Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У березні 2020 року представник позивача звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаними вище позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 18 січня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVHMAK37540223. Відповідно до умов кредитного договору Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 86 953,75грн. зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 16 січня 2015 року. Разом з тим, відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку із чим, у неї станом на 13 лютого 2020 року виникла заборгованість у розмірі 180 598,27грн., з яких 34 278,18грн. - заборгованість за кредитом; 137482,08грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 250грн. - штраф (фіксована частина) та 8 588,01грн. штраф (процентна складова). Просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 180 598,27грн., а також 2708,97грн. сплаченого судового збору. Розгляд справи відбувався у відсутність представника позивача, який в судове засідання не з`явився. Надав заяву, у якій просив судове засідання провести у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі. У разі відсутності відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, в тому числі і через розміщення на сайті суду оголошення про її виклик у судове засідання. Причину своєї неявки суду не повідомила. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідачки, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. У зв`язку із тим, що в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 18 січня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVHMAK37540223 (а.с.8-9). Відповідно до умов кредитного договору Банком надано позичальнику кредитні кошти на строк з 18.01.2008р. по 16.01.2015р. включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі Кредит) у розмірі 86 953,75грн. на наступні цілі: 61125грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, шляхом перерахування відповідно до 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування т/з № CVHMAK37540223 від 17.01.2009р.; договором особистого страхування № CVHMAK37540223 від 18.01.2008р. на строк до 17.01.2009р. у сумі 611,25грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1222,50грн., та у розмірі 23961грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,29% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору (п.п.7.1 Договору). У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із матеріалів справи, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ч.1 ст.530 ЦК України)). Однак, як встановлено судом, та підтверджується наданими позивачем доказами, позичальник припинив сплату платежів згідно кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості. Так, згідно розрахунку за кредитним договором у відповідачки [PERSON] станом на 13 лютого 2020 року існує заборгованість у розмірі 180 598,27грн., з яких: 34 278,18грн. - заборгованість за кредитом; 137 482,08грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 250грн. - штраф (фіксована частина) та 8 588,01грн. штраф (процентна складова) (а.с.5-7). Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Отже, враховуючи те, що [PERSON] неналежно виконує взяті зобов`язання за укладеним договором, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту та пені, що згідно наданого Банком розрахунку становить 171 760грн. 26коп. Разом з тим, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача штрафу у розмірі 250 грн. (фіксована частина) та 8588,01 грн. штрафу (процентна складова), виходячи з наступного: Нормами чинного законодавства визначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За змістом вказаної норми закону пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Умовами кредитного договору визначено обов`язок позичальника сплатити банку винагороду (п.п.3.7, 6.2, 7.1, п.п.2.2.3). Згідно п.п.3.7 Договору при непогашені Кредиту в строки, зазначені п.п.2.3.3, п.7.1 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості простроченої суми Кредиту нараховується пеня відповідно до п.4.1 цих Умов з дати виникнення простроченої заборгованості. У випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який зазначений п.7.4 Договору за кожен день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені Банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривнях. У випадку невиконання Банком зобов`язань по видачі Кредиту згідно п.2.1.1 даного Договору за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.7 даного Договору, банк сплачує Позичальникові пеню в розмірі 0,1 від несвоєчасно виданої суми Кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов`язання (п.п.4.1, п.п.4.2 Договору). У відповідності до п.п.4.3 Договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Тобто, вказаним пунктом передбачено сплату двох видів штрафів «фіксована частина» та «процентна складова», як виду цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення клієнтом строків виплати грошових зобов`язань, передбачених договором, більш, ніж на 30 днів. Крім того, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Так, із матеріалів справи вбачається, що за порушення позичальником строків виконання зобов`язання за кредитним договором, банком одночасно нараховано пеню у розмірі 137482,08грн. та накладено штрафи в сумі 250 грн. штраф (фіксована частина) та 8588,01грн. штраф (процентна складова) Таким чином, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що факт неналежного виконання відповідачкою умов кредитного договору знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою, відповідно до змісту договору, наданого позивачем розрахунку боргу та вимог чинного законодавства для часткового задоволення позову. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2576грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial