Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.05.2015 року з відповідача на його користь стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 774, 17 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 334, 90 грн. та моральну шкоду у розмірі 300,00 грн., рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 19.08.2015 року з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4167,45 грн. за період з 08.05.2015 року по 17.06.2015 року. Остаточний розрахунок по заборгованості з виплати заробітної плати з ним проведено лише 15.07.2015 року. Просив стягнути на його користь середній заробітку за період затримки розрахунку за період з 18.06.2015 року по 15.07.2015 року у розмірі 2932,65 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься його клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, надав заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 18 квітня 2008 року по 16 лютого 2015 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». 16.02.2015 р. позивач був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.05.2015 року з відповідача на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 12774,17 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 334, 90 грн., з утриманням з ПАТ « Азовзагальмаш » із цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та моральну шкоду у розмірі 300, 00 грн. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 19.08.2015 року з відповідача на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4167,45 грн. за період з 08.05.2015 року по 17.06.2015 року. Згідно виписки АТ «Сбербанк Росії» від 15.07.2015 року остаточний розрахунок з [PERSON] проведений лише 15.07.2015 року. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, тобто мало місце порушення законодавчо встановлених строків, то позивач має всі законні підстави для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2015 року по 15.07.2015 року. Кількість робочих днів починаючи з наступного дня з дати по яку стягнуто середній заробіток за рішенням суду від 19.08.2015 року по день остаточного розрахунку 15.07.2015 року складає 18 днів. Згідно із довідкою- рахунком від 16.09.2015 року, наданою відповідачем розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 154,35 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 18.06.2015 року по 15.07.2015 року складає: 18 х 154,35 грн. = 2778,30 грн. та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем також було заявлено вимога щодо стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 5000 грн., яка виникла у нього внаслідок неотримання ним заробітної плати та у відповідності до вимог ст. 237-1 КзпП України. Як вбачається з рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.05.2015 року, питання щодо стягнення моральної шкоди за підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, судом вирішувалося. Повторене стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено, в зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 462,84 грн. за вимоги майнового характеру (95% (частка задоволених вимог майнового характеру) х 487,20 грн./100%).

Outcome: partial