Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на ті обставини, що він є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований та проживає відповідач, який вселився у спірне житло як член сім`ї колишнього власника. Позивач зазначає, що [PERSON] користується його будинком без належної правової підстави, оскільки втратив право користування ним після переходу права власності до [PERSON] . На момент звернення до суду у позивача виникла необхідність у використанні належного йому будинку. 03 серпня 2014 року у присутності свідків відповідачу було запропоновано звільнити будинок, оскільки він створює перешкоди власнику у користуванні спірним житло, так як [PERSON] не має ні можливості, ні бажання користуватися своїм майном в присутності стороннього чоловіка та за наявності його особистих речей в будинку. Однак відповідач відмовився від пропозиції позивача. Посилаючись на вищезазначені обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виселити відповідача із вказаного будинку та усунути перешкоди в користуванні позивачем даним житловим будинком. Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 17.10.2014 року. Ухвалою суду від 04.02.2015 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання договору найму укладеним на таких самих умовах і на той самий строк об`єднати в одне провадження з вимогами за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Решетилівський районний сектор управління Державної міграційної служби в Полтавській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення, усунення перешкод у користуванні майном. 28 березня 2017 року провадження у справі було зупинене до вирішення цивільної справи №\~546/279/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в домоволодінні. 07 березня 2019 року справу прийнято до розгляду суддею Лизенко І.В., яка була\~відряджена до\~Решетилівського районного\~суду Полтавської\~області на\~підставі рішення\~Вищої ради\~правосуддя від\~22.01.2019\~року\~№ 175/о/15-19\~строком на\~один рік, та повторно розпочато загальне позовне провадження у справі, провадження зупинене на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до остаточного вирішення цивільної справи № 546/279/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в домоволодінні. 24 жовтня 2019 року поновлене провадження у справі, оскільки 03.10.2019 року постановою Верховного Суду у справі № 546/279/15-ц відмовлено у задоволенні касаційної скарги, та призначене підготовче засідання на 15.11.2019 року. 22 жовтня 2019 року до початку розгляду справи по суті надійшло клопотання відповідача про залишення зустрічного позову без розгляду, за результатами розгляду якої ухвалою судді Лизенко І.В. від 15.11.2019 року зустрічний позов\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~третя особа\~ [PERSON] ,\~про визнання\~договору найму\~житлового приміщення\~укладеним на\~такий самий\~строк залишено\~без розгляду. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. 04 серпня 2020 року ухвалою судді Зіненка Ю.В. справу прийнято до свого провадження та призначене підготовче засідання на 02.09.2020 року, яке відкладене за клопотанням позивача на 07.10.2020 року. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 18 серпня 2020 року відповідач зазначив, що з 1986 року він проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , власником якого вона була. За 27 років спільного проживання у шлюбі було проведено газифікацію вищевказаного житлового будинку та приміщення літньої кухні, будівництво гаражу та поточні ремонтні роботи. Усі 27 років вони проживали як сім`я, відповідач був батьком двох синів [PERSON] , яким на початку їх спільного проживання було 6 та 12 років. 22 квітня 2014 року на підставі договору дарування [PERSON] безоплатно передала у власність позивача спірний житловий будинок, після чого він був змушений звернутися до суду з позовом про визнання житлового будинку за адресою їх спільного проживання спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку у домоволодінні з припиненням права спільної сумісної власності. Однак за результатами розгляду справи у його позові було відмовлено. Спірне житло є єдиним місцем проживання відповідача, іншого житла він не має. Усе життя вони прожили родиною, однак на схилі віку його хочуть залишити без житла. Посилаючись на вищезазначені обставини, рішення Верховного Cуду та практику Європейського суду з прав людини [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою суду від 07.10.2020 року справу призначено до судового розгляду по суті на 21.12.2020 року. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник позивача [PERSON] зазначив, що в силу сімейних обставин позивач має намір проживати у вказаному житловому будинку. У випадку задоволення позову, відповідачу буде де жити, оскільки він має багато родичів, в тому числі двох доньок. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення даного позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Третя особа [PERSON] пояснила, що прожила з відповідачем як одна сім`я майже 27 років. В даний час жити в одному приміщенні з відповідачем неможливо, оскільки він постійно вчиняє сварки, за комунальні послуги не платить. У відповідача була власна квартира, яку він продав без її відому. Позов просила задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Решетилівського РС ДМС України у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, детально дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, та всі докази в їх сукупності і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договорів дарування з 22.04.2014 року є власником земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20790188, 20788714 та рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 12585179 (т.1, а.с.а.с.4,5,6). 26 листопада 2008 року між [PERSON] , яка на той час була власником вказаного домоволодіння та [PERSON] (наймачем) укладено договір № 49, згідно якого [PERSON] надала [PERSON] кімнату житловою площею 47,60 кв.м. терміном на п`ять років. Оплата за здачу кімнати у договорі визначена не була (т.1, а.с. 59). Згідно записів домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , місце проживання [PERSON] з 05.12.2008 року зареєстроване у вказаному будинку (т.1, а.с. 7-12). 03 серпня 2014 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] складено акт про те, що власником будинку [ADDRESS] [PERSON] було запропоновано відповідачу звільнити будинок, оскільки він проживає в ньому без будь-якої правової підстави та створює перешкоди власнику у користуванні спірним житлом, на що [PERSON] відповів відмовою (а.с. 13). Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.07.2014 року заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім`єю з 1986 року по грудень 2013 року [PERSON] з [PERSON] (т.1, а.с. 193). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1986 року по 2013 рік проживали однією сім`єю, вели спільний побут. За час спільного проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] , як було встановлено раніше судами першої, апеляційної та касаційної інстанції, відповідач здійснював поліпшення вищезазначеного домоволодіння з 2004 по 2013 рік. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 30.11.2016 р. в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання житлового будинку за адресою їх спільного проживання спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку у домоволодінні з припиненням права спільної сумісної власності відмовлено (а.с. 119-120). Вказане рішення залишене в силі за результатами перегляду в судах апеляційної та касаційної інстанції (т.1, а.с. 121-125, 159-162). Крім того, відповідач у відзиві зазначав, що спірне домоволодіння є єдиним його місцем проживання, іншого житла [PERSON] не має. Доказів, які б спростовували даний факт стороною відповідача та третьою особою не надано. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України\~наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття \~ \~ \~ \~ ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Частиною другою\~статті 64 ЖК Української РСР\~передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з частинами четвертою, п`ятою\~статті 9 ЖК УРСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку з 1986 року і по теперішній час як член сім`ї попереднього власника. Іншого житла відповідач не має, є особою похилого віку (повних 70 років). Місце реєстрації відповідача проведено згідно із вимогами чинного законодавства, останній продовжує проживати у спірному житловому будинку та іншого постійного житла не має. Посилання позивача на той факт, що він не має ні можливості, ні бажання користуватися своїм майном в присутності стороннього чоловіка ( [PERSON] ) свідчить лише про його неприязне відношення до відповідача, а тому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного\~\~балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача. Крім того місце проживання позивача зареєстроване за іншою адресою, що свідчить про наявність у нього іншого житла, що було підтверджено позивачем в судовому засіданні. Суд не приймає надану представником відповідача [PERSON] . Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідно до якого [PERSON] , який є племінником відповідача [PERSON] (як було встановлено в судовому засіданні), належить на праві власності житловий будинок загальною площею 85 кв.м, оскільки даний факт не підтверджує наявності іншого місця проживання саме у відповідача. Питання про можливість проживання відповідача [PERSON] у [PERSON] не досліджувалося у судових засіданнях, вказана особа не допитувалася в судовому засіданні. Так само суд не бере до уваги посилання представника позивачки про наявність у відповідача родичів, у яких останній міг би проживати, зокрема доньок [PERSON] та [PERSON] , оскільки характер їх взаємовідносин судом не встановлювався. Крім того право власності на будь яке житло [PERSON] та [PERSON] не підтверджене доказами по справі. В той же час позивач [PERSON] знав ще до отримання будинку в подарунок, що у ньому проживає відповідач [PERSON] , а отже, він мав можливість з`ясувати у нього підстави такого проживання, а також довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Тобто [PERSON] , який прийняв дарунок від [PERSON] , яка є його матір`ю, за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку. Оскільки позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отриманий позивачем у дарунок житловий будинок не є єдиним можливим місцем його проживання. До подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15.01.2020 р. по справі № 754/613/18-ц. Щодо посилання сторони позивача та третьої особи [PERSON] про несплату відповідачем комунальних послуг та посилання відповідача [PERSON] щодо того, що він надавав неодноразово протягом останнього року кошти в розмірі 200-300 грн, то суд зазначає, що жодна зі сторін не надала на підтвердження своїх посилань відповідних квитанцій, розписок, інших доказів. Дані твердження сторін ґрунтуються виключно на усних показаннях. Щодо посилання представника позивача [PERSON] на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17, як на підставу своїх вимог, суд зазначає, що в даній постанові зроблено висновок про необхідність дотримання балансу пропорційності. У справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених\~статтею 50 ЖК УРСР\~вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також\~наявності чи відсутності іншого житла. Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час перегляду справи у касаційному порядку виповнилося 13 років, вона з дитиною змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. В той час як в даній справі, позивач має зареєстроване місце проживання, житловий будинок має три житлові кімнати та відповідач іншого житла не має, зареєстрований за даною адресою та майже протягом 27 років проживав за нею. Таким чином, судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, тому, задовольняючи вимоги позивача, втручання в зазначене право [PERSON] не буде пропорційним, переслідуваній легітимній меті. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed