Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. У позові зазначав, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] 20.01.2009року, [PERSON] за дорученням від імені [PERSON] вчинив договір купівлі-продажу, відповідно до якого продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Гроші від вчинення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] не отримав, оскільки їх забрала [PERSON], яка в свою чергу 22.08.2008 року продала спірну квартиру його сім’ї. Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири від 20.01.2009 року укладений під впливом обману, шахрайства та зловмисної домовленості [PERSON] і [PERSON], яка в свою чергу не мала права віддавати гроші [PERSON], [PERSON] просив на підставі ст.ст.230,215,216 ЦК України - визнати договір купівлі-продажу квартири від 20.01.2009 року, укладений між [PERSON], діючий на підставі довіреності від [PERSON] та [PERSON] недійсним. Ухвалою суду від 05.11.2013 року до участі у справі в якості співвідповідача залучена [PERSON] Під час судового розгляду справи [PERSON] та його представник позов підтримали та просили про його задоволення. [PERSON] посилався на наявність обману при укладанні договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року, оскільки гроші за продаж спірної квартири отримала [PERSON], а йому не повернула. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнали, стверджували про дійсність укладеного договору купівлі-продажу квартири, та відсутність підстав для визнання його недійсним. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши представлені докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу придбали квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована за [PERSON], відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.08.2008 року. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року, [PERSON], діючий на підставі довіреності, від імені [PERSON], продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір був укладений з відома, та за згодою [PERSON], що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 16.10.2008 року, та не заперечувалось у судовому засіданні. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони, введення в оману другої сторони щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, передбачено , що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Судом встановлено, що при посвідченні спірного договору нотаріусом роз'яснено сторонам всі умови укладення договору. Договір купівлі-продажу укладено за згодою [PERSON] (а.с.8). Сторонами договору, [PERSON] (діючий від імені [PERSON]В.) і [PERSON] в момент вчинення договору від 20.01.2009 року були виконані всі його умови. Позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин того, [PERSON] (діючий від імені [PERSON]В.) і [PERSON] уклали оспорюваний договір під впливом обману. Відповідач [PERSON] не є стороною оспорюваного договору від 20.01.2009 року. Самі сторони правочину вважають, що ніякого обману при вчиненні правочину не було. Відносини, що склалися між позивачем [PERSON] та [PERSON], та на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, як такого що вчинений шляхом обману з боку [PERSON] не є та не можуть бути підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed