Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

у березні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулось в суд з позовом до [PERSON], в якому просить постановити рішення про стягнення з відповідача 41 897,60 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 11 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Згідно з пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Оскільки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, допустив заборгованість, яка разом з відсотками, пенею та штрафом складає 41 897,60 грн., тому банк змушений звернутись в суд. Представник позивача в судове засідання не з'явився та подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги, просить суд розглядати справу у його відсутності та проти винесення в справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у письмовому запереченні, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] у договорі підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у «Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків не виконав, зв'язку з чим станом на 31 січня 2017 року у нього виникла заборгованість на загальну суму 41 897,60 грн., з яких: 1898,93 грн. - заборгованість за кредитом, 33 437,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4089,72 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1971,51 грн. - штраф (процентна складова). Згідно з п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою по закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше не надійшла письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також при умові наявності коштів на рахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картковому рахунку (в останній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором. Згідно зі ст. 256 ЦК України особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] з 11 жовтня 2012 року до 28 квітня 2013 року користувався кредитними коштами, сплачував суму заборгованості та відповідні відсоткові нарахування. З 29 квітня 2013 року по 02 березня 2017 року жодних банківських операцій з відповідним кредитним рахунком відповідачем не вчинялося. Протягом даного часу банк не пред'являв [PERSON] жодних повідомлень про суму заборгованості, нараховані проценти та штрафи. З копії виписки по рахунку [PERSON] за період з 01 січня 1999 року по 21 жовтня 2017 року вбачається, що він останній раз користувався кредитними коштами 28 квітня 2013 року. З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11 жовтня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] станом на 31 січня 2017 року вбачається, що остання сума погашення за наданим кредитом була проведена 12 квітня 2013 року. Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 12 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як чітко вбачається з наведеної вище позиції Верховного суду України, позивач повинен довести факт того, що він не міг дізнатись про порушення свого цивільного права. Таким чином, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою частиною кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 11 жовтня 2012 року після спливу позовної давності. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed