Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У вересні 2013 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів на загальну суму 101 535,03 грн. Позов було заявлено [PERSON] як третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні, припинення права власності на частку в нерухомому майні та зняття з реєстраційного обліку. При цьому [PERSON] просила розглянути її позов спільно з позовом [PERSON] Ухвалою суду за клопотанням адвоката [PERSON] представника відповідача [PERSON] розгляд позову [PERSON] було виділено в окреме провадження. За клопотанням адвоката [PERSON] представника позивача [PERSON] ухвалою суду провадження у справі було зупинено до вирішення по суті пов'язанної з даною справою іншої цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні, припинення права власності на частку в нерухомому майні та зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області була задоволена апеляційна скарга адвоката [PERSON] на ухвалу суду про зупинення провадження, ухвала була скасована, а справа повернута до Ленінського районного суду м. Полтава для розгляду по суті. У зв'язку з виділенням позову [PERSON] в окреме провадження ухвалою суду було змінено її процесуальний статус з третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на позивача. За клопотанням адвоката [PERSON] [PERSON] була залучена до справи як співвідповідач. У лютому 2014 року [PERSON] подала заяву про зміну та уточнення позовних вимог. Просила суд стягнути з [PERSON] і [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 101 535,00 грн., у рівних частинах по 50 767,50 грн. з кожного. Судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги [PERSON] у позовній заяві та в судовому засіданні обґрунтовувала тим, що під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі ними у 2008 році було придбано двокімнатну квартиру у м. Полтава. Квартира була придбана на первинному ринку. Грошові кошти на придбання цієї квартири [PERSON] і [PERSON], яка є її донькою, позичила позивач. Так початковий внесок за квартиру у сумі 230 000,00 грн. був перерахований нею 26.02.2008 року забудовнику КУА «Полтаватрансбуд» за рахунок грошових коштів отриманих позивачем від продажу належної їй однокімнатної квартири у м. Полтаві. Для кінцевого розрахунку за квартиру [PERSON], як єдиний на той час член сім'ї, що мав заробіток, отримав у відділенні ПАТ «ПриватБанк» у м. Полтаві кредит у сумі 130 000,00 грн. строком на 30 роківпо кредитному договору №PLKPGI0000004842від 28.03.2008 року. Проте з втратою невдовзі роботи та заробітку [PERSON] не зміг належним чином виконувати свої зобов'язання по кредитному договору по своєчасному погашенню кредиту. На прохання відповідачів [PERSON] неодноразово, на виконання зобов'язань [PERSON], як позичальника, перераховувала банку грошові кошти в рахунок щомісячних платежів по кредитному договору. При цьому відомості щодо банківських реквізитів для зарахування грошових коштів та сум, які підлягали сплаті, надавались позивачу відповідачем [PERSON] Відповідачі зобов'язувались віддати внесені [PERSON] до банку грошові кошти, як тільки це дозволить їх матеріальний статок. У кінці 2008 року на прохання відповідачів [PERSON] позичила їм грошові кошти в сумі 50 350,00 грн. шляхом перерахування їх на банківський рахунок [PERSON] на якому обліковувалась його заборгованість перед ПАТ «ПриватБанк» по кредитному договору, що підтверджується квитанцією від 25.12.2008 року. У липні 2010 року на прохання відповідачів [PERSON] позичила їм грошові кошти в сумі 51 185,03 грн. шляхом перерахування їх на банківський рахунок [PERSON] на якому обліковувалась його заборгованість перед ПАТ «ПриватБанк» по кредитному договору, що підтверджується квитанцією від 26.07.2010 року. Після перерахування нею останньої суми заборгованість [PERSON] перед банком по кредитному договору була повністю погашена, що підтверджується відповідною довідкою банку. Грошові кошти вносились нею у відділення банку у смт. Диканька Полтавської області по місцю свого проживання. Написами на квитанціях зробленими працівником банку та його підписами, засвідченими печаткою банку, підтверджується, що саме позивач [PERSON], а не позичальник [PERSON] сплачувала грошові кошти на погашення кредиту. Конкретний строк повернення відповідачами позичених у [PERSON] грошових коштів сторонами не визначався. На думку позивача строк повернення відповідачами, позичених у неї грошових коштів, настав після того як рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано і відповідачі почали поділ квартири, придбаної на позичені у неї грошові кошти. Вказуючи на те, що відповідачі на момент подання позову не були подружжям, просила стягнути грошові кошти з них на її користь у рівних частинах. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позов [PERSON] з внесеними змінами та доповненнями підтримав, просив його задовольнити. Зазначив, що надані [PERSON] квитанції про перерахунок грошових коштів на рахунок на якому обліковувалась заборгованість [PERSON] перед банком по кредитному договору, є письмовим підтвердженням виникнення між нею та [PERSON] правовідносин позики, які регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України, і які повинні застосовуватись при вирішенні спору. Крім того вказав, що оскільки такі правовідносини позики між [PERSON] та [PERSON] виникли під час перебування останнього у шлюбі з [PERSON], то відповідно до ч.4 ст. 65 СК України обов'язок повернення позичених [PERSON] грошових коштів у рівній мірі поширюються і на [PERSON] Відповідач [PERSON] письмових заперечень на позов не надала, у судовому засіданні позов [PERSON] визнала, та не заперечувала щодо його задоволення у повному обсязі. Зазначила, що саме на їх спільне прохання з відповідачем [PERSON], на умовах повернення в майбутньому, її мати [PERSON] вносила на рахунок [PERSON] грошові кошти для погашення заборгованості по кредитному договору, який її чоловік уклав з банком. За відсутності достатніх джерел доходу ні вона, ні [PERSON] позичені гроші [PERSON] не повертали. Враховуючи наявність родинних стосунків з позивачем вони з [PERSON] боргових розписок не писали та не визначали конкретні строки повернення грошових коштів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, письмових заперечень щодо позову, та клопотань про перенесення судового засідання з поважних причин, не надав. За інформацією його представника адвоката [PERSON] [PERSON] працює за межами м. Полтави та не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності. Адвокат [PERSON] в судовому засіданні повідомив суду позицію [PERSON] щодо позову [PERSON] Так [PERSON] підтвердив, що дійсно вони з [PERSON] позичали у [PERSON] грошові кошти у сумі зазначеній позивачем, але вважає, що вони підлягають стягненню у солідарному порядку, а не пропорційно. У судових дебатах адвокат [PERSON] просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову, який заявлено з неналежних підстав. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у сумі 101 535,00 грн., у рівних частинах по 50 767,50 грн. з кожного підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, та визнано сторонами та їх представниками в судовому засіданні, ті обставини, що саме позивачем [PERSON], а не відповідачем [PERSON] як позичальником, 25.12.2008 року та 26.07.2010 року було внесено грошові кошти на загальну суму 101 535,03 грн. у відділення ПАТ «ПриватБанк» у смт. Диканька Полтавської області, які потім були зараховані на банківські рахунки [PERSON], відкриті для обліку його заборгованості по кредитному договору №PLKPGI0000004842 від 28.03.2008 року, укладеному між ним та банком. Сторонами визнається також, що грошові кошти внесенні [PERSON] на банківські рахунки відкриті на ім'я відповідача [PERSON] належали позивачу та вносились на прохання відповідачів під обіцяння повернення їх в майбутньому. Оскільки зазначені обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, то вони не підлягають доказуванню, та сприймаються судом як юридичний факт Оцінивши надані сторонами докази суд дійшов висновків, що в результаті внесення [PERSON] на прохання відповідачів грошових коштів замість [PERSON] для погашення заборгованості останнього перед банком по кредитному договору, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини позики, які регулюються статтями параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). До форми договору позики законодавець пред'являє вимогу укладення його у письмовій формі, якщо його сума не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у разі, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України). При цьому законодавець крім дотримання письмової форми не обмежує сторони в наданні доказів, які підтверджують укладення договору позики (ч.2 ст. 1047 ЦК України). Зокрема такими доказами можуть бути розписка позичальника, або інший документ, передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно з ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відомості про стан рахунків клієнтів, операції які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, фінансово-економічний стан клієнта, є банківською таємницею. Тому відомості щодо банківських рахунків, на яких обліковувалась заборгованість [PERSON] по кредитному договору, стану цих рахунків, могли бути відомі [PERSON] лише від [PERSON] Поведінка [PERSON] щодо дій [PERSON] по внесенню до банківської установи грошових коштів для їх зарахування на відкриті на ім'я [PERSON] банківські рахунки свідчить про те, що він не заперечував стосовно отримання у власність грошових коштів переданих [PERSON] та використання цих коштів банком для списання його заборгованості по кредитному договору. Тому суд дійшов висновку, що [PERSON] передала згідно з квитанціями, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у сумі 101 535,03 грн. та розпорядився ними на власний розсуд, спрямувавши на погашення заборгованості за кредитним договором. Висновки суду щодо виникнення між сторонами правовідносин договору позики базуються на тому, що грошові кошти вносились [PERSON] на банківський рахунок [PERSON] з його ініціативи, [PERSON] отримав ці грошові кошти у власність і розпорядився ними на власний розсуд, сторони не надали доказів того, що грошові кошти були передані [PERSON] [PERSON] на інших правових підставах, представник [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що грошові кошти передавались [PERSON] [PERSON] на умовах їх повернення в майбутньому. Виходячи з того, що правовідносини договору позики виникли між [PERSON] та [PERSON] під час перебування останнього в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], суд приходить до висновку, що відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України у [PERSON] виникли рівні з [PERSON] обов'язки повернути [PERSON] отриманні від неї грошові кошти. Згідно з поясненнями сторін у судовому засіданні грошові кошти були позичені [PERSON] у [PERSON] на невизначений строк. Тому відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України повернення позики визначається моментом пред'явлення позикодавцем вимоги до позичальника, якою на думку суду і є заявлений [PERSON] позов. Суд відхиляє заперечення [PERSON] щодо зміни вибраного позивачем способу захисту своїх прав. Суд не вправі давати сторонам процесу вказівки щодо вибору ними тих чи інших інструментів реалізації своїх процесуальних прав, які не суперечать закону. Суд вирішує спір лише в межах заявлених позовних вимог. [PERSON] визнає наявність у нього та [PERSON] боргових зобов'язань перед [PERSON] у заявленому в позові розмірі. Визначений [PERSON] спосіб захисту її прав не суперечить чинному законодавству та не збільшує обсяг відповідальності [PERSON] Суд не погоджується з позицією представника [PERSON] щодо неналежних підстав заявленого [PERSON] позову так як така позиція на предмет спору не узгоджується з позицією особи, яку він представляє. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved