Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У 08.07.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відміну приватизації та про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги, просив визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею 43,0 кв. м, розташованого в літ «А» у будинковолодінні під № 16 по вул. Маразліївській в м. Одесі, укладений 15 березня 2004 р. між [PERSON] міською Радою в особі голови Приморської районної адміністрації [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №244), зареєстрованого в [PERSON] міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522 недійснім та застосувати правові наслідки недійсності правочину, шляхом повернення спірного приміщення горища у спільну сумісну власність [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. Горище, безпосередньо знаходиться над його квартирою та є спільним неподільним майном співвласників цього будинку, тому зокрема його спірна частка не підлягає відчуженню. Крім того, позивач зазначив, що ОМР не мала підстав на укладання спірного договору купівлі-продажу, оскільки на момент його укладання були відсутні правовстановлюючі документи про право власності на обєкт відчуження. Також позивач зазначив, що сам будинок є памятником містобудування і архітектури, тому на укладання будь-яких договорів повинно також видаватись відповідне погодження органу охорони культурної спадщини, яке не надавалось. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд визнати спірний договір купівлі-продажу приміщення горища недійсним, як укладений особою, яка не мала на це права. Також просили застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме повернути приміщення горища у спільну сумісну власність позивача. Представник відповідача - ОМР позов не визнав, вважав, що правові підстави визнання спірного договору недійсним, відсутні. Відповідач [PERSON], яка є правонаступником після смерті сторони спірного договору [PERSON], померлого 07.03.2009 року, позов також не визнала, вважала що правочин укладений на законних підставах. Представники третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вважають що спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства, просили застосувати наслідки спливу строків позовної давності, в задоволені позову просять відмовити. Представник третьої особи Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини [PERSON] міської ради підтримав позицію представника ОМР, позов не визнав. Представник Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини [PERSON] обласної державної адміністрації та приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] міської Ради та представників третіх сторін, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.1994 р., виданого начальником Управління житлово-комунального господарства [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації від 27 вересня 1994 р. № 48112, позивач та його батько - [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS]. 15.03.2004 р. [PERSON] міська Рада в особі голови Приморської районної адміністрації [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під №620, площею 43,0 кв.м., розташованого в літ «А» у будинковолодінні під № 16 по вул. Маразліївській в м. Одесі, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 244), зареєстрований в [PERSON] міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі № 32 неж. на сторінці № 10 за № 522. В п.1.1 цього Договору зазначено, що вказане приміщення належить «Продавцю» на підставі рішення виконкому [PERSON] міської Ради за №510 від 27.09.1997 р., зареєстрованого в [PERSON] міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості у реєстраційній книзі 1 ог на сторінці 33 за реєстровим №522. Згідно п.1.2. спірного Договору, відчуження обєкта комунальної власності здійснюється згідно з рішенням [PERSON] міської Ради № 2040-ХХІV від 17.12.2003 р., яке затвердило перелік обєктів комунальної власності територіальної громади, що розташовані в Приморському районі м.Одеси та підлягають відчуженню у 2003-2004 роках». Згідно з Додатком до цього рішення, до переліку таких обєктів під № 49 включений обєкт спору, а саме нежитлове приміщення горища загальною площею 45,0 кв.м. по вул. Маразліївська, 16. Згідно з реєстраційним посвідченням МБТІ та РОН від 13.02.1998 р. на підставі рішення виконкому [PERSON] міської Ради за №510 від 27.09.1997 р. будинковолодіння №16 по вул. Маразліївскій в м. Одесі було зареєстровано за [PERSON] міською Радою в цілому. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення спірного договору, нежитлового приміщення горища площею 45,0 кв.м. по вул. Маразліївська, 16 в м. Одесі, правовстановлюючі документи на цей обєкт та державна реєстрація права власності на нього за [PERSON] міською Радою були відсутні. Відтак договір його купівлі-продажу був укладений без правових підстав. Крім того, судом встановлено, що згідно з додатком до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської Ради №510 від 27.09.1997 р. будинок № 16 по вул. Маразліївській в м. Одесі (особняк А.Панкєєвої) є памятником містобудування і архітектури, на який розповсюджується законодавство щодо охорони культурної спадщини. Так, згідно з п.1 ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками, можуть бути відчужені за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини, яке згідно із поясненнями представника третьої особи Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини [PERSON] міської ради не надавалось. Відповідно до п. 2\~ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,\~власники квартир багатоквартирних будинків є власниками допоміжних приміщень будинку, технічного устаткування, елементів зовнішнього впорядкування і зобов'язані брати участь в загальних витратах, пов'язаних із утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки в майні будинку; допоміжні приміщення (кладові, сараї, горища і тощо) передаються у власність квартиронаймачам безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні і т.п.) передаються безкоштовно в загальну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат в квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не вимагає здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднань співвласників багатоквартирного будинку, вступ до нього. Враховуючи наведене законодавство, суд вважає, що позивач є співвласником спірного приміщення горища, яке одночасно є часткою обєкту культурної спадщини, на яку розповсюджується дія Закону України «Про охорону культурної спадщини». Крім того, згідно з діючими нормами ДБН України (В.2.2), горище це простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху, а нежитлове приміщення це приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду та є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Досліджений в судовому засіданні технічний паспорт свідчить про те, що спірний обєкт горища не є відокремленим приміщенням, а є часткою простору під дахом будинку, відтак горище та його спірна частка не є нежитловим приміщенням. Крім того, судом встановлено, що до укладення спірного договору, горище та його частина ніколи не відносилось до нежитлового фонду [PERSON] міської Ради, раніше в оренду нікому не передавалось. Згідно зі ст.19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 р. № 2866-III, спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Судом встановлено, що спірна частка горища в натурі не виділялася, а простір горища є єдиним неподільним майном, частка якого не підлягає відчуженню. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно з п.1 ст.203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з п.1 ст.319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На момент укладення спірного договору, правовстановлюючі документи про право власності на частку горища за ОМР були відсутні, відтак ОМР не мала правових підстав на її відчуження. Враховуючи зазначене, суд визнає договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 620, площею 43,0 кв. м, розташованого в літ «А» у будинковолодінні під № 16 по вул. Маразліївській в м. Одесі, укладений 15 березня 2004 р. між [PERSON] міською Радою в особі голови Приморської районної адміністрації [PERSON] з одного боку та [PERSON], з другого боку - недійсним. Що стосується позовних вимог щодо застосування правових наслідків недійсності правочину, а саме: повернення приміщення горища площею 43,0 кв. м., розташованого в літ «А» у будинковолодінні під № 16 по вул. Маразліївській в м. Одесі у спільну сумісну власність [PERSON], то з цього приводу слід зазначити наступне. Під час судового розгляду встановлено, що 26.04.2004 року батько позивача - [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної частини горища, але всупереч ст.33 ЦПК України, клопотання щодо залучення до участі у справі покупця, як співвідповідача по цій частині позивних вимог, позивач не заявляв. Згідно п.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно з п.10 розяснень Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Враховуючи наведені розяснення, зміст принципу диспозитивності та відсутність дій з боку позивача щодо притягнення власника спірної нерухомості до участі у справі в якості співвідповідача, в задоволені позовних вимог в цій частині суд відмовляє. Відповідно до ч. 1 ст. 261, ч. ч. 3, 5 ст. 267 ЦК України, суд не застосовує до позивача встановлений ст.257 ЦК України 3-річний строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, оскільки вважає, що цей строк пропущений позивачем з поважних причин. Так, судом встановлено, що позивач є громадянином [PERSON] Федерації, постійно мешкає за адресою: Красноярський край, [ADDRESS]. Про своє порушене право позивач дізнався після того, як у 2013 році він приїхав в Україну у відпустку та дізнався, що над його квартирою, тобто на спірній частині горища мешкають люди, які повідомили його про те, що вони купили це приміщення у його батька. Таким чином суд вважає, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.. На підставі наведеного та

Outcome: partial