Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05 серпня 2016 року відповідач [PERSON]. поширив щодо [PERSON] інформацію наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов преступной группы». Таким чинно, відповідачі розповсюдили неправдиву та наклепницьку інформацію та звинуватили позивача в злочинних діях, зокрема, у вчиненні корупційних правопорушень,відмиванні доходів, отриманих незаконним шляхом та організації злочинної організації, що насправді не відповідає дійсності та є брехнею. Зазначений текст висловлювання відповідача [PERSON] розміщений в мережі Інтернет за адресою: [INFO] на сайті, власником якого є відповідач ТОВ «Золота середина». Вказаний текст відкритий для перегляду необмеженого кола осіб, як на території України, так і за її межами. Позивач зазначає, що відомості, поширені відповідачами, а саме, висловлювання: «деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы» є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як публічної, відомої та законослухняної людини. А тому позивач вимушений був звертатись до суду за захистом своїх порушених прав. Просив суд визнати недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] та ТОВ «Золота середина» 05 серпня 2016 року, а саме: «деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы»; зобов'язати [PERSON] та ТОВ «Золота середина» спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме наступне висловлювання: «деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы», яка була розповсюджена 05 ерпня 2016 року у той же спосіб, в який її було поширено, а саме: розмістити спростування на веб-сайті «obozrevatel.com» в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішення суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь,гідність і ділову репутацію [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти в сумі 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження наклепницької інформації та судові витрати. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити в повному обсязі Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задовлення заперечував в повному обсязі, свої заперечення обґрунтовував тим, що в опублікованому матеріалі не йдеться мова про конкретні правопорушення позивач, а лише зазначено про наявність усіх письмових матеріалів з результатами роботи тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, які підтверджують масштаби протиправної діяльності позивача, однак, доказів висловлювань про вчинення позивачем конкретних діянь, відповідальність за які встановлена КК України суду не надав. Крім цього, зазначає про те, що позивач є публічною особою, а тому повинен бути готовим до обговорення підвищеної уваги з боку громадськості оціночних суджень та критики з приводу виконання своїх функцій. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі. Суду пояснила, що пост під назвою «Проделки ОПГ Черновецкого и его сына несоизмеримы» було розміщено у віртуальному щоденнику користувача. При цьому, згідно з Правилами розміщення інформації на веб-сайті адміністрація obozrevatel.com не здійснює редагування та/або перевірку інформації, яка розміщується блогерами та не несе відповідальності за шкоду, збитки, витрати, що виникли у зв'язку з використанням даного сайту. Також, вказує на те, що фраза, яку позивач просить спростувати є вирваною з контексту та не вказує на вчинення позивачем конкретного правопорушення, оскільки Кримінальний кодекс України не містить поняття «організованої злочинної групи», а тому відповідальності за неї бути не може. А сам позивач є публічною особою, тобто особо, діяльність якої підпадає під ретельний громадський контроль з приводу виконання покладених на нього функцій, а тому межа допустимої критики щодо політичного діяча є значно ширшою, ніж у пересічної особи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 05 серпня 2016 року о 12:32 відповідачем [PERSON]. мережі Інтернет на сайті obozrevatel.com була розміщена інформація наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов предоставить информацию, как человек, возглавлявшый парламентскую следственную комиссию, расследовавшую деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы». Сайт obozrevatel.com належить ТОВ «Золота середина», що встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами в судових засіданнях. Вказаний текст розміщений у розділі «Блоги» за адресою: [INFO] Інтернет-ресурсом «Обозреватель» надано право кожній особі, що пройшла процедуру реєстрації, вести власний Блог на даному сайті. Блог є віртуальним щоденником з динамічним змістом. Записи у блозі - це невеликі особисті нотатки, спостереження та думки автора, який прагне поділитись ними з необмеженим колом читачів. При реєстрації користувач погоджується з Правилами розміщення інформації на веб-сайті Інтернет-ресурсу «Обозреватель» та приймає всі права та обов'язки, пов'язані з його використанням (режим доступу: http://my.obozrevatel.com/rules/). Так, розділом під назвою «Умови обмеження відповідальності» зазначено, що за жодних обставин адміністрація obozrevatel.com не несе відповідальності за шкоду, збитки або витрати, що виникли у зв'язку з використанням або неможливістю використання даного веб-сайту. Тобто, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Золота середина» не несе відповідальності за розміщення блогерами інформації у власних віртуальних щоденниках, оскільки користувачі, пройшовши процедуру реєстрації та погодившись з Правилами розміщення інформації взяли таку відповідальність на себе. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про безпідставність пред'явлення позовних вимог до відповідача ТОВ «Золота середина». В частині позовних вимог до відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Пунктом 15 цієї Постанови роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 зазначеної Постанови встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Позивач в позовній заяві стверджує, що фраза «деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы» є чітким стверджувальним вказанням на те, що позивач скоїв ряд злочинів та є організатором злочинної організації, тобто, є суб'єктом кримінальної відповідальності та співучасником злочинів, к це передбачено ст.. 27 КК України. При цьому позивач посилається на ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України та ч. 2 ст. 2 КК України, якими встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки вину її не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. З матеріалів справи вбачається, що у блозі відповідача [PERSON], про який зазначається в позовній заяві, мова йде про «організовану злочинну групу», проте Кримінальний кодекс України не містить такого поняття або злочину. Суд звертає увагу, що стаття 28 КК України говорить виключно про «групу осіб», «організовану групу» та «злочинну організацію», а отже і про відповідальності за організацію саме організованої злочинної групи не може йти мова. Також, з матеріалів справи та з пояснень сторін суд прийшов до висновку, що в опублікованому матеріалі відповідачем не йдеться мова про конкретні правопорушення позивача, а лише зазначено про наявність усіх письмових матеріалів з результатами роботи тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, при цьому висловлювання [PERSON] стосувались не скільки позивача, скільки предмету діяльності тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, які розслідували допущені позивачем порушення законодавства України. Крім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду висновок експертного лінгвістичного дослідження №14138 від 05 вересня 2016 року, виготовлений експертом [PERSON]. У висновку зазначено, що висловлення «… деятельность Черновецкого и его организованной преступной группы» містить інформацію у формы фактичного твердження, а не оціночного судження та порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] є відносно нього образливим. Однак, суд критично оцінює даний доказ, оскільки, вказаний висновок в порядку приватного звернення, під час викладення висновків експерт не попереджався за дачу завідомо неправдивих експертних висновків. Крім цього, як вбачається з листа КНДІСЕ від 01 березня 2017 року свідоцтво судового експерта [PERSON] №448-16 було анульовано рішенням експертно-кваліфікаційнної комісії Київського НДІСЕ від 31 жовтня 2016 року №9 у зв'язку зі звільненням експерта з інституту. Вказані обставини, позбавляють можливості допитати [PERSON] у якості експерта в судовому засіданні, попередивши його про кримінальну відповідальність. Крім того, сторонами такого клопотання не заявлялось. Інших доказів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві позивачем надано не було. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Так, у рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Європейської Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнати недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] та зобов'язання її спростувати вказаним у позовних вимогах шляхом. У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за поширення такої інформації. Беручи до уваги вищевикладене, на підставі ст.ст. 3, 68 Конституції України, ст.ст. 16, 201, 277 ЦК України, ст.ст. 30, 47-1 Закону України «Про інформацію», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», враховуючи практику Європейського суду з прав людини та

Outcome: dismissed