Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Шеремета О.О. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.07.2017, відповідно до наказу Державного університету інфраструктури та технологій № 04/з від 09.03.2017, що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] , його було призначено на посаду виконуючого обов`язки директора Київського транспортно-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій. 15.07.2019 його було незаконно звільнено, однак на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2020 у справі № 754/12121/20, яке набрало законної сили 12.01.2021, поновлено на роботі. Позивач звертає увагу на те, що в зв`язку з тим, що його було звільнено на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, він не мав реальної можливості працевлаштуватися на керівну посаду, яка б відповідала його кваліфікації та діловим якостям, що надзвичайно принижувало його гідність і викликало пригнічений стан. В зв`язку із втратою роботи саме в той час, коли у нього на утриманні був неповнолітній син [PERSON] та дружина, яка перебувала у відписці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку, викликало в позивача глибокі психологічні переживання та почуття глибокого приниження, через неможливість утримувати сім`ю. Психологічні страждання також поглиблювалися внаслідок стану здоров`я, неможливість своєчасно отримати лікування через фінансові труднощі. Внаслідок незаконного звільнення з роботи також були порушені нормальні життєві зв`язки позивача через неможливість продовження активного трудового життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, зокрема і в сім`ї, через гострі фінансові проблеми, які тривали понад 15 місяців до поновленого порушеного права. Крім того, у зв`язку із незаконним звільненням, позивач був змушений докладати додаткових зусиль щодо захисту своїх прав, звертаючись до адвокатів за правовою допомогою. Просив під час вирішення справи врахувати характер та обсяг душевних та психологічних страждань, наявність тяжких серцево-судинних захворювань, час та зусилля докладені для відновлення порушеного права, загострення відносин у сім`ї, порушення сталих трудових зв`язків, через шкоду завдану авторитету позивача, а також, непоправність завданої шкоди його діловій репутації та у зв`язку з цим, стягнути з відповідача 150 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 року визначено головуючого суддю Петрова Д.В. Ухвалою від 19.03.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.04.2021 від відповідача надійшло клопотання по відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що під час карантину працівники Державного університету інфраструктури та технологій працюють дистанційно, отримали ухвалу по відкриття провадження лише 19.04.2021, що унеможливлює подачу відзиву у строки, встановлені в ухвалі. 07.05.2021 від відповідача надійшов відзив, в якому зазначає, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, тому не можуть бути повністю задоволені судом. Також, вказує на те, що проблеми із здоров`ям були у позивача до звільнення, витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката в розмірі 20 000,00 грн. було йому компенсовано, а також виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 169 886,75 грн. Звертає увагу суду на те, що позивача було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, що також спростовує наявну ділову репутацію позивача. Просить в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. 26.05.2021 від представника позивача адвоката Шеремета О.О. надійшла відповідь на відзив у справі, в якій він спростовує доводи відповідача та зазначає, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може спростувати наявність в нього високої ділової репутації, оскільки ділова репутація є суспільною оцінкою ділових та професійних якостей, яких особа не позбавляється внаслідок визнання її винною у вчиненні адміністративного правопорушення. А відшкодування відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу це є відшкодування матеріальної шкоди, понесеної позивачем внаслідок незаконного звільнення, що ніяк не звільняє відповідача від обов`язку відшкодування моральної шкоди, яка є витратами немайнового характеру. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, відповідно до вимог закону подав до суду заяву про розгляд позовної заяви за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, і просив задовольнити позову заяву у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, відповідно до вимог закону подала до суду заяву про розгляд позовної заяви за її відсутності, позовні вимоги позивача не підтримала, і просила відмовити в їх задоволені. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.07.2017, відповідно до наказу Державного університету інфраструктури та технологій № 04/з від 09.03.2017, що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] , позивача було призначено на посаду виконуючого обов`язки директора Київського транспортно-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій. 15.07.2019 позивача було незаконно звільнено, згідно з наказом № 06-03-195/о від 15.07.2019, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2020 у справі № 754/12121/20, яке набрало законної сили 12.01.2021, поновлено на роботі, вказаний наказ визнано незаконним та поновлено позивача на посаді. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 150 000 грн., є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного університету інфраструктури та технологій та вважає, що грошова сума у розмірі 10 000,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану Державним університетом інфраструктури та технологій позивачу моральну шкоду. Та, як зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», - в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. На підставі викладеного,

Outcome: partial