Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У 2012 році [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1989 року по 30 вересня 2010 року. За час перебування в шлюбі вони придбали у жовтні 2009 року автомобіль [NUMBER] та гараж № 89 в автогаражному кооперативі «Авіатор», розташованого за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Брюховця, 6. На підставі договору дарування від 02 жовтня 2003 року відповідач отримав у дар житловий будинок загальною площею 93,6 кв. м та земельну ділянку площею 0,0441 га, розташовані за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, Чернігівська область. Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13 травня 2005 року житловий будинок № 7 по вул. Шевченка в м. Ніжин переведено в нежитлове приміщення та змінено цільове призначення земельної ділянки для розміщення магазину. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету відповідачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0441 га, розташовану за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, Чернігівська область, з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови, комерційне використання. Позивачка зазначала, що за час перебування в шлюбі вони перебудували нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, у зв»язку з чим його площа збільшилась до 207,3 кв. м, значно зросла вартість будівлі та земельної ділянки, на якій вона розташована, тому просила визнати нежитловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі та на 1/2 частину земельної ділянки та поділити в натурі відповідно до варіанту № 2 додатку № 2 висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, проведеної 26.09.2013 року Чернігівським відділенням КНДІСЕ, як другому співвласнику, також поділити автомобіль MERCEDES-BENZ С 180, 2002 року виготовлення, сірого кольору, кузов № WDB2030351А267193, номерний знак [NUMBER], нежитлову будівлю гаража № 89 в автогаражному кооперативі «Авіатор», який знаходиться в м. Ніжин, вул. Брюховця, № 6, у рівних частках. В своєму зустрічному позові [PERSON] просить встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] у період з 31.03.1992р. по 30.09.2010р. у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнати особистою приватною власністю [PERSON] наступне майно: нежитлову будівлю «магазин» та земельну ділянку розміром 0,441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться за адресою вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, гараж № 89 (кооператив «Авіатор», вул. Брюховця 6, м. Ніжин), автомобіль MERCEDES-BENZ С 180, 2002 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], посилаючись на те, що 05.08.1989р. між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується актовим записом № 393, зробленим відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Ніжинської міської ради. Рішенням Ніжинського районного суду від 31.03.1992р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], зазначений шлюб було розірвано. На той час шлюбні відносини між ним та його колишньою дружиною вже фактично припинилися через непорозуміння, постійні сварки, і на цьому ґрунті між ними склалися неприязні стосунки. Їхня сім'я перестала існувати, спільне господарство вони вже не вели, жодних обов'язків подружжя вони не мали, кожен почав жити своїм особистим життям. Ці обставини встановлені даним рішенням. Державна реєстрація розірвання шлюбу відбулась 30.09.2010р. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 20.08.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та поділ майна в натурі та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання у звязку з припиненням шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково. Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя гараж № 89 в авто гаражному кооперативі «Авіатор», який знаходиться в місті Ніжин, вулиця Брюховця, № 6 та автомобіль Mercedes-Benz C 180, 2002 року виговлення, сірого кольору, кузов № WDB2030351А267193, державний номерний знак [NUMBER] та виділено у власність по 1/2 частині зазначеного майна. Визнано особистою приватною власністю [PERSON] нежитлову будівлю «магазин» та земельну ділянку розміром 0,0441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться по вул. Шевченка, 7, м. Ніжин. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON], а саме про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлову будівлю «магазин» та земельну ділянку розміром 0,0441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться по вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, визнання права власності на 1/2 частину вказаної будівлі та земельної ділянки і їх поділ в натурі з виділенням їй 1/2 частини вказаного майна та поділ в натурі гаража № 89 в автогаражному кооперативі «Авіатор», і автомобіля Mercedes-Benz C 180, та в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON], а саме про встановлення факту окремого проживання у звязку з припиненням шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю: гаража № 89 в авто гаражному кооперативі «Авіатор» і автомобіля Mercedes-Benz C 180 відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1593,09 грн. судового збору та витрат пов'язаних із проведенням судових експертиз. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6654,04 грн. судового збору та витрат пов'язаних із проведенням судової експертизи. Остаточно шляхом проведення взаємозаліку стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5060 грн. 95 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] посилається на порушення норм матеріального права судом першої інстанції. В обґрунтування підстав для скасування вказує, що в ухвалі ВССУ від 26.12.2012 року відображено, що за час перебування у шлюбі строни перебудували нежитлове приміщення, у зв»язку з чим його площа збільшилась до 207,3 кв.м., значно зросла вартість будівлі та земельної ділянки, на якій вона розташована, просить змінити рішення суду та задовольнити її позовні вимоги, в частині визнання об»єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлової будівлі «магазин» та земельної ділянки розміром 0,0441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться по вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, визнавши за нею право власності на 1/2 частину цього майна та поділити в натурі відповідно до варіанту № 2 додатку № 2 висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, проведеної 26.09.2013 року Чернігівським відділенням КНДІСЕ, як другому співвласнику. Рішення суду першої інстанції оспорюється в частині не визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлової будівлі «магазин» та земельної ділянки розміром 0,0441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться по вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, визнання права власності на 1/2 частину вказаної будівлі та земельної ділянки і їх поділ в натурі. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників, експерта та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлової будівлі «магазин» та земельної ділянки розміром 0,0441 га земель житлової та громадської забудови, комерційного використання, які знаходяться по вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, визнання права власності на 1/2 частину вказаної будівлі та земельної ділянки і їх поділ в натурі, та задовольняючи позов [PERSON] в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] зазначеної будівлі, суд першої інстанції виходив з вартості подарованого і реконструйованого житлового будинку в спірну нежитлову будівлю з моменту дарування, яка збільшилась з 408204,00 до 5508057,00 грн., що становить 26,85 %, та не може вважатись істотним, та виходячи з приписів ч. 1 ст. 62 СК України не може бути визнано об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON]А перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 серпня 1989 року по 30 вересня 2010 року ( т.1, а.с.11, 13). Під час шлюбу, [PERSON] на своє імя за договором купівлі-продажу від 18.07.1994 року придбав гараж № 89 в кооперативі „ Авіатор по вул. Брюховця у м. Ніжині ( т.1, а.с.14), на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 2 жовтня 2003 року отримав у дар від [PERSON] житловий будинок № 7 по вул. Шевченка у м. Ніжині та земельну ділянку площею 0,0441 га на якій розташовано указаний житловий будинок ( т.1, а.с. 16-20), а також у жовтні 2009 року придбав автомобіль MERCEDES BENZ C 180, 2002 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ( т.1 а.с. 15). Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13 травня 2005 року житловий будинок № 7 по вул. Шевченка в м. Ніжин переведено в нежитлове приміщення та змінено цільове призначення земельної ділянки для розміщення магазину (а.с. 28 т. 1). На підставі вказаного рішення виконавчого комітету [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0441 га, розташовану за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, Чернігівська область, з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови, комерційне використання. За час перебування в шлюбі сторони перебудували нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, у звязку з чим його площа збільшилась до 207,3 кв. м., значно зросла вартість будівлі та земельної ділянки, на якій вона розташована. Так, на день укладення договору дарування цієї земельної ділянки від 02 жовтня 2003 року її грошова оцінка згідно довідки № 254, виданої 08 вересня 2003 року Ніжинським міським відділом земельних ресурсів, становила 4921,47 грн., згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1249-1253/13-24, ринкова вартість земельної ділянки складає 41851.00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до положення ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71СК України). Так, в п. 25 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз»яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом з тим, як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як фізичні особи підприємці та здійснюють підприємницьку діяльність, обєктом якої є нежитлове приміщення магазин, розташоване за адресою: вул. Шевченка, 7, м. Ніжин, Чернігівська область, на земельній ділянці з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови, комерційне використання. Згідно висновку експерта від 04.06.2015 року № 3849/3850/1424 (а.с. 1-16 т.с. 5) частка в нежитловій будівлі (магазин), розташованої за адресою : м. Ніжин, вул. Шевченка, 7, приміщення житлового будинку, який згідно договору дарування від 02.10.2003 року (а.с. 16 т. 1) належить [PERSON], становить 42/100, а відтак арифметична частина поліпшень становить 58/100, тобто майно, подароване [PERSON], збільшилось за рахунок грошових та трудових затрат подружжя і таке збільшення є істотним. 29/100 частина цих поліпшень від усієї нежитлової будівлі становить 200928,5 грн. Вказаною експертизою визначено один варіант поділу в натурі нежитлової будівлі «магазин», розташованої за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7, на 29/100 та 71/100 частини, згідно додатку № 1 до зазначеного висновку. Спірне нежитлове приміщення є обєктом підприємницької діяльності, [PERSON], а саме шляхом надання в оренду спірних приміщень, так і [PERSON], яка здійснює роздрібну торгівлю в одному з торгових залів, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, судом першої інстанції зазначені обставини залишені поза увагою. Відповідно до з ч. 1 ст. 69 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як вбачається, згідно технічного паспорту БТІ (станом на 21.10.2008 р. а.с. 67-71) на нежитлову будівлю А, що знаходиться за адресою: вул. Шевченко, 7, м. Ніжин: прибудована прибудова а3 в 2006 році, загальною площею 74,3 кв. м., прибудова А1 прибудована в 2008 році, загальною площею 88,7 кв. м., і як визначено в описовій частині експертного висновку наявні окремі входи (а.с. 34-37 т. 5). Крім того, відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Судом встановлено, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7, як обєкт права власності подарована [PERSON], згідно договору дарування від 02.10.2003 року (а.с. 18-19 т. 1), яка за цільовим призначенням надавалась для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, разом з тим відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку (верія ЧН № 012899), цільове призначення земельної ділянки визначено, як землі житлової та громадської забудови, комерційне використання. Таким чином, виходячи з підстав заявленого позову та обставин встановлених під час розгляду справи щодо об»єкту спільної сумісної власності, яким є нежитлова будівля «магазин» за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7, право власності на який зареєстровано за [PERSON], що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідно до якого спірний об»єкт зареєстрований, як нежитлова будівля «магазин» (а.с. 26 т. 1), вбачається наявність умов для визнання за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться під частиною нежитлової будівлі «магазину», яка підлягає виділенню у зв»язку з поділом майна подружжя. Частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами дарування будинку 02 жовтня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час їх шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 370, 372 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ майна відповідно до його частки, що є у спільній сумісній власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Виходячи з аналізу норм слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) нежитлової будівлі, що є об»єктом поділу, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину нежитлової будівлі із самостійним виходом, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки нежитлової будівлі, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі, яка є фактично обєктом підприємницької діяльності обох з подружжя. Виходячи з обставин справи на користь [PERSON] з [PERSON], яка знаходиться у більш невигідному становищі щодо можливості реалізації свого права на користування та розпорядження своєю часткою у спільному майні, необхідно стягнути вартість частини земельної ділянки, яка знаходиться під частиною прибудови та підлягає виділенню [PERSON] Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, і обовязок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на того з подружжя, хто на цьому наполягає. Тому сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя, на що посилався в своєму позові позивач по зустрічному позову [PERSON] Крім того, у зв»язку з визнанням спірної будівлі спільним сумісним майном подружжя, слід також враховувати положення ст. 120 ЗК України. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду чи її частину, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 04.06.2015 року № 3849/3850/14-24 (а.с. 1-16 т. 5), частка в нежитловій будівлі (магазин), розташованої за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Шевченка, буд № 7, приміщення житлового будинку, який згідно договору дарування від 02.10.2003 року (а.с. 16 т. 1) належить [PERSON], становить: 42/100, вартість якої станом на квітень 2015 року становить 290063,00 грн. Поліпшенння, які проведені в житловому будинку за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул.. Шевченка, буд № 7, який в подальшому переобладнаний в нежитловий складають 401857,00 грн.. Арифметична частина поліпшень становить: 58/100. 1/2 частина цих поліпшень від усієї нежитлової будівлі становить: 200928,50 грн. Враховуючи викладене, позов [PERSON], підлягає задоволенню в частині визнання спільною сумісною власністю 58/100 частини нежитлової будівлі „ Магазину, які фактично складаються з двох прибудов, до існуючої будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7 і виділенню 29/100 частин, згідно висновку експерта від 04.06.2015 року № 3849/3850/1424, а саме у прибудові А1-1: приміщення 2-1 площею 54,4 кв. м., приміщення 2-2 площею 7,8 кв. м., приміщення 2-3 площею 2,0 кв. м., разом площею 64,4 кв. м. та визнати за нею право власності та 29/100 частин земельної ділянки площею 127,89 кв. м., як визначено в Додатку №1 до висновку експерта від 04.06.2015 року № 3849/3850/1424, з врахуванням пояснень експерта [PERSON], який був допитаний в суді апеляційної інстанції та доповнень до висновку експерта від 07.07.2015 року наданих у зв»язку з відсутністю відповіді на 4 питання (а.с. 34-38 т. 5). При цьому, виділити [PERSON] в нежитловій будівлі за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7, як другому співвласнику 71/100 частини, згідно висновку експерта від 04.06.2015 року № 3849/3850/1424, а саме у прибудові А1, прибудові а3: приміщення 1-1 площею 4,2 кв. м., приміщення 1-2 площею 3,8 кв. м., приміщення 1-3 площею 50,8 кв. м., приміщення 1-4 площею 12,2 кв. м., приміщення 1-5 площею 15,2 кв. м., приміщення 1-6 площею 3,0 кв. м. , приміщення 1-7 площею 1,6 кв. м. , приміщення 1-8 площею 1,4 кв. м. , приміщення 1-9 площею 50,9 кв. м. , а разом площею 143,1 кв. м. та 71/100 частини земельної ділянки площею 313,11 кв. м., як визначено в Додатку №1 до висновку експерта від 04.06.2015 року № 3849/3850/1424, визнавши за ним право власності. За отримання надлишку при розподілі нежитлової будівлі «магазин» розташований за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7 стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 15105,00 гривень. За отримані у власність 29/100 частин земельної ділянки комерційного призначення площею 0,0441 га., вартість якої визначена будівельно-технічною експертизою № 1249-1253/13-24, яка знаходиться за адресою: м. Ніжин, вул. Шевченка, 7 стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 12136,79 грн. Таким чином, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що оскільки відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи від 29.05.2014 року № 466/467/14-24, дійсна ринкова вартість зазначеної земельної ділянки і будинку у тому стані в якому вони перебували 02.10.2003 року, якби в такому стані вони збереглися на даний час складає 408204,00 грн. Судом першої інстанції не враховано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, як вбачається вартість спірного об»єкта та землі з часом збільшувалась внаслідок тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, що вбачається з висновків проведених експертиз по справі. Згідно із ч. 3 ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач за зустрічним позовом [PERSON] щодо фактичного припинення з 1992 року шлюбних відносин з [PERSON], та придбання всього майна за рахунок його особистих приватних коштів не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються доказами про спільне проживання однією сімєю, спільну участь у приватизації квартири у 1994 році, неодноразовою видачею довіреностей на представлення дружиною інтересів чоловіка та розпорядження його майном та іншими доказами, що маються в матеріалах справи. Посилання [PERSON] на ту обставину, що за характером роботи він тривалий час перебував за межами України, на підтвердження окремого проживання з [PERSON], не підлягають врахуванню, оскільки наведені обставини не свідчать про припинення шлюбних відносин між подружжям. Твердження відповідача про те, що для збільшення цінності подарованого йому нерухомого майна ним було використано 1500000 російських рублів, подарованих 28.11.2003 року громадянкою [PERSON] Федерації [PERSON] не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки факт дарування коштів [PERSON] та їх використання останнім саме для ремонту та реконструкції спірного нерухомого майна безспірними доказами у справі не доведено. Судом апеляційної інстанції, не приймається до уваги посилання [PERSON] на положення ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України , якими майно фізичної особи-підприємця не віднесено до обєктів спільної сумісної власності подружжя, і не можуть бути врахованими судом апеляційної інстанції, оскільки нормами цивільного законодавства окремо не визначено правовий режим майна фізичної особи підприємця, а згідно з положеннями ст.ст. 3, 57, 60, 61, 62, 63, 69, 71 СК України власність у сімї визначено лише у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Оскільки підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин, майно, набуте подружжям, один з яких є приватним підприємцем без створення юридичної особи, за час шлюбу, за правилами ст.ст. 60,61 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Право власника використовувати майно для здійснення підприємницької діяльності, як складова змісту права власності, не змінює правового режиму майна, набутого подружжям в період шлюбу. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту окремого проживання у зв»язку з припиненням шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю без повного й всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах. Відповідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Як вбачається, з врахуванням висновків експерта додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22.12.2014 року, щодо вартості нерухомого майна загальна вартість спільного сумісного майна складається з вартості нежитлової будівлі 697 564 грн. + земельної ділянки 41 851 грн. + вартість автомобіля 71 296 грн. + авто гаражу 16 200 грн. /2= 413505,96 грн. фактично заявлені вимоги 413 505.96 грн., задоволені вимоги складають 256 813,75 грн., тобто 62% від заявлених, оспрювана сума в суді апеляційної інстанції 369 707, 50 грн., задоволено 213 065, 29 грн. = 200 928,5 вартість 29/100 нежитлової будівлі + 12 136/79 вартість 29/100 земельної ділянки, тобто задоволено апеляційну скаргу на 58 %, таким чином судовий збір підлягає поверненню [PERSON] з [PERSON] за розгляд справи в суді першої інстанції становить 1065,16 грн. та апеляційної інстанції 1059,66 грн. Вимоги сторін про стягнення витрат за проведення експертиз та інших витрат по справі, є не обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали платіжних документів, а надані до матеріалів справи квитанції стосуються експертиз і досліджень, які судом не прийняті до уваги, як належні докази, враховуючи викладене не можуть взяті до уваги. Що стосується витрат на правову допомогу, згідно квитанцій, які надавались, як вбачається з розрахунків, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції після скасування попередніх судових рішень, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутні посилання, щодо них, за викладених обставин сторони не позбавлені можливості звернутись до суду першої інстанції в порядку ст. 220 ЦПК України.

Outcome: partial