Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

у березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. Свої вимоги обґрунтував тим, що з є власником квартири [ADDRESS]. 09.10.2009 року між ним та [PERSON] Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 1252 було зареєстровано шлюб. Після того [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS]. Проте, 11.02.2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано висновок № 00017653636 про анулювання актового запису № 1252 про шлюб між ним та [PERSON] Оскільки шлюб було анульовано, то у [PERSON] ніколи й не виникало право користування квартирою [ADDRESS], вона не є членом його сім'ї, має житло у м. Ужгород, а тому в силу ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України є такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], та підлягає зняттю з реєстрації. Ухвалою судді від 27.04.2018 року в справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 17.09.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 29.10.2018 року. Ухвалою суду від 03.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 21.01.2019 року. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши надані докази, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, надійшов наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 01.02.2005 року [NUMBER] належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с. 12-18). 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 1252 було зареєстровано шлюб (а.с. 11). Судом встановлено, що не заперечується й стороною позивача, після укладення шлюбу відповідач була зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. 11.02.2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано висновок № 00017653636 про анулювання актового запису № 1252 про шлюб між [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 39 СК України, оскільки позивач одночасно перебував у іншому зареєстрованому шлюбі (а.с. 6-10). Вказане встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2018 року, що в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦУПК України не підлягає доказуванню. Згідно ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Загальний правовий наслідок визнання шлюбу недійсним полягає в тому, що шлюб вважається таким, що ніколи не існував, а особи, що його уклали, вважаються такими, що раніше не перебували в шлюбі. У подружжя не виникає жодних особистих та майнових прав, що випливають із шлюбу (ст. 45 СК України). Зокрема, особа, яка поселилася у житлове приміщення, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена (ч. 4 ст. 45 СК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, зміст якої передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Однак, цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. В такому випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Разом з тим, звернувшись до суду з вказаним позовом, [PERSON], посилаючись на те, що відповідач не є членом його сім'ї, на підставі положень саме ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, просив визнати останню такою, що втратила право користування належною йому квартирою, та зняти її з реєстрації. Однак, на думку суду, вказане трактування не може бути прийнято судом до уваги, оскільки положеннями ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюються взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. В даному випадку, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, приймаючи до уваги вимоги позивача та їх обґрунтування, суд надходить до висновку про те, що застосуванню підлягають норми ст. ст. 383, 391 ЦК України, котрі передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житло від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а визначальним для захисту права на підставі цих норм права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення вказаних статей ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed