Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначив, що у лютому 2015 року дізнався про те, що квартира, в якій він зареєстрований, з 1999 року є приватизованою. Згідно свідоцтва про право власності від 05.07.1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві власності його матері [PERSON], яка померла 13.08.2014 року, та рідному брату [PERSON]. Таким чином, він є повнолітнім членом сімї власників в розумінні Сімейного та Житлового кодексів України, а приватизація відбулася з порушенням його права, зокрема на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Ввіажає. Що він міг прийняти участь у приватизації квартири, однак був позбавлений цього права, оскільки приватизація відбулась без його відома та згоди. Позивачу не було запропоновано прийняти участь у приватизації або відмовитись від неї. Передача квартир у власність здійснюється лише за письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири. До членів сімї наймача належать належать зокрема його діти. Приватизація відбулась без його згоди, відома та участі через те, що він був тимчасово відсутній за вказаною адресою, а саме був на той час зареєстрований в [INFO]. Між тим, право на користування приватизованою квартирою він не втрачав у законному порядку. Він приймав участі у сплаті комунальних послуг, у виконанні ремонту, фактично проживав там, хоча і не постійно. З цих підстав вважає, що його реєстрація за іншою адресою не може бути підставою для позбавлення його права на приватизацію квартири, розташованої в [ADDRESS]. Враховуючи, що позивач на момент приватизації був рідним сином наймача квартири - [PERSON], хоча і був тимчасово зареєстрований у іншому місці, однак не втратив право користування спірною квартирою, вважає, що приватизація відбулась у 1999 році з порушенням норм діючого законодавства. Просив визнати недійсним розпорядження Управління міського майна Маріупольської міської ради №13522/п від 05.07.1999 року, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05.07.1999 року №13522, зареєстроване у Маріпольському бюро технічної інвентаризації 02.08.1999 року за №37978. В ході судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив, окрім заявлених ним вимог, скасувати рішення про державну реєстрацію прав на двокімнатну квартиру №141, розташовану у будинку №47/17 по вул. Мамина-Сибіряка в м. Маріуполі, та внести запис про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не зявився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності. Представник відповідача [PERSON] міського майна Маріупольської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та просив відмовити у позові з тих підстав, що при проведенні приватизації квартири [ADDRESS] органом приватизації не було порушено процедури проведення приватизації. Наймач квартири [PERSON] звернулась у 1999 року з заявою про приватизацію найманої нею квартири. При цьому надала необхідний згідно Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян для цього перелік документів, серед яких були її заява, в якій вона просила передати у спільну сумісну власність наймача [PERSON] та члена її сімї сина [PERSON] спірну квартиру, а також довідка про склад сімї наймача ізольованої квартири, видана ЖЕД №4 ЖЕО Іллічівського району, в якій на момент приватизації були зареєстровані та мешкали: [PERSON] з 23.05.1978 року та її син [PERSON] з 12.09.1992 року. У вказаній довідці були відсутні відомості щодо тимчасово відсутніх членів сімї наймача згідно ст. 71 ЖК України. Управління міського майна не мало повноважень перевіряти надані наймачем документи, а також встановлювати факт фактичного проживання та права користування громадянами квартирою. Крім того, позивачем не надано доказів того, що він на момент приватизації проживав у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Будучи допитаним у якості свідка за його клопотанням, пояснив суду, що станом на 1999 рік позивач проживав у спірній квартирі. Він був одружений та зареєстрований разом з дружиною у будинку №42 по вул. Шота Руставелі в м. Маріуполі, де вони проживали. Між тим, у них були незрозумілі стосунки та позивач проживав то за місцем реєстрації, то у спірній квартирі. При цьому він є членом сімї наймача та ніколи не втрачав зв'язок із квартирою, оскільки допомагав робити у ній ремонт, давав гроші на сплату комунальних послуг. У 2012 році він знову був зареєстрований у спірній квартирі. Наголосив на тому, що на момент приватизації ані він, ані його матір не давали письмової згоди на передачу квартири у власність і не знали про таку вимогу законодавства. Вважає, що надана до органу приватизації довідка про склад сімї не відображає осіб, які фактично проживають у квартирі. В ній лише вказуються зареєстровані у жилому приміщенні особи, а ці два поняття не є тотожними. Представник третьої особи відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції, в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в якій просив розглянути справу на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі ордеру була надана двокімнатна квартира [ADDRESS], в якій вона була зареєстрована 23.05.1978 року (а.с. 29). У вказаній квартирі були зареєстровані також і діти наймача квартири [PERSON] позивач [PERSON] з 25.02.1997 року та відповідач [PERSON] з 23.05.1978 року, а після служби у армії - 12.09.1992 року. З 04.08.1995 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON], про що свідчить відповідний штам у паспорті [PERSON] Від шлюбу має двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 16.03.1999 року позивач був знятий з реєстрації у спірній квартирі та 17.03.1999 року зареєстрований у [INFO], де проживав з дружиною. (а.с. 6, 52). На виконання пунктів 18-23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, 03.07.1999 року [PERSON] особисто звернулась до управління державного майна Маріупольської міської ради із заявою. В якій просила передати у спільну сумісну приватну власність квартиру [ADDRESS]. (а.с. 30). У власноруч написаній заяві зазначила, що при оформленні квартири у приватну власність просить передбачити розподіл часток власності між наступними членами сімї: [PERSON] та [PERSON]. У заяві міститься підпис наймача [PERSON] та повнолітнього члена сімї [PERSON] При цьому нею, окрім заяви, був наданий перелік документів, з якими заявник повинен звернутись, а саме: 1) довідка про склад сімї наймача квартири та займані ним приміщення, відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] прописані та проживають [PERSON] та відповідач [PERSON]; 2) технічний паспорт на квартиру; 3) паспорти мешканців квартири. При цьому у представленій довідці були відсутні будь-які відомості щодо тимчасово відсутніх членів сімї наймача. 05 липня 1999 року Управлінням міського майна Маріупольської міської ради було видано наказ №13522/п, згідно якого [ADDRESS] була передана в спільну сумісну власність [PERSON] та відповідачу [PERSON], та 05 липня 1999 року їм було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, у якому було вказано про спільну сумісну власність померлої [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с. 27, 31). Порядок передачі квартир у приватну власність врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Згідно п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї. На час приватизації позивач [PERSON] не був зареєстрований у спірній квартирі, оскільки, як пояснив відповідач [PERSON], проживав з родиною за іншою адресою, де і було зареєстроване місце його проживання. На підтвердження доводів відповідача про те, що [PERSON] не втрачав звязку зі спірною квартирою, періодично там проживав, сплачував комунальні послуги та допомагав робити ремонт, позивачем суду не надано жодних доказів. До свідчень же з цього приводу відповідача [PERSON], даних ним в якості свідка, суд ставиться критично, оскільки вони спростовуються іншими наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, відповідач не зміг розказати про періоди проживання позивача у квартирі, а також про причини цього, що викликає у суду обґрунтовані сумніви. Так, позивач на час приватизації був одружений, зареєстрований за адресою, де він проживав разом з родиною, має двох неповнолітніх дітей, тому суд не приймає твердження про те, що він в період шлюбу мешкав періодично то в спірній квартирі без родини, то за місцем реєстрації, бо на його підтвердження не надано належних доказів. Не надано суду доказів і того, що позивач у спірній квартирі був відсутній тимчасово, оскільки він не був зареєстрований у [INFO] у період з 16.03.1999 року по 04.09.2012 року, тобто більше десяти років. Будь-яких доказів того, що він приймав участь в утриманні вказаної квартири, суду не надано. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що у той період, коли позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, його мати [PERSON] займалась питанням передачі квартири у приватну власність, особисто як наймач подавала документи, в яких серед іншого були відсутні відомості щодо тимчасово відсутніх за даною адресою осіб, в якості членів своєї сімї зазначила лише відповідача [PERSON] Будь-яких порушень при приватизації спірної квартири не виявлено, з цих підстав наказ №13522/п від 05.07.1999 року виданий управлінням міського майна Маріупольської міської ради, згідно якого квартира [ADDRESS] була передана в спільну сумісну власність наймачу [PERSON] та члену її сімї - відповідачу [PERSON], відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Інших доказів в обґрунтування позову, щодо незаконності виданого наказу, які б свідчили про його незаконність, позивач суду не надав. У звязку з викладеним позов у цій частині не підлягає задоволенню. З цих підстав є законним і Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 05 липня 1999 року, відповідно до якого спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену її родини [PERSON], тому у позові у цій частині також слід відмовити. Не ґрунтується на законі й вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру. При розгляді справи по суті судом встановлено відсутність порушеного права позивача, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed