Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Як на підставу позовних вимог позивач вказала, що вона є власником 87/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім неї, в будинку зареєстровані відповідачі - її донька [PERSON] , чоловік її доньки [PERSON] та її онучка [PERSON] , які з 15.09.2015 у спірному житловому приміщенні не проживають, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, будинком не цікавляться. Як їй відомо останні виїхали за кордон на постійне місце проживання. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном та сплачує додаткові кошти за комунальні послуги. Тому, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. Ухвалою суду від 06.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 17.12.2019 10:30 годину, сторони не з`явились. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі причини неявки суду не повідомили та відзиву не надали. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 06.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., та зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 17.07.2001 за № 12397, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 87/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності позивача на частину вказаного житлового будинку також підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна від 06.05.2019). Згідно відповідей відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 11.04.2019 в будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не значиться. Згідно записів із домової книги, виданої на ім`я позивача [PERSON] , в будинку [ADDRESS] також зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Актом про непроживання від 29.01.2019, засвідчених сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтверджується, що відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають з 15.09.2015. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник частини будинку, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідачів, які за вказаною адресою не проживають понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved