Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] в особі представника звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить визнати недійсним договір поруки від 14.03.2008 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати по справі покласти на відповідачів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01.01.2010 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір позики. Договір позики від 01.01.2010 від імені [PERSON] було підписано її представником [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.03.2008 року за № 431. Грошові кошти в сумі 537700,00 доларів США у строк до 01.06.2014 [PERSON] повернуто не було, а відтак 21.10.2014 [PERSON] звернувся в Пустомитівський районний суд Львівської області із позовною заявою по справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 залишено без змін. В кінці 2015 року позивачу стало відомо, що 14.03.2008 без бідь-якого відома позивача по справ між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір поруки. Згідно із умовами договору поруки від 14.03.2008, забезпечено виконання зобов`язання за договором доручення, який укладається між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] виступає поручителем за виконання зобов`язання [PERSON] . Разом з тим, особа, яка виконує основне зобов`язання, а саме [PERSON] ніколи не звертався до [PERSON] із проханням виступити його поручителем і не укладав із [PERSON] відповідний договір. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2017 було відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального провадження. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 05.03.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2017 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Протокольною ухвалою від 01.06.2018 прийнято позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. від 13.11.2018 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.08.2019 у задоволенні заяви відповдіача [PERSON] про відвід судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. від розгляду цивліьної справи № 752/18578/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору поруки - відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору поруки та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору поруки, до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. В черговий раз подав до суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату. Разом з цим, суд не бере до уваги подане клопотання, оскільки відкладення розгляду справи призводить до порушення розумного строку розгляду справи, а також систематичне направлення на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи є зловживанням процесуальним правом з боку сторони відповідача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, свого представника не направила. Зловживання процесуальними правами, або так звані «процесуальні диверсії» - є будь-якими деструктивними діями з використанням процесуальних прав особи, яка бере участь у розгляді судової справи, з метою максимально ускладнити опоненту виграш правового спору в цілому або завдати збиток його певним інтересам, що в будь-якому випадку порушує право особи на справедливий суд, про яке так часто наголошують вітчизняні суди та Європейський суд з прав людини в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у статтях 44 ЦПК України, 43 ГПК України, ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання ними не допускається. Додатково, в контексті ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» доцільно також зазначити, що Європейський суд з прав людини ще 07.07.1989 р. у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах проти України також неодноразово зазначав, що однією з ролей національних судів є організація судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. п. 28 рішення у справі Шульга проти України від 02.12.2010 р., Заява № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. п. 24 рішення у справі Мусієнко проти України від 20.01.2011 р., Заява № 26976/06). Відповідач зловживає правами постійно вносить клопотання про відкладення розгляду справи. Разом з цим, суд вважає можливим постановити рішення у справі, оскільки у справі наявні необхідні письмові пояснення. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним задовольнити позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.01.2010 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір позики. Договір позики від 01.01.2010 від імені [PERSON] було підписано її представником [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.03.2008 року за № 431. Відповідно до п. 1 Договору позики від 01.01.2020, позикодавець передає власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 537700,00 доларів США та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 537700,00 доларів США до 01.06.2014. Грошові кошти в сумі 537700,00 доларів США [PERSON] у строк до 01.06.2014 [PERSON] повернуті не були, а відтак 21.10.2014 [PERSON] звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 частково зміненим рішенням апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.01.2010 в розмірі 834505,82 доларів США. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 та рішення апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 залишено без змін. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зауважує позивач, в кінці 2015 року йому стало про те, що 14.03.2008 без будь-якого відома [PERSON] між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони начебто укладено договір поруки, відповідно до п.1.1. якого поручитель поручається перед довірителем за виконання обов`язків [PERSON] щодо виконання його обов`язків за довіреністю від 14.03.2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського МНО Білицею О.З. за № 431. Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно з п. 8 зазначеної Постанови суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Тобто, договір поруки не може укладатися для забезпечення виконання повіреним його обов`язків за договором представництва - як основним зобов`язанням, оскільки поручитель може поручатися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, а у правовідносинах представництва сам повірений діє від імені і в інтересах довірителя і не являється його боржником. Разом з цим, ч. 1 ст. 548 ЦК України, порукою, яка є субсидіарним (додатковим) зобов`язанням, забезпечується виконання саме основного зобов`язання. Згідно з умовами договору поруки від 14.03.2008 року, ним забезпечено виконання зобов`язання за договором доручення, який укладений між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] виступає поручителем за виконання зобов`язання [PERSON] . Положеннями ч.1 ст. 548 ЦК України, стороною субсидіарного (додаткового) зобов`язання за договором поруки може виступати лише особа, яка є боржником в основному зобов`язанні. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язаною стороною за договором доручення є саме [PERSON] . Разом з тим, договір поруки від 14.03.2008 року [PERSON] не підписувався, він не є стороною додаткового зобов`язання за договором поруки, а тому [PERSON] не несе та не може нести відповідальності за дії вчинені [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що позивач в обґрунтування позовних вимог, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом свого права, обраний ним спосіб захисту безпосередньо передбачений ст.16 ч.2 п.2 ЦК УК України. Враховуючи наведене, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. Також суд враховує, що задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача. Оскільки позивач дізнався про існування договору кінці 2015 року, а звернувся до суду 13 вересня 2017 року, то передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності ним не пропущений. Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідачів, кожного окремо, на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам: витрати по сплаті судового збору у сумі по 320 грн. 00 коп.

Outcome: approved