господарчими спорудами в експлуатацію, проведення водо- та газопостачання, тощо. 6 грудня 2007 року спірні земельні ділянки та житловий будинок за іпотечним договором було передано в іпотеку ПАТ «Укрексімбанк» для забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «Компанія Рікон», в якому позивач є одним з засновників. Допитаний в якості свідка працівник ПАТ «Укрсімбанк» [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що спірні земельні ділянки за вказівкою позивача були передані в іпотеку ПАТ «Укрексімбанк» для забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «Компанія Рікон». Усі переговори щодо укладання іпотечного договору проводились особисто позивачем. Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач пояснив, що вирішив оформити спірні земельні ділянки на відповідача [PERSON] через те, що в жовтні 2000 року відповідач [PERSON] отримав тяжку черепно-мозкову травму, в результаті якої відбувся забій головного мозку. Після цих подій він за рахунок позивача лікувався в багатьох лікарських установах, науково-дослідних медичних інститутах, комерційних клініках як на території України так і за її межами. Після того як відповідач [PERSON] отримав тяжку травму він не міг вільно спілкуватись із людьми та самоізолювався від навколишнього світу, внаслідок поганого психологічного стану погіршувався стан його здоров'я. З метою покращення стану здоров'я [PERSON], набуття відчуття потрібності в суспільстві, знаходження нових інтересів в житті та його знайомства з новими людьми на родинній нараді було прийнято рішення оформити земельні ділянки саме на відповідача [PERSON] Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], а також випискою № 29739 із медичної карти стаціонарного хворого від 22.12.2010 року, випискою з історії хвороби № 1078 від 24.02.2012 року, рішенням Постійно діючого третейського суду від 12.11.2009 року у справі № 10-12/11, розпискою лікаря Притули О.М. від 12.05.2014 року, довідкою ТОВ «Клініка 311» № 14/1114 від 20.11.2014 року та рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.03.2014 року у справі №2/756/190/14-ц. Також, в рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року у справі №2/756/190/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що спірні земельні ділянки по [ADDRESS] Вишгородського району Київської області хоча і зареєстровані на ім'я відповідача [PERSON], однак придбавалися за рахунок [PERSON] Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, судом не береться до уваги посилання співвідповідача [PERSON] про достатність розміру його доходів для придбання спірних земельних ділянок навесні 2004 року так як і посилання позивача про їх придбання за 150 тисяч доларів США та відсутність у [PERSON] достатнього доходу у вказаному розмірі на час укладення спірних договорів купівлі - продажу. Оскільки, згідно частини 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Із примірників договорів купівлі - продажу від 19 березня 2009 року, які є чинними на час розгляду справи у суді, вбачається, що ціна продажу нерухомого майна становила 21 876 грн. та 21 929 грн., тому судом беруться до уваги витрати, пов'язані із придбанням земельних ділянок саме у зазначеному розмірі. Однак, із урахуванням фактичних обставин по справі, досліджених у судовому засіданні належних доказів, показань свідків, допитаних у суді, поданих сторонами та визначення норм матеріального і процесуального права що підлягають застосуванню судом для вирішення спору, судом зазначається, що саме позивач [PERSON] домовлявся про всі істотні умови договорів купівлі продажу від 19 березня 2004 року, укладених із співвідповідачами [PERSON] та [PERSON], у тому числі, про їх ціну, сплатив за власні кошти покупну ціну та придбав земельні ділянки для себе, на власний розсуд їх використовував, а продавці - відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали від нього грошові кошти за відчужене нерухоме майно. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про наявність достатніх правових підстав для визнання спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок удаваними в частині покупця, визнання позивача [PERSON] покупцем земельних ділянок із кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS] Вишгородського району Київської області за договорами купівлі - продажу від 19 березня 2004 року, укладених із співвідповідачами [PERSON] та [PERSON], оскільки правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, які б мали полягати у наявності повноважень як власника у [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження земельними ділянками. З урахуванням зазначеної позиції суду, а також того факту, що державні акти на земельні ділянки серії [NUMBER] від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером [NUMBER] та серії [NUMBER] від 13 квітня 2004 року з кадастровим номером [NUMBER], видані на ім'я [PERSON] саме на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу від 19 березня 2004 року, які на переконання суду є удаваними в частині покупця, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання недійсними названих державних актів на право приватної власності на земельні ділянки. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Позовні вимоги позивача обґрунтовується, зокрема, статтею 392 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В свою чергу, відповідно до пункту 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Отже, на позовні вимоги позивача не поширюються правила про позовну давність, оскільки пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо земельних ділянок. Крім того, суд звертає увагу, що в березні 2009 року Вишгородським районним судом Київської області було визнано договір купівлі-продажу дійсним та визнано право власності на житловий будинок і земельні ділянки за [PERSON] На підставі зазначеного рішення [PERSON] були отримані державні акти про право власності на земельні ділянки серій [NUMBER] від 09.07.2009 року та [NUMBER] від 09.07.2009 року. Тобто, внаслідок визнання права власності Вишгородським районним судом Київської області від 2 березня 2009 року за [PERSON] спірні земельні ділянки продовжували перебувати в опосередкованому володінні позивача через його дружину - [PERSON] Протягом 2009-2013 років земельні ділянки використовувались позивачем на власний розсуд: передавав земельні ділянки в іпотеку банку для забезпечення кредитних зобов'язань ТОВ «Компанія Рікон», в якому позивач є одним з співзасновників. 14 березня 2013 року [PERSON] звернувся до Апеляційного суду Київської області з апеляційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02.03.2009 року. 14 травня 2013 року апеляційним судом Київської області ухвалою було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02.03.2009 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог Вишгородське бюро технічної інвентаризації, управління житлово-комунального господарства, промисловості, Лютізька сільська рада Вишгородського району Київської області, Київська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Вишгородського районного відділу земельних ресурсів № 11 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки. З відкриттям апеляційного провадження та отриманням ухвали апеляційного суду Київської області від 14 травня 2013 року позивач дізнався про порушення його суб'єктивного права власності на спірні земельні ділянки. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, у відповідності до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності почався з дня коли Позивач дізнався про порушення його суб'єктивного права власності, тобто із травня 2013 року. Згідно з статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся з позовною заявою до Вишгородського районного суду Київської області 25 вересня 2013 року. Таким чином, станом на дату звернення позивача до Вишгородського районного суду Київської області із позовом, що вирішується судом, строк позовної давності не сплинув, а тому не підлягають застосуванню судом наслідків пропущення троку позовної давності, у даному випадку. В той же час, не охоплюються предметом та підставами позову [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсними державних актів на ті самі земельні ділянки [NUMBER] від 09.07.2009 року та [NUMBER] від 09.07.2009 року, які видані на ім'я [PERSON], на підставі судового рішення, так як зазначені юридичні факти є предметом перегляду у іншому судовому спорі, що вирішується Вишгородським районним судом Київської області. Тому, у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити. Також, не є такими, що мають бути задоволені позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на спірні земельні ділянки по [ADDRESS] Оскільки із урахуванням позиції суду про визнання позивача покупцем спірних земельних ділянок та змісту положень цивільного законодавства щодо поняття та істотних умов договору купівлі-продажу, [PERSON] є їх власником. В той же час, порядок та підстави державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульовано нормами спеціального Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому, вирішення питання реєстрації права власності на нерухоме майно за власником, у тому числі покупцем за договором купівлі - продажу, в даному випадку, належить до компетенції уповноваженого на те органу державної влади в порядку визначеному Законом та не відносяться до компетенції суду. Отже, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для часткового задоволення позову.

Outcome: partial