Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У березні 2016 року до суду звернулася [PERSON] із позовом, відповідно до вимог якого, просить надати дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон малолітньому [PERSON], [INFO] для його виїзду за кордон. Крім цього, заявниця просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Італія [PERSON], [INFO] з 01.06.2016 року по 30.09.2016 року без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] та вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування позову посилається на обставини, що 06 серпня 2012 року виконавчим комітетом Стоянівської сільської ради Радехівського району між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого 08 жовтня 2012 року у них народився [PERSON]. Оскільки в подальшому сімейні стосунки у них не склалися та вони, як сторони не мали бажання зберегти сімю, 11.10.2013 року Радехівським районним судом за її позовом було прийнято рішення, яким шлюб розірвано. Після цього, [PERSON] самоусунувся від виховання сина, не відвідує та не спілкується з ним, не допомагає у побуті, не надає матеріальної допомоги, тобто [PERSON] знаходиться на повному її матеріальному забезпеченні. У подальшому, 27.10.2014 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON], під час якого народилася донька [PERSON]-І.І.. Зазначає, що за станом здоровя син [PERSON] є хворобливою дитиною, тому часто хворіє, легко застуджується та страждає хронічними захворюваннями дихальних шляхів, відповідно за рекомендацією лікарів його необхідно оздоровити на морі. Із 2000 року в Італії постійно проживає та працює її мама - [PERSON], яка матеріально та житлом забезпечена і регулярно пропонує їй приїхати до неї на віддих. Поряд з цим, її (заявниці) можливості щодо пересування з дитиною обмежені законом, оскільки вона не може виготовити проїзний документ дитині та виїхати із [PERSON] за кордон без згоди та супроводу другого із батьків, зокрема відповідача у справі. Оскільки, перемовини із [PERSON] (відповідачем) щодо надання ним дозволу на виїзд дитини за межі території України, бажаних результатів не дали, вона вимушена звернутися до суду за захистом інтересів, як своїх, так і малолітнього [PERSON] (а.с.3-4). У судове засідання позивачка не зявилася. Розпорядившись своїми процесуальними правами, що узгоджується із вимогами п.3 ч.1 ст.169 ЦПК України, надала заяву, із підтриманням вимог, про розгляд справи за її відсутності. На винесенні заочного рішення погоджується та позов просить задоволити (а.с.44). Також і відповідач у судове засідання не зявився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття у засідання, [PERSON] суд не повідомив. Представник органу опіки та піклування Радехівської районної державної адміністрації також у судове засідання не зявився. Скерувавши до суду висновок та відповідне письмове клопотання, просив розгляд справи здійснити без її участі (а.с.32-33). Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без застосування технічних засобів фіксування судового засідання та участі сторін і на підставі представлених суду доказів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що [PERSON] із [PERSON] перебувала в шлюбі, який 11 жовтня 2013 року розірваний рішенням Радехівського районного суду Львівської області ( а.с.7) та під час якого 08.10.2012 року народився [PERSON] (а.с.6). Із висновку органу опіки та піклування Радехівської РДА про доцільність надання дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон малолітній дитині [PERSON] №02-28/743-1 від 14.04.2016 року вбачається, що у комісії з питань захисту прав дитини не вбачається підстав відмови [PERSON] у наданні дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон малолітній дитині [PERSON] та його виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] на період з 30 травня до 01 вересня 2016 року (а.с.33) У відповідності з вимогами ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724), перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними; згідно пп.2 п.4 Правил виїзд дитини віком до 16 років за межі України у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21.01.1994 року за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.7, ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, яку встановлюються законом. Батьки зобовязані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного, культурного розвитку ( ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п.2 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про права людини, кожен має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі здоровий розвиток дітей, визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоровя та засобами лікування хвороб і відновлення здоровя, намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлення свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоровя (ст.ст.6,24 Конвенції). Враховуючи положення ч.2, ч.4 ст.150 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину та ч.1 ст.155 СК України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини щодо вимоги приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини,

Outcome: partial