Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

У березні 2018 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.1997 року та договору обміну від 09.01.1998 року, належить квартира [ADDRESS]. У квартирі зареєстровані відповідачі, які з березня 2015 року за місцем реєстрації не проживають. На підставі викладеного просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 68 у будинку № 54 по вул. Сєченова в м.Маріуполі. Позивачі у судове засідання не зявилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON], яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON], у судове засідання не зявилась, надала заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Вказала, що визнання її та її малолітньої дитини [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 68 у будинку № 54 по вул. Сєченова в м.Маріуполі, не порушує їх права, адже вони мають власне житло в Російській Федерації, де проживають та зареєстровані. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстраційним №2/3144, та договору обміну від 09.01.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстраційним №2/18, [PERSON] належить 2/3 частини та [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS], що також підтверджується реєстраційним свідоцтвом МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» № 36548 від 20.01.1998 року. Згідно інформації Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 15-126-1943 від 26.02.2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Як вбачається з паспортних даних відповідачки [PERSON], вона з 11.08.2017 року зареєстрована в [INFO]. Згідно свідоцтв про реєстрацію за місцем проживання № 2379 від 11.08.2017 року, виданого Відділенням УФМС Росії по Тульській області в Кірєєвському районі, [PERSON], [INFO], також зареєстрована в [INFO]. Згідно акту №106, складеного 26.02.2018 року головою комітету самоорганізації населення «Центральний І», [PERSON] та малолітня [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але не мешкають більше трьох років. Даний факт також в акті підтвердили сусіди. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та заперечується самими відповідачами, що [PERSON] та малолітня [PERSON], не проживають за адресою: [INFO], більше трьох років без поважних причин, що також підтверджується актом КСН «Центральний І». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] та малолітня [PERSON] підлягає визнанню такими, що втратили право користування квартирою №68 будинку №54 по вул.Сєченова у м.Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved