Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, згідно договору дарування від 29 березня 2006 року, є власником квартири [ADDRESS] . З 04 липня 2017 року у вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON] , який у кінці лютого 2020 року виїхав на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За час проживання в її (позивача) квартирі [PERSON] вів аморальний спосіб життя, в стані алкогольного сп`яніння влаштовував погром в квартирі, неодноразово погрожував їй розправою. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у її (позивача) квартирі, вона не має можливості оформити субсидію, що також створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Оскільки [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з кінця лютого 2020 року, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим перешкоджає реалізації її (позивача) права на квартиру, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування цією квартирою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та викладене підтвердила. Додатково зазначила, що після того як відповідач продав квартиру у м. Бучі, він приїхав жити у с. Дружня. Попросив прописати його у її квартирі, обґрунтовуючи це тим, що прописка йому потрібна для отримання прав. Вона погодилася та прописала відповідача, але попередила, що це тимчасово. Потім почалися проблеми, за квартиру відповідач не платив, не допомагав, почав водити друзів та випивати. Після сварки з відповідачем, останній зі своєю цивільною дружиною у березні 2020 року зібралися та пішли жити на квартиру, залишивши 4000 грн. боргів за комунальні послуги. Відповідач прописаний у її квартирі, але ніякої допомоги не надає, постійно її ображає. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та повідомлених позивачем у судовому засіданні обставин. Зазначив, що не вів аморальний спосіб життя, за комунальні послуги платив. У березні 2020 року він з цивільною дружиною вимушені були піти жити на іншу квартиру через неприязні відносини із позивачем. У спірній квартирі він проживав у грудні 2020 року приблизно два тижні, та у лютому 2021 року приблизно тиждень. Позивач чинила перешкоди для проживання у спірній квартирі, забирала ключі від квартири, поміняла замки у підвалі. Суд, вислухавши сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 29 березня 2006 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 15, 16). Як вбачається з копії будинкової книги у вказаній квартирі з 04 липня 2017 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] (а.с. 9-12). З копії довідки Дружнянського старостинського округу № 1 Бородянської селищної ради № 01-45-114 від 01 березня 2021 року та копії акту обстеження на предмет проживання від 16 лютого 2021 року, складеного депутатом Дружнянського старостинського округу № 1 Бородянської селищної ради Науменком Д.М. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте за вказаною адресою останній фактично не проживає з березня 2020 року по даний час (а.с. 13, 14). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є цивільним чоловіком позивача. Відповідач постійно ображає позивача. Прописався у спірній квартирі обманним шляхом, повідомивши, що прописка йому потрібна для отримання прав. Раніше відповідач проживав у спірній квартирі. Зараз відповідач разом з цивільною дружиною знімають квартиру. Коли відповідача виганяють він приходить у спірну квартиру. Зараз замінено замки, щоб відповідач не ходив у спірну квартиру. Особистих речей відповідача у спірній квартирі немає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою позивача. Позивач хоче його виписати, тому що він не сплачує за квартиру, робить у ній погроми та ображає позивача. Понад рік відповідач не проживає у спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є цивільною дружиною відповідача. Познайомились вони із відповідачем 05 червня 2017 року. До знайомства з відповідачем вона була також знайома з його матір`ю. Через рік після знайомства вона почала проживати разом із відповідачем. Потім позивач та відповідач запропонували їй жити у квартирі позивача, на що вона погодилась. У квартирі позивача вони разом з відповідачем прожили 2 роки. Спочатку все було добре, потім мамі відповідача все було не так. Мати сильно ображала сина, влаштовувала сварки та погрожувала вигнати їх з квартири. За квартиру вони з відповідачем сплачували за кожен місяць. У січні місяці вона повідомила позивача про те, що за квартиру сплачувати не будуть, оскільки їй вже все набридло та вони підуть жити на іншу квартиру. 27 лютого 2020 року вона з відповідачем переїхала на нову квартиру, деякі речі відповідача залишились у спірній квартирі. Після цього позивач неодноразово приходила до них на нову квартиру, все було нормально. Але потім позивач разом зі своїм цивільним чоловіком прийшли до них та почали вибивати двері та вимагати повернути якісь речі. Позивач забрала ключі у відповідача. У цьому році у січні, лютому, березні відповідач перебував у спірній квартирі до тих пір поки його мати не забрала у нього ключі. Свідок повідомила, що вона з відповідачем з`їхали з квартири позивача, оскільки між ними та позивачем виникли неприязні відносини. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У позовній заяві позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки останній відсутній за місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт обстеження на предмет проживання від 16 лютого 2021 року, складений депутатом Дружнянського старостинського округу № 1 Бородянської селищної ради Науменком Д.М. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . У вказаному акті зазначено час з якого відповідач фактично не проживає у спірній квартирі, однак причин відсутності відповідача у спірній квартирі та чи є вони неповажними, а також відомостей про наявність чи відсутність у квартирі особистих речей відповідача, у вказаному акті не зазначено. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. При цьому слід зазначити, що початок відліку часу відсутності особи за місцем її реєстрації визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц. Як стверджує відповідач, і позивач щодо цього заперечень суду не надала та підтвердила вказані відповідачем обставини, він проживав у спірній квартирі приблизно два тижні - у грудні 2020 року та один тиждень у лютому 2021 року, отже суд приходить до висновку, що внаслідок повернення відповідача до спірної квартири для проживання у ній у грудні 2020 року та у лютому 2021 року строк тимчасової відсутності відповідача переривався. З пояснень сторін та показань свідків, судом також встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини, через що відповідач виїхав зі спірної квартири. У подальшому позивач забрала у відповідача ключі від спірної квартири. Встановлені обставини свідчать про те, що відповідач, який набув право користування спірною квартирою в установленому законом порядку як член сім`ї власника житла, не втратив інтерес до спірного житла і був відсутній за місцем свого постійного проживання менше року та з поважних причин. За таких обставин, доводи позивача про те, що відповідач без поважних причин не мешкає у спірному житлі понад один рік, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та не відповідають фактично встановленим обставинам справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що всупереч вищезазначеним приписам ЦПК України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач був відсутній за місцем постійного проживання без поважних причин понад один рік. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Позивачем також не доведено порушення чи обмеження її права власності на квартиру фактичним не проживанням відповідача за місцем реєстрації, а перешкоди в отриманні субсидії не можуть усуватись у спосіб позбавлення особи права на житло. Враховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено факт відсутності у спірній квартирі відповідача без поважних причин понад один рік, а спосіб захисту порушеного права позивача не може бути реалізований шляхом задоволення вказаного позову, то суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed