Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В своєму позові [PERSON] посилався на те, що 07 лютого 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За період шлюбу з 17 вересня 1994 року по 07 лютого 2011 року за спільні кошти, сторонами було набуто нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач із сином залишилась проживати у спірній квартирі та правовстановлювальні документи залишились у відповідача. [PERSON] змінила замки та позивач був позбавлений можливості користуватися квартирою. Документів також не мав. Таким чином, позивач фактично позбавлений можливості користуватися майном, яке було придбано під час шлюбу. Просив суд визнати квартиру [ADDRESS] обєктом права спільної сумісної власності, в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності У судове засідання зявився позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні просили позовні вимоги залишити без задоволення з підстав, викладених у запереченнях, які наявні в матеріалах справи (а.с. 56 57). Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд приходить до такого. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1994 року по 07 лютого 2011 року. Шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2011 року. Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 4). За час спільного сумісного проживання сторонами придбано майно квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 11 листопада 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстром № 4991, зареєстрованим в КП «ДМБТІ», про що зазначено у листі КП «ДМБТІ» від 23.10.17 року № 14383 (а.с. 33). У своїх запереченнях відповідач [PERSON] зазначає, що позивач ще в 2011 році заявляв свої вимоги про поділ майна, намагався продати гараж, який також є їх спільною сумісною власністю. Також замки на вхідних дверях були замінені, що зазначається самим позивачем. Також відповідач зазначає, що позивачу було відомо з 2011 року про порушення його прав, проте до суду за захистом своїх прав він не звертався, а тому вважає, що [PERSON] пропущений строк та просить у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою відповідача, у сіпірній квартирі [PERSON] проживає з 1997 року. Приблизно у 2001 році подружжям було придбано автомобіль. Повідомила, що після розірвання шлюбу у 2011 році, невдовзі після розлучення, між сторонами був великий конфлікт через те, що відповідач автомобіль, який був спільною сумісною власністю сторін, продала або передала за довіреністю третій особі, при цьому позивач вже не проживав з родиною, а у лютому 2011 року [PERSON] змінила замки на вхідних дверях. На зазначені пояснення свідка позивач зазначив, що звернувся до суду саме у 2017 році, оскільки раніше не було коштів та часу, а зараз вирішив свою частку у майні, що є спільною сумісною власністю, передати своєму сину на повноліття. Клопотання про поновлення строку перед судом не порушує. З огляду на пояснення [PERSON] суд не вбачає підстав для визнання вказаних причин поважними, а тому вбачає за можливе застосувати строк позовної давності при розгляді вказаного спору між сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги пор поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у ст. 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановленау три роки. Згідно ч. 1\~ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-2469цс16 і відповідно до положень\~ст. 417 ЦПК України обовязковою для всіх судів України. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа\~ має\~ право в порядку,\~ встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду в передбаченому законом порядку з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Із досліджених доказів судом установлено, що у [PERSON] виникло право на позов про поділ майна подружжя з моменту розірвання шлюбу та добровільного поділу спільного майна, тобто з 2011 року, коли позивач дізнався про порушення його прав, а звернувся до суду із позовною заявою тільки 29.09.2017 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило та жодних належних та допустимих доказів того, що позивач дізнався про порушення свого права у 2017 році суду не надано. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають обєктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає, у звязку із пропуском позовної давності. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати у справі вигляді судового збору залишити за [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed