Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання 13 серпня 2002 року шлюбу проживає з матірю та перебуває на її утриманні окремо від батька, і маючи фінансову можливість забезпечити поїздки доньки за кордон за навчальними програмами КЗО «Спеціалізована середня загальноосвітня школа №22 з поглибленим вивченням іноземної мови» ДМР, де навчається донька, з метою вивчення іноземної мови, а так само для відпочинку та оздоровлення в інших країнах, не може реалізувати таку можливість через ненадання згоди на виїзд за кордон дитини батьком відповідачем у справі, оскільки його місцезнаходження не відоме, тому позивач просила суд надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON] [INFO], уродженки [INFO], до досягнення нею 18-річного віку у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею нотаріально посвідченою згодою, без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] Позивач та представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримали у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши, що відповідне рішення суду потрібне для представлення з пакетом документів для взяття участі у навчальній програмі школи, де навчається донька сторін, яка передбачає виїзд учнів групою за кордон, оскільки без такої згоди батьків документи взагалі не розглядаються на предмет участі дитини у такій подорожі, тому просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Представник третьої особи органу опіки та піклування в судовому засіданні проти позову заперечувала тим, що позивач в позовній заяві не зазначає ні країн, до яких просить дозвіл на виїзд для дитини, ні періоду часу, не надає доказів на підтвердження вимог взагалі, зокрема, і щодо звернення до відповідача за відповідним дозволом та його ухилення від надання такої згоди, тому просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача та третьої особи, дослідивши наявні письмові докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов висновку про відмову у задоволенні, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06 червня 1998 року по 13 серпня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними записом у паспорті та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.10). Від сторін, як подружжя, походить дитина [PERSON], [INFO], про що Відділом РАГС виконкому Сімферопольської міської ради Автономної Республіки Крим 04 вересня 1999 року вчинений актовий запис №1791 та видане свідоцтво про народження, долучене до матеріалів справи в копії (а.с.9). Також сторонами у судовому засіданні визнано, що дитина після розірвання шлюбу проживає разом з матірю позивачем у справі. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків суд виходить з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на те, що має намір виїжджати за кордон разом з дитиною за освітніми програмами для поглибленого вивчення англійської мови, що пропонуються навчальним закладом, де навчається дитина [PERSON] КЗО «Спеціалізована середня загальноосвітня школа №22» з поглибленим вивченням іноземної мови» ДМР, а також з метою оздоровлення дитини, її відпочинку, культурного розвиту, разом з тим, у відповідності зі своїми процесуальними обовязками відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду жодних доказів на підтвердження існування взагалі яких-небудь навчальних програм, екскурсій, тощо, які організовує навчальний заклад, де навчається дитина, перелік країн, до яких проводилися чи проводитимуться навчальні та/або екскурсійні програми, тощо, як і не представила суду жодних доказів наявності у дитини хвороб, рекомендацій фахових лікарів стосовно певного виду лікувальних або реабілітаційних процедур, необхідності оздоровлення в певній країні, тощо, а так само не представила суду жодної путівки до будь-якої з іноземних з підтвердженням відвідування світових культурних памяток, тощо. При цьому, позивач у позові не зазначала і період на який, клопотала про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди і супроводу батька, заявивши про надання такого дозволу судом для виїзду за межі України без зазначення країни виїзду до досягнення дитиною повноліття, тобто до 29 липня 2017 року, не наводячи ні обґрунтування необхідності перебування дитини за кордоном у невизначеній країні протягом такого часу. Так само, позивач не довела перед судом належними, допустимими, достатніми доказами ту обставину, що відповідач ухиляється від надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі позивача (матері дитини), зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності запрошення зявитися до визначеного нотаріуса, зокрема, і за останнім відомим місцем проживання відповідача, матеріали справи не містять та в судовому засіданні такі обставини підтвердження не знайшли. За наведених обставин, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності і логічному взаємозвязку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За правилами ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed