Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, справу слухати в його відсутність, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. В судове засідання відповідачі для надання пояснень та зясування обставин по справі не з'явились, повідомлялись належним чином, судові виклики здійснювались судовими повістками про виклик та оголошення у пресі, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що 15 лютого 2008 року між ТОВ «ФІНРОСТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1/00347 від 15.02.2008 року. Відповідно до якого ТОВ «ФІНРОСТБАНК» надало [PERSON] грошові кошти у розмірі 42000 доларів США (сорок дві тисячі) 00 центів, терміном до 15 лютого 2011 року зі сплатою процентів за користування в розмірі 17,00 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28.02.2008 року між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ФІНРОСТБАНК» було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., зареєстрованого в реєстрі за №837, на підставі якого в забезпечення виконання своїх зобов'язань, [PERSON], [PERSON] передали нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25 січня 2017 року між ПАТ «ФІНРОСТБАНК», що є правонаступником ТОВ ФІНРОСТБАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено договір №55 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №1/00347 від 15.02.2008 року укладеного між ТОВ ФІНРОСТБАНК» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». 30 січня 2017 року між ПАТ «ФІНРОСТБАНК», що є правонаступником ТОВ ФІНРОСТБАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., за реєстровим №837, посвідченим приватним нотаріус Одеського міського нотаріального округу Папським А.Е за реєстровим №88. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачеі ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, зокрема надав [PERSON] грошові кошти в сумі 42000 доларів США (сорок дві тисячі) 00 центів, терміном до 15 лютого 2011 року зі сплатою процентів за користування в розмірі 17,00 % річних. [PERSON] свою чергу належним чином не виконував свої зобовязання за кредитним договором, не сплачував платежі, у звязку з чим Банк був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 21.01.2010 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було видано судовий наказ №2н-10 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» заборгованості за кредиті договором від 15.02.2008 року в сумі 423390 грн. 77 коп.. 06.04.2017 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області замінено сторону виконавчого провадження відкритого на виконання судового наказу №2н-10 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ФІНРОСТБАНК» заборгованості за кредитним договором №1/00347 від 15.02.2008 року у ромірі 423390 грн. 77 коп., а саме: стягувана ПАТ «ФІНРОСТБАНК» замінено на стягувана ТОВ «ФК «ДОВІРА ГАРАНТІЯ». Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Виходячи з того, що стягнення з позичальника у судовому порядку суми заборгованості за кредитним договором, а також виконавчі дії, вжиті в рамках виконавчих проваджень з виконання судового наказу №2н-10 виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 21.01.2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором №1/00347 від 15.02.2008 не призвели до належного виконання зобов'язання боржника за кредитним договором, сама наявність судового наказу про стягнення кредитної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником (поручителем) в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленої індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором або законом. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникнути безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які передбачені законом, але йому не суперечать. А в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникнути за рішенням суду. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора, заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд може надати право іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені. Згідно п.6 цієї статті передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Законом №898-ІУ разом із такими способами звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки й реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, передбачено також і право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі з укладенням договору купівлі-продажу. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі (ч.1 ст.38, абз.4 ч.1 ст.39 Закону №898-ІУ) і зауважено, що будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне (ч.5 ст.38). Вирішуючи питання щодо початкової ціни продажу, суди повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч.6 ст.5 Закону №898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи.» Відповідно до п.3 іпотечного договору, узгоджена заставна вартість предмету іпотеки становить 304278 грн. (триста чотири тисячі двісті сімдесят вісім)00 коп.. Оскільки, станом на теперішній час відповідачі зареєстровані і проживають у квартирі [ADDRESS] що є предметом іпотеки, позивач не зможе реалізувати даний предмет іпотеки в майбутньому після задоволення судом даного позову про звернення стягненні предмет іпотеки, а відповідач у свою чергу буде усіляко перешкоджати позивачу у реалізації предмета іпотеки. Тому, позивач звернувся до суду з вимогою про виселення та зняття з реєстрації осіб які проживають у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки. Відповідно до ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.106 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право користуватися чужим майном регламентується ст.405 ЦК України, відповідно до якої право на користування житлом відповідно до закону мають лише члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання можу бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи омерлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, позивач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно цсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Outcome: approved