Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, якою просить: визнати договір дарування 1/6 частки квартири [ADDRESS] від 01.04.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований 01.04.2015 за № 1091, - недійсним. Не погодившись, у грудні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, уточненою під час судового розгляду, якою просить: зобовязати [PERSON] не чинити йому та його дитині перешкод у користуванні 1/6 части квартири [ADDRESS] та передати ключі від цієї квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, на обґрунтування яких послались на обставини, викладені в позовній заяві та пояснили, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.11.2011 визнано право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]: 1/6 частину за [PERSON]; 5/6 частин за [PERSON]. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2015 припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину спірної квартири; право власності на цю частину визнано за [PERSON], з якого на користь [PERSON] її вартість в сумі 33758 грн., що наперед були внесені на депозитний рахунок суду. Рішення набрало законної сили 22.12.2015. Проте, 29.12.2015 при зверненні позивача до державного реєстратора ХМУЮ з метою зареєструвати своє право власності на цю 1/6 частку спірної квартири, 05.01.2016 він отримав відмову, оскільки право на цю частку було зареєстровано 01.04.2015 за [PERSON]Б на підставі договору дарування. Тобто [PERSON] свою частку спірної квартири подарувала сину [PERSON] в той час, коли було відомо про наявність рішення суду, яким припинено право власності дарувальника на предмет договору дарування. Таким чином має місце порушення вимог ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, а тому є законні підстави для визнання договору дарування недійсним. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, оскільки [PERSON] протизаконно придбав право власності на частину спірної квартири, а крім того 10.04.2015 без згоди і відома позивача, власника 5/6 частини спірної квартири, зареєстрував своє та своєї неповнолітньої доньки [PERSON] місце проживання у спірній квартири. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, просив задовольнити зустрічну позовну заяву, в обґрунтування своєї позиції послався на те, що він є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності відповідно до договору дарування. У вказаній квартирі зареєстровані він та його неповнолітня дочка - [PERSON]. Проте, [PERSON] не дає можливості йому та його дитини користуватися цією квартирою, змінює замки на вхідних дверях. Представник третьої особи - управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не зявився, головний спеціаліст [PERSON] звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі представника, при ухваленні рішення просить урахувати інтереси неповнолітньої дитини. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.11.2011 визнано право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]: 1/6 частину за [PERSON]; 5/6 частин за [PERSON]. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.12.2015 припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину спірної квартири; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину спірної квартири; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 частини спірної квартири в сумі 33758 грн., що внесені згідно квитанції № 13186541 від 09.02.2015 на депозитний рахунок Червонозаводського районного суду м. Харкова, які підлягають виплаті [PERSON] територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Харківській області. 29.12.2015 позивач звернувся до державного реєстратора ХМУЮ з метою зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на 1/6 частку спірної квартири та 05.01.2016 за № 27759570 отримав відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заявлене право вже зареєстровано за іншою особою. 01 квітня 2015 року укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований 01.04.2015 за № 1091, за яким [PERSON] подарувала сину [PERSON] належну їй 1/6 частки квартири [ADDRESS]. Як убачається з довідки комунального підприємства «ЖИЛКОМСЕРВІС» № 5159 від 21.04.2015, у зазначений квартирі з 10 квітня 2015 року зареєстровані: [PERSON] та його неповнолітня дочка - [PERSON], [INFO].\~ Викладені обставини визнані сторонами в судовому засіданні і на підставі положень частини першої ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Статтею 41 Конституції України та в статті 321 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.\~\~\~ Частини 1, 2\~статті 717 ЦК України\~передбачають, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З правилами статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~пятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування укладений [PERSON] щодо майна, яке належало їй на праві власності, при цьому доказів наявності заборон на його відчуження суду не надано. На час укладання зазначеного договору 01 квітня 2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2015 законної сили не набрало. Відповідно до вимог статей\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Частиною 4\~статті 60 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На розсуд суду, стороною позивача не надано доказів того, що оспорюваний договір дарування суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника жилого будинку визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. За змістом ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 391 КПК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Даючи правову оцінку наданим доказам в обґрунтування зустрічних вимог відповідача, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved