Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

у березні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію: « Недавно на одесское СБУ был назначен [PERSON] - это муж сестры [PERSON] [PERSON]. В прошлые годы [PERSON] возглавлял прокуратуру Печерского района города Киева. Его брат [PERSON] был начальником Чопской таможни. Во время Евромайдана местные жители привязали его скотчем к «столбу позора» и заставили признаться, что он брал взятки и попал на службу, благодаря родственным связям . У [PERSON] и [PERSON] есть отец [PERSON], которому [PERSON] подарил депутатскую квартиру. [PERSON] позволили поставить своего человека на СБУ не только в помощь [PERSON] в реализации его коммерческих предложений к солидным людям, озвученных в Москве (и не только там), но и под выборы мэры Одессы в апреле 2020 года …», розповсюджену відповідачами на сайті : [INFO] за посиланням:« [INFO] » у статті « [INFO]»; зобов`язати Національний антикорупційний портал «Антикор» та веб-сайт: [INFO] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом опублікування на сайті [INFO] та сайті [INFO] після набрання судовим рішенням у данній справі, наступного тексту спростування: « [INFO] на нашому сайті у статті « [INFO]» були опубліковані недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що [PERSON] за сприянням свого родича, отримав посаду начальника СБУ в Одеській області. Ця інформація є надуманою та бездоказовою. [PERSON] ніколи не претендував на зазначену посаду, а начальником управління Одеського СБУ було призначено його однофамільця - [PERSON] . Просимо щире вибачення у [PERSON] та інших осіб, яких могла образити вищезазначена стаття». Також, стягнути з кожного із відповідачів солідарно на користь позивача кошти за завдану моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 50000 грн 00 коп. та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] на веб-сайтах відповідачів опубліковано вищезазначену статтю, яка є надуманою та недостовірною, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію оскільки начальником управління Одеського СБУ було призначено його однофамільця [PERSON] . Жодних родинних зв`язків [PERSON] та [PERSON] не мають. Розповсюджена інформація дискредитує його як юриста, вченого й формує негативну соціальну оцінку в очах оточуючих стосовно його та його ділових якостей при виконанні своїх професійних обов`язків. На думку позивача поширення цієї недостовірної інформації відносно нього призвели до порушення передбачених ст.ст. 34, 68 Конституції України; ст.ст. 23, 277, 297, 299, ч. 2 ст. 302 ЦК України особистих немайнових прав, які підлягають захисту в судовому порядку. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 18.10.2019 розподілено справу на суддю [PERSON] та присвоєно унікальний номер справи: 750/19345/19, номер провадження: 2/759/6820/19 (а.с. 22). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 відкрито по справі спрощене позовне провадження (а.с. 26). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявлена позивачем до стягнення сума складає 50000 грн 00 коп., що за своїм розміром не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначених граничним за вимогами ч. 5 ст. 274 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2019 за клопотанням позивача по справі залучено третю особу [PERSON] (а.с. 37). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] станом на день ухвалення рішення відповідно до посвідчення адвоката України за №000104 займається адвокатською діяльністю та відповідно до витягу з ЄДРПОУ є співзасновником Адвокатського об`єднання «А ЛІНЕА» (а.с. 8). Відповідно до Указу Президента №715/2019 від 23.09.2019 [PERSON] призначено начальником Управління Служби безпеки України в Одеській області (а.с. 14). [PERSON] є однофамільцем позивача [PERSON] . [INFO] о 14 год. 28 хв. у всесвітньої мережі «Інтернет» на сайті відповідача: [INFO] розповсюджена інформація під назвою « [INFO]» автором зазначено [PERSON] із трьома коментарями на сторінці [INFO] із змістом «… Недавно на одесское СБУ был назначен [PERSON] - это муж сестры [PERSON] [PERSON] . В прошлые годы [PERSON] возглавлял прокуратуру Печерского района города Киева. Его брат [PERSON] был начальником Чопской таможни. Во время Евромайдана местные жители привязали его скотчем к «столбу позора» и заставили признаться, что он брал взятки и попал на службу, благодаря родственным связям . У [PERSON] и [PERSON] есть отец [PERSON], которому [PERSON] подарил депутатскую квартиру. [PERSON] позволили поставить своего человека на СБУ не только в помощь [PERSON] в реализации его коммерческих предложений к солидным людям, озвученных в Москве (и не только там), но и под выборы мэры Одессы в апреле 2020 года …» (а.с. 20, 21-а). [INFO] о 21 год. 27 хв. у всесвітньої мережі «Інтернет» на сайті відповідача: [INFO] за посиланням: «[INFO]» міститься публікація « [INFO]» автором якої є [PERSON] із загальною кількістю переглядів 1130, була поширена відносно заявника наступна інформація, а саме: «… Недавно на одесское СБУ был назначен [PERSON] - это муж сестры [PERSON] [PERSON]. В прошлые годы [PERSON] возглавлял прокуратуру Печерского района города Киева. Его брат [PERSON] был начальником Чопской таможни. Во время Евромайдана местные жители привязали его скотчем к «столбу позора» и заставили признаться, что он брал взятки и попал на службу, благодаря родственным связям . У [PERSON] и [PERSON] есть отец [PERSON], которому [PERSON] подарил депутатскую квартиру. [PERSON] позволили поставить своего человека на СБУ не только в помощь [PERSON] в реализации его коммерческих предложений к солидным людям, озвученных в Москве (и не только там), но и под выборы мэры Одессы в апреле 2020 года …» (а.с. 21). Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, ст. 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07.02.2012 «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 р.); «Обершлік проти Австрії» (1991 р.), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13.02.2019 справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18. Отже, позивачем на підтвердження належності відповідачів надано довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення. Зі змісту довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» (УЦПНА) Департаменту «Центру компетенції» від 04.11.2019 за №171/2019-Д вбачається, що власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу. За результатами дослідження змісту веб-сайту [INFO] встановлено, що інформаційна діяльність на ньому здійснюється від імені «Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» за адресою, розміщної на їх веб-сайті: м. Київ, бульвар Ромена Ролана, 7. Даний ресурс створений при сприянні ГО «Комітет по протидії корупції в органах влади» (а.с. 58-64). При цьому, в Реєстрі громадських об`єднань, розміщеного на веб-сайті Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, міститься інформація про ГО «Комітет по протидії корупції в органах влади», зокрема, що одним з її засновників є [PERSON] ( [ADDRESS] ). На підсумок викладеного у довідці зазначено, що станом на 04.11.2019 власником веб-сайту: [INFO] є реєстрант доменного імені [INFO] - компанія Teka-Group Foundation (0835, PA, Panama, 50th street Global Bank Tower ), якщо інше не визначене умовами договору між останньою та отримувачем послуг хостингу та/або володільцем облікового запису, або якщо такий договір відсутній. Свідоцтвом про акредитацію Об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» підтверджено компетентність Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» у здійсненні ним функцій Центру компетенції адресного простору українського сегменту мережі Інтернет, що полягають у проведенні фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, а також видачі довідок з відомостями про власників веб-сайтів або інформацією про їх встановлення відповідно до Договору про акредитацію від 08.05.2019 ( а.с. 57). Також, зі змісту довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» (УЦПНА) Департаменту «Центру компетенції» від 04.11.2019 за №170/2019-Д вбачається, що за результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту [INFO] встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту «ОРД», на якому розміщена, зокрема, наступна інформація: «Человек не терпит насилия! Вы можете читать нас на следующих доменах: [INFO], [INFO], [INFO], [INFO]». На цьому веб-сайті розміщені, зокрема, наступні ідентифікатори - адреса електронної пошти: [INFO] Ці ідентифікатори не надають можливості встановити власника веб-сайту [INFO] ( а.с. 51-56). У реєстраційних даних доменного імені ord- ua .com та на сторінках цього сайту судом не виявлено розміщених свідчень про власника сайту. Ініціатором реєстрації (registrant) доменного імені [INFO] в реєстраційних даних вказано - [PERSON]; також на сторінках сайту [INFO] Ошибка! Недопустимый объект гиперссылки судом не виявлено свідчень про автора статті за зверненням [INFO] було виявлено автора статті [PERSON]. З огляду на те, що власник веб-сайту [INFO] невідомий, встановити фактично власника вказаного веб-сайту є неможливим, встановити особу автора cтатті є також неможливим у зв`язку з тим, що cтаття була розміщена особою з використанням ім`я « [PERSON] » яку неможливо ідентифікувати, а тому єдиним законним способом відновити порушені права є встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування. Відповідно до ст. 1 Закону України Про телекомунікації домен це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, а домен UA це домен верхнього рівня ієрархічного адресного простору мережі Інтернет. Згідно з ч. 2 ст. 56 названого Закону адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для:1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет. Судом встановлено, що сайт [INFO], не належить до адреси українського сегмента мережі Інтернет - .UA і .УКР. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Автора публікацій на веб-сайтах [INFO], [INFO] та власника веб-сайту [INFO] встановити не є можливим. Якщо особа не має відношення до адміністрування та діяльності веб-сайта, реєстрантом доменного імені якого вона є, така особа повинна довести це суду і надати інформацію про особу, якій були передані дані для доступу до його доменного імені. Тобто, особа має право спростувати презумпцію того, що вона є належним відповідачем за позовом. Відповідачами по справі на адресу суду не надіслано доказів на підтвердження достовірності викладеної на сайті у статті інформації, і поширена інформація порушує особисті немайнові права та завдає шкоди особистим немайновим благам позивача. Клопотання про залучення інших осіб або інтернет ресурсу у якості належного відповідача (або третьої особи) в ході розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що позивачем, з посиланням на свої пояснення, а також письмові докази долучених до матеріалів справи і ретельно досліджених, доведено факт поширення недостовірних відомостей через мережу Інтернет на веб-сайтах [INFO] та [INFO]. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (п. 19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені у п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02.06.2016 (остаточне 17.10.2016) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції. Для того, щоб розрізнити фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Судом встановлено, що саме відповідачами була поширена інформація в мережі Інтернет, що стала доступною для користування, перегляду більш ніж 1133 осіб, завантаження тощо усім користувачам, тобто інформація поширена невизначеному колу осіб. Аналізуючи наведену вище інформацію, щодо спростування якої подано позов, суд дійшов висновку, що поширена відповідачами інформація, яка стосується позивача та третої особи, не відповідає дійсності, зазначені події не існували, поширена інформація є негативною, висловленою в принизливій формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та третю особу. Поширення інформації була доведення до відома значного кола осіб, вона стосується позивача, третої особи та інших осіб, яких могла образити вищезазначена стаття є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності. Поширення відповідачами такої інформації порушує особисті немайнові права позивача та третої особи. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог позивача в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію поширену відповідачами на інтернет-ресурсі інформацію, що стосується позивача [PERSON] та третю особу [PERSON] Позивач зазначає, що розміщеною відповідачами недостовірною інформацією йому завдано моральну шкоду у розмірі 50000 грн 00 коп. Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» постановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на приниження честі, гідності та ділової репутації, як вже встановлено судом, відповідно до статистичних даних при перегляді інтернет сторінок поширену інформацію в мережі Інтернет переглянуто більш ніж 1133 осіб, завантаження тощо усім користувачам, тобто інформація поширена невизначеному колу осіб. За таких обставин, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, внаслідок поширеної щодо позивача інформації, що є предметом даного судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн 00 коп. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи відсутність належної нормативно-правової бази в національному законодавстві - спеціального закону щодо правового регулювання свободи вираження поглядів в Інтернеті, що позбавляє позивача та третю осібу належним чином захиститися від дифамаційних, «руйнівних, необґрунтованих атак», які стосуються їх професійної діяльності, за неможливістю відповісти на них, є порушенням ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, застосовуючи ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суд з прав людини як джерело права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 384 грн 20 коп. (10000 грн 00 коп. х 100% : 50000 грн 00 коп. = 20 % х 384 грн 20 коп.) та витрати пов`язані з витребуванням доказів у розмірі 1400 грн 00 коп. відповідно до фіскальних чеків та Акту наданих послуг за №1-195/2019 від 04.11.2019 (а.с. 66, 67), а загалом 1784 грн 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial