Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

У вересні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] районної ради, [PERSON] районної державної адміністрації, Редакції газети «Новомиргородщина» про визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] районної ради Кіровоградської області № 42 від 25 грудня 2015 року, визнання недійсним контракту, укладеного 28 грудня 2015 року між [PERSON] районною радою Кіровоградської області та [PERSON] на підставі вказаного вище рішення районної ради. Посилаючись на ст. ст. 4, 5, 10, 89, 203, 215, 216, 256, 257 ЦК України, ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 57, 65 ГК України, ст. ст. 1, 10, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», заявник просить суд: визнати поважними причинами пропущення ним строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів; визнати протиправним та скасувати рішення [PERSON] районної ради Кіровоградської області № 42 від 25 грудня 2015 року; визнати недійсним контракт, який укладений 28.12.2015 року між [PERSON] районною радою Кіровоградської області та [PERSON]; стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений ним за подачу позову до суду. За ухвалою районного суду від 12.10.2016 р. було залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У судовому засіданні [PERSON] підтримав власний позов повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник відповідача [PERSON] районної ради [PERSON] не визнала позов повністю, оскільки вважає, що рішення сесії [PERSON] районної ради № 42 від 25.12.2015 р. було постановлено у відповідності до чинного законодавства та з дотриманням регламенту. Представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] не визнав позов повністю, бо рішення сесії [PERSON] районної ради № 42 від 25.12.2015 р. було прийняте відповідно до чинного законодавства та повинно виконуватися. Представник відповідача редакції газети «Новомиргородщина» і третя особа [PERSON] не визнав позов повністю, бо рішення сесії [PERSON] районної ради № 42 від 25.12.2015 р. відповідає нормам чинного законодавства та відповідно повинно виконуватися. Окрім цього, представники відповідачів [PERSON], [PERSON], представник відповідача і третя особа [PERSON] подали письмові заперечення проти позову. До того ж представник відповідача [PERSON] районної ради подав письмову заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: дослідивши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких міркувань. За приписами: ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції, що була чинною на момент прийняття оспорюваного рішення районної ради: ч. 1 ст. 24 Правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. ч. 3 ст. 24 Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. п. 7 ч. 1 ст. 43 Виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: заснування засобів масової інформації відповідної ради, призначення і звільнення їх керівників. Кодексу законів про працю України: ч. 3 ст. 21 Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. п. 3 ч. 1 ст. 24 Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту. ч. 1 ст. 233 Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. ст. 234 У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. ЦК України: ч. 1 ст. 203 Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ч. 1 ст. 215 Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ч. 1 ст. 215 Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ч. 1 ст. 227 Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. ч. 1 ст. 236 Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом безспірно встановлено, що на першій сесії сьомого скликання [PERSON] районної ради Кіровоградської області 11 грудня 2015 року було прийнято рішення № 8 про звільнення з посади головного редактора районної газети «Новомиргородщина» позивача [PERSON] До того ж одночасно було призначено його виконуючим обовязки головного редактора редакції газети «Новомиргородщина» з 11 грудня 2015 року по день призначення на цю посаду головного редактора редакції газети «Новомиргородщина». 25 грудня 2015 року на другій сесії сьомого скликання [PERSON] районної ради Кіровоградської області було прийнято рішення за № 42 про призначення третьої особи [PERSON] на посаду головного редактора редакції газети «Новомиргородщина», а 28 грудня 2015 року між [PERSON] районною радою та [PERSON] був укладений відповідний контракт. За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У даному випадку вищенаведені обставини були визнані сторонами і третьою особою у суді і тому не підлягають доказуванню. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, утворюють, реорганізують та ліквідують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю. Виключно на пленарних засіданнях районної ради вирішуються питання, зокрема, щодо заснування засобів масової інформації відповідної ради, призначення і звільнення їх керівників (п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Суд відкидає заперечення представника відповідача і третьої особи [PERSON], що начебто потрібно керуватися новою редакцією п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої до виключної компетенції районної ради належить розгляд питань про заснування аудіовізуальних (електронних) засобів масової інформації відповідної ради, призначення і звільнення їх керівників. Адже у даному випадку згідно із Законом України № 917-VIII від 24.12.2015 р. зазначені [PERSON] зміни до п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» набрали чинності з 01.01.2016 р., тобто вже після прийняття оспорюваного рішення [PERSON] районною радою 25.12.2015 р. Реалізовуючи свої повноваження, за спільним рішенням [PERSON] районної ради та [PERSON] районної державної адміністрації було створено друкований засіб масової інформації в м. Новомиргороді, Кіровоградської області, який був зареєстрований в установленому законом порядку та який здійснює свою діяльність у відповідності до затвердженого статуту. Відповідно до положень п. 1.1. ст. 1 діючого Статуту редакції газети «Новомиргородщина» засновниками вказаного вище друкованого видання є [PERSON] районна рада та [PERSON] районна державна адміністрація Кіровоградської області. Редакція районної газети є корпоративним підприємством оскільки утворене двома засновниками за їх спільним рішенням (п. 5 ст. 63 ГК України). Діючий Статут редакції газети визначає, що управління редакцією повинно здійснюватися відповідно до Статуту на основі прав власників (засновників) (п. 4.1. Статуту), які в свою чергу здійснюють загальне керівництво газетою (п. 4.3. Статуту). Стаття 65 ГК України визначає, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника (ів) щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Посилання представника відповідача [PERSON] районної ради, що Редакція газети «Новомиргородщина» перебуває в управлінні саме [PERSON] районної ради (додаток 1, 5 до рішення районної ради від 10.08.2007 р. № 317) і з огляду на це районна рада мала всі підстави приймати відповідне рішення про призначення головного редактора газети без участі іншого засновника, не є правильним, оскільки [PERSON] районна рада, проголосувавши за рішення від 10.08.2007 р. за № 317, прийняла в своє виключне управління редакцію газети «Новомиргородщина», проте всупереч приписам ст. ст. 88, 89 ЦК України, ст. 57 ГК України не внесла відповідні зміни як в Статут редакції газети «Новомиргородщина» через відповідні органи міністерства юстиції, які діють в Україні, так і в єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З наведених вище міркувань суд відкидає заперечення представника [PERSON] райдержадміністрації, який вважає, що віднесення редакції газети «Новомиргородщина» до категорії комунального підприємства виключає участь [PERSON] райдержадміністрації у здійсненні загального керівництва (пп. 4.1, 4.3 Статуту) (а. с. 17-19). Статут суб'єкта господарювання це основний локальний нормативно-правовий акт, що містить положення, які застосовуються в процесі діяльності суб'єкта господарювання протягом усього часу його існування. Стаття 57 ГК України передбачає, що Статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству. Разом з тим ст. 89 ЦК України визначає, що юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін. Як вбачається із даних єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, органами управління (засновниками, учасниками) редакції газети «Новомиргородщина», а відповідно управителями й кінцевими бенефеціарними власниками, є саме [PERSON] районна рада та [PERSON] районна державна адміністрація Кіровоградської області (а. с. 128-133). Таким чином, у відповідності до п. 8.2. діючого Статуту редакції газети «Новомиргородщина», затвердженого на сесії районної ради (рішення № 369 від 14 січня 2008 року), Головний редактор призначається районною радою не пізніше як на другій сесії нового скликання за поданням голови ради та голови районної державної адміністрації, після призначення з ним укладається контракт, який діє на термін повноважень ради, тобто вказане питання мало вирішуватися спільно обома власниками (засновниками) як того вимагає зазначена норма Статуту. Відповідно до Порядку управління обєктами спільної власності територіальних громад міста, селища та сіл району (додаток № 6 до рішення [PERSON] районної ради від 10.08.2007 р. № 317), зокрема: п. 5.2 внесення кандидатур щодо призначення на посаду керівників підприємств, установ і організацій спільної власності району може виходити від голови районної ради, голови районної державної адміністрації, відповідно до того, в чиєму управлінні перебуває обєкт; п. 5.2.2 проект рішення щодо призначення на посаду керівників розглядається профільними постійними комісіями районної ради; п. 5.3 для підготовки проекту рішення щодо призначення керівників підприємств, установ і організацій спільної власності району, що перебувають в управлінні районної ради, до районної ради подаються документи, у тому числі подання, в якому зазначається прізвище, імя, по-батькові, рік і місце народження кандидата на посаду керівника та обґрунтування доцільності його призначення. У відповідності до п. 2.9.1 Регламенту [PERSON] районної ради питання на розгляд ради вносяться за наявності проекту рішення та необхідних інформаційно-довідкових матеріалів, які, окрім іншого, повинні містити подання відповідних органів або осіб, які вносять проект рішення. У звязку з наведеним, суд вважає, що при прийнятті рішення [PERSON] районною радою Кіровоградської області VІІ скликання за № 42 від 25 грудня 2015 року «Про головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»» не було виконано вимоги приписів п. 8.2 Статуту редакції газети «Новомиргородщина», пп. 5.2, 5.3 Порядку управління обєктами спільної власності територіальних громад міста, селища та сіл району, п. 2.9.1 Регламенту [PERSON] районної ради. Так, під час розгляду справи судом безспірно встановлено, що голова [PERSON] районної ради [PERSON] не звертався з письмовим поданням про призначення головного редактора газети до профільної постійної комісії районної ради, проте наявність письмового подання, з урахуванням диспозиції п. 2.9.1 Регламенту [PERSON] районної ради та п. 5.3 вищевказаного Порядку, є обовязковим. Також згідно наданим у судовому засіданні доказам на розгляд ради не надходило подання у будь-якій формі від голови [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] про призначення головного редактора газети. У звязку з вищенаведеними обставинами суд вважає обґрунтованими доводи позивача з приводу незаконності рішення [PERSON] районної ради Кіровоградської області VІІ скликання № 42 від 25 грудня 2015 року «Про головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»», так як воно було прийнято всупереч вимогам п. 8.2. Статуту редакції газети «Новомиргородщина», пп. 5.2. та 5.3. Порядку управління обєктами спільної власності територіальних громад міста, селища та сіл району, п. 2.9.1. Регламенту [PERSON] районної ради. Також знайшли підтвердження у суді доводи заявника про порушення приписів п. 2.17. Регламенту [PERSON] районної ради у частині проведення таємного голосування під час прийняття рішення «Про головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»». Як вбачається з положень вищезазначеного пункту п. 2.17. Регламенту [PERSON] районної ради, таємне голосування проводиться за пропозицією голови районної ради, на вимогу не менше як третини депутатів від загального складу ради, та у випадках, передбачених законодавством України (а. с. 100-107). З наданого суду витягу з протоколу другої сесії [PERSON] районної ради сьомого скликання від 25 грудня 2015 року витікає, що з пропозицією провести таємне голосування звернувся не голова [PERSON] районної ради, а депутат [PERSON] (а. с. 97-98). Оскільки вимога провести таємне голосування повинна бути предявлена не одним депутатом, а не менше як третиною депутатів від загального складу ради і про таку вимогу у протоколі взагалі не йдеться, процедура прийняття рішення «Про головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»» була грубо порушена. Про суттєве порушення процедури призначення головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»» 25 грудня 2015 року свідчить і та обставина, що головуючий поставив на голосування питання щодо обрання головного редактора, а не стосовно його призначення (а. с. 97-98). З аналогічними порушеннями були складені протоколи засідання лічильної комісії по підрахунку результатів закритого (таємного) голосування по виборах, а не з приводу призначення головного редактора редакції газети «Новомиргородщина»» (а. с. 81-90). Тому позов в обумовленій судом частині підлягає незаперечному задоволенню. 28.12.2015 р. на підставі рішення районної ради № 42 від 25 грудня 2015 року між [PERSON] районною радою Кіровоградської області та [PERSON] був укладений відповідний контракт. Згідно умов вказаного контракту останній прийняв на себе права та обовязки головного редактора газети «Новомиргородщина». Оскільки рішення [PERSON] районною радою Кіровоградської області за № 42 від 25 грудня 2015 року «Про головного редактора газети «Новомиргородщина»» було винесене з порушенням положень п. 8.2. Статуту редакції «газети «Новомиргородщина», пп. 5.2. та 5.3. Порядку управління обєктами спільної власності територіальних громад міста, селища та сіл району, п. 2.9.1. Регламенту [PERSON] районної ради, суд прийшов до висновку про необхідність визнання його незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Ураховуючи, що відповідно до п. 8.2. Статуту редакції «газети «Новомиргородщина» контракт з головним редактором укладається після призначення його районною радою, суд вважає, що укладений між [PERSON] районною радою і третьою особою [PERSON]Л контракт мав би бути визнаний недійсним в порядку ст. 215 ЦК України, бо відпала передбачена Статутом підстава для його укладення: відповідне рішення районної ради визнане судом незаконним і скасоване. Так, за приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До того ж зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як вбачається з розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тому суд відкидає заперечення представників відповідачів, що позивач не вправі оскаржувати до суду згаданий контракт. Разом з тим, вищевказаною Постановою визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За приписами КЗпП України: ч. 1 ст. 233 Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. ст. 233 У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як зазначає у власній заяві та поясненнях у судовому засіданні позивач, він дізнався про оспорюване рішення районної ради відразу після його постановлення, а належну йому трудову книжку із записами про звільнення з роботи одержав 15.01.2016 р. (а. с. 10-12) Таким чином, у даному випадку позивач повинен був дізнатися про укладення оспорюваного контракту з третьою особою не пізніше 15.01.2016 р. Тому передбачений законом тримісячний строк звернення до суду фактично витік з приводу оскарження рішення районної ради 26 березня 2016 р., а з питання оскарження укладеного контракту 16 квітня 2016 р. Проте позивач зазначив, що просить суд поновити ці строки, оскільки на початку березня 2016 р. він звернувся до Новомиргородського районного суду з адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування рішення районної ради від 25.12.2015 р. № 42. З березня по серпень 2016 р. відбувалося провадження у вищевказаній справі у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій, за результатами якого провадження у справі було закрито, бо даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів. Тому у вересні 2016 р. він предявив позов у цивільному судочинстві. Пояснення позивача підтверджуються копіями рішень адміністративних судів (а. с. 13-16). Ураховуючи наведене, суд вважає за потрібне задовольнити заяву позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] районної ради Кіровоградської області № 42 від 25 грудня 2015 року та поновити вказаний строк, бо він був пропущений з поважних причин. Що стосується іншої вимоги позивача про визнання недійсним контракту, укладеного 28 грудня 2015 року між [PERSON] районною радою Кіровоградської області та [PERSON] на підставі вказаного вище рішення районної ради, то ні у власній заяві про поновлення строків звернення до суду, ні в особистих поясненнях у судовому засіданні позивач не зазначив з яких причин він пропустив строк предявлення позову з цією вимогою та не подав до суду жодного доказу на підтвердження поважності таких причин. Тому суд не вбачає передбачених законом підстав для поновлення позивачеві строку звернення до суду з позовом про визнання недійсним контракту, укладеного 28 грудня 2015 року між [PERSON] районною радою Кіровоградської області та [PERSON] на підставі вказаного вище рішення районної ради. Оскільки представник відповідача [PERSON] районної ради подав до суду заяву з проханням застосувати позовну давність, суд прийшов до висновку, що в решті позову потрібно відмовити за пропуском позовної давності. Крім того, відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України, судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] районної ради та [PERSON] районної державної адміністрації на користь [PERSON] в розмірі по 275,60 грн. з кожного. Підстав для покладення судових витрат на іншого відповідача: Редакцію газети «Новомиргородщина» немає, бо зі змісту позовних вимог вбачається, що вона не причетна до постановлення незаконного рішення.

Outcome: partial