Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до МОЗ України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 лютого 2107 року він звернувся до МОЗ України зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації, на котру не отримав відповідь. Вказану скаргу відповідач всупереч положенням ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» надіслав на розгляд до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації. У зв'язку з такими діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди на суму 10 000 грн., що проявилась у його душевних стражданнях з приводу неправомірних дій відповідача про скерування його скарги до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується. До судового засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 16-18). Зазначила, що позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди, не надано доказів на її обґрунтування. Крім того, вказала, що МОЗ України правомірно скерувало скаргу позивача до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації для розгляду по суті. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно з п. 4, 5 вказаної Постанови позивач повинен зазначити в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Підставою для стягнення моральної шкоди позивач вказує незаконність, на його думку, дій відповідача МОЗ України щодо скерування його скарги до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської облдержадміністрації, рішення, дії чи бездіяльність якого ним оскаржується. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Судом встановлено, що до МОЗ України надійшла скарга позивача від 16.02.2017, яка та зареєстрована 23.02.2017 за № П-2570, у якій вказується, що Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації неналежно розглянув скаргу [PERSON] від 17.01.2017 на бездіяльність директора Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради. Листом від 13.03.2017 № 07.07.-П - 2570 зв скарга від 16.02.2017 направлена на розгляд до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Листом від 04.04.2017 року Департаментом охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації було поінформовано МОЗ України та позивача, що скарга позивача від 17.01.2017 року для вирішення порушених питань була за належністю відправлена безпосередньо до Дніпропетровської міської ради, за наслідком розгляду якої від Дніпропетровського міського голови отримано відповідь лист від 28.02.2017 № п 6/5, що з посадовими особами Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради була проведена нарада, щодо дотримання вимог законодавства про звернення громадян, оголошені попередження. Позивача запрошено для повторного розгляду його звернення. Пунктом 13 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, Міністерство здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов'язаних з діяльністю МОЗ, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління. Відповідно до п. 16 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, МОЗ координує та здійснює методичне забезпечення діяльності структурних підрозділів місцевих держадміністрацій. Крім того, відповідно до п. 1 Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2012 р. № 887, структурний підрозділ місцевої держадміністрації утворюється головою місцевої держадміністрації, входить до її складу і в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечує виконання покладених на цей підрозділ завдань. Отже, питання про розгляд скарг на дії посадових осіб Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської міської ради належить до компетенції Дніпропетровського міського голови. Враховуючи, що скарга позивача від 16.02.2017 розглянута, заявника про її розгляд поінформовано, то порушень МОЗ України ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» немає. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення моральної шкоди з МОЗ України відсутні, оскільки позивачем не доведено відповідно до положень ст. 60 ЦПК України заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача. Оскільки при пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору, то з врахуванням положень ст. 88 ЦПК України збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed