Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

У 17.11.2014 р. позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що він працював на ПАТ «Українська Автомобільна корпорація» Філія «Рубіж-Авто» з 20.06.2014р. по 22.10.2014р. на посаді охоронця, розмір його заробітної плати складав 1500 грн., яка виплачувалася через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Заява про звільнення з роботи була написана позивачем 22.10.2014р., але трудова книжка у день звільнення не була видана. Також з позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі. Трудову книжку Підприємство віддало позивачу лише 10.11.2014р. Розрахунок було проведено лише 12.11.2014р. Таким чином, зазначає позивач, строк не проведення розрахунку з 22.10.2014р. по 12.11.2014р. складає 22 дні, а сума виплати за несвоєчасне проведення розрахунку складає: Середня заробітна плата 6196,65 грн. / 4 місяці = 1549,16 грн. на місяць. Графік роботи у позивача сутки - вдень, сутки - вночі, двоє суток вихідних. 30 днів (15змін = 1549,16 грн/ 1 зміна = 103,28). 22 дні (11 змін) = 1136,5 грн. Крім того, позивачу було нанесено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 2000грн., яка складається з моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, оскільки позивачу своєчасно не видана трудова книжка, він не зміг влаштуватись на іншу гідну роботу, крім того, йому доводилось шукати будь-яку роботу для того, щоб прогодувати свою сім'ю. Так, як з позивачем не своєчасно розрахувались, він не мав можливості придбати продукти харчування для сім'ї, що призвело до втрати нормальних сімейних стосунків в родині, також, через несплату заробітної плати та несвоєчасну видачу трудової книжки, він був змушений звертатися до юристів за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час несвоєчасного проведення розрахунку у розмірі 1136 грн. 05 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково пояснив суду, що прийшовши на роботу 22.10.2014р., він був відсторонений від роботи керівником підприємства з тих підстав, що останній мав зауваження до його одягу, оскільки під форму він ще одягнув светер. Керівник відсторонив його від роботи, а через дві години після цього він написав заяву про звільнення за власним бажанням, яка була в нього прийнята та підписана керівництвом і саме з 22.10.2014р. його було звільнено з посади охоронця, про що в трудовій книжці, яку він отримав лише 11.11.2014р. був зроблений відповідний запис. При цьому позивач зазначив, що перебуваючи у день звільнення на робочому місці, він був звільнений у той же день за власним бажанням, але трудову книжку та повний розрахунок по заробітній платі він не отримав, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача позов не визнав повністю, надав суду письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні, вказавши, що згідно позмінного графіку роботи, позивач 22.10.2014 р. повинен був працювати з 8.00 години до 20.00 годин. 22.10.2014р. позивач о 7.45 год. прийшов на робоче місце та не приступаючи до виконання трудових обов'язків поставив безпосереднього керівника про наміри звільнитися з підприємства з дня написання заяви про звільнення, тобто з 22.10.2014 року. Начальник караулу [PERSON] надав [PERSON] можливість оформити необхідні для звільнення документи та зробив в Постовій відомості від 22.10.2014 р. запис про те, що «8.10 година. Охранник [PERSON] освобожден от несения службы в связи с увольнеием». При цьому позивач власноручно написав заяву про звільнення на ім'я Директора ФІЛІАЛУ «РУБІЖ-АВТО» з 22.10.2014 р. без попередження за два тижня як це вимагає діюче законодавство, узгодив своє звільнення з Начальником Запорізького регіонального відділення, здав спецодяг, та залишив самовільно територію охоронюваного підприємства - ПАТ «ЗАЗ». До свого безпосереднього керівника - начальника караулу та на своє робоче місце не повернувся, про що свідчить Рапорт Начальника караулу [PERSON] та Докладна записка табельника. В Постовій відомості від 22.10.2014 року, в якій зазначається пости на яких виконують охоронники свої обов'язки на протязі зміни, Начальником караулу було зазначено «звільнений». Жодної вимоги щодо виплати сум заробітної плати та встановлення способу такої виплати [PERSON] не пред'явив. Юридична адреса ФІЛІЇ «РУБІЖ-АВТО» у м. Києві, вул. Столичне шосе, 90. Саме в м. Києві знаходяться служби підприємства, в тому числі відділ кадрів де знаходяться трудові книжки працівників, в тому числі Позивача, керівництво Філією, в тому числі Директор О.В.Марченко, який згідно з Положенням про філію наділений правом приймання та звільнення працівників, бухгалтерія. Всі документи про звільнення, в тому числі Заява про надіслання трудової книжки поштою, були надіслані до Києва електронною поштою 22.10.2014 року для оформлення звільнення, підготовки проекту Наказу про звільнення, прийняття відповідного рішення керівником Філії, проведення розрахунку належних працівнику сум та інш. Згідно з поясненнями начальника відділу кадрів [PERSON], 22.10.2014 р. рішення про звільнення було прийнято та було підписано Наказ № 353-вк-20 від 22 жовтня 2014 року, який разом з трудовою книжкою було направлено поштовим відправленням до Запоріжжя на ім'я начальника регіонального відділу охорони. Трудова книжка була фактично отримана Позивачем 10.11.2014 року. Ознайомившись з Наказом про звільнення під розпис та отримавши трудову книжку, [PERSON] в заяві від 10.11.2014 року зазначив, що претензій до підприємства не має. За відсутності заяви про проведення розрахунку в день звільнення, в який працівник фактично не працював, фактичний розрахунок з працівником було проведено в дні виплати заробітної плати працівникам підприємства шляхом перерахування належної працівнику суму на банківську картку, а саме: 29.10.2014 року - 576,95 грн. - аванс за жовтень 2014 роки. 12.11.2014 року - 769,71 грн. - заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Вважає позовні вимоги безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено: Позивач [PERSON] був прийнятий на посаду охоронця ПАТ «Українська автомобільна корпорація Філія «Рубіж-Авто» наказом № 193-вк від 19.06.2014р., звільнений з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України 22.10.2014р. Наказом № 353-вк від 22.10.2014р., що підтверджується записом в трудовій книжці позивача. Згідно Довідки середня заробітна плата за серпень-вересень 2014 року склала 1506 грн. 29 грн. Середньоденна заробітна плата склала: 1506 грн. 29 коп. / 31 календарний день = 48 грн. 59 коп. Позивач в позовній заяві зазначає, що затримка розрахунку склала 22 дні починаючи відлік з дня звільнення 22.10.2014 року по день фактичного розрахунку 12.11.2014 року включно. Згідно з ч. 5 ст. 241-1 КЗпрП України, облік необхідно починати з наступного дня після звільнення, тобто з 23.10.2014 року по 11.11.2014 року, що складає 20 календарних днів. 20 днів х 48,59 грн. (середньоденна заробітна плата) = 971,8 грн. Досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що позивач 22.10.2014р. був на роботі, у цей день подав письмову заяву про звільнення, саме з цього дня був звільнений з роботи, проте відповідного розрахунку по заробітній платі та трудової книжки не отримав, а тому, суд вважає, що позивач повинен сплатити на користь позивача середній заробіток за період з дня звільнення до повного розрахунку по заробітній платі. Під час судового розгляду справи відповідачем було надано до суду відгуг на позовну заяву, в якому зазначено, що середня заробітна плата відповідача за день складає 48 грн. 59 коп., з чим погоджується і позивач. Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 22.10.2014р. по 11.11.2014 р. складає 21 день, а середній заробіток за цей період складає 1040 грн. 39 коп. При з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. 237-1 КЗпП України, яка визначає підстави та обставини покладання обов'язку відшкодування шкоди, а саме відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Наявність моральної шкоди повинна довести потерпіла особа у встановленому порядку, адже така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Як вбачається з пояснень позивача у судовому засіданні, неправомірними діями відповідача, пов'язаними з несвоєчасним розрахунком з ним по заробітній платі при його звільненні, він був позбавлений можливості через відсутність в нього трудової книжки влаштуватися на іншу роботу, яку йому на цей час було запропоновано, також неотримання своєчасно ним повного розрахунку по заробітній платі негативно вплинуло на його стосунки у родині, оскільки він не мав можливості надати останній матеріальні кошти на проживання, таким чином суд приходить до висновку, що несвоєчасність розрахунку по заробітній платі з боку відповідача з позивачем завдало останньому моральної шкоди, яку суд визначив у розмірі 400 грн. з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Outcome: partial