Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири. Свої вимоги обґрунтувала наступним. Позивачу, її дочці [PERSON] та бабусі [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях квартира [ADDRESS] , яка була приватизована ними у липні 1997 року. На підставі договору дарування від 28 січня 2010 року позивач набула право власності на 1/3 частину вказаної квартири, яка належала [PERSON] 2007 року померла бабуся позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири, однак її ніхто не прийняв, про свій намір успадкувати цю частку нерухомості ніхто не заявляв, жодних вимог про витребування даної частки або набуття на неї права власності також ніхто не пред`являв. Позивач вказує, що вона постійно проживає у спірній квартирі, самостійно сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги, проводить поточні ремонті роботи у ній, тобто більше 10 років добросовісно, правомірно, відкрито та безперервно володіє 1/3 часткою квартири, яка належала [PERSON] Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 16 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. До закінчення підготовчого провадження у справі за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача Оболонську районну в м. Києві державну адміністрацію на Київську міську раду. Від представника позивача Степанського С.О. надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав на адресу суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 09 червня 1997 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім`я [PERSON] та членів її сім`ї: дочки [PERSON] та бабусі [PERSON] видано ордер на жиле приміщення № 501 на право зайняття квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1997 року, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] в рівних частках (а.с. 22). У зв`язку із укладенням шлюбу з [PERSON] у квітні 1999 року позивач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 14 листопада 2007 року серії [NUMBER] . [PERSON] є бабусею позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження від 14 червня 1968 року, укладення шлюбу від 03 червня 1989 року, розірвання шлюбу від 01 лютого 1996 року, а також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2008 року у справі № 2-о-108/2008 за заявою [PERSON] , зацікавлені особи: [PERSON] , Радомишльська державна нотаріальна контора Житомирської області, про встановлення факту родинних відносин, яким встановлено факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , являється матір`ю [PERSON] (батько позивача), [INFO] . Зі спадкової справи, заведеної Радомишльською державною нотаріальною конторою Житомирської області щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1997 року, нікому видано не було. 29 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого позивач прийняла в дар 1/3 частину квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1997 року. У відповідності до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У пункті 9 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Судом встановлено, що на час розгляду справи позивачу на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] Інша 1/3 частина квартири належала бабусі позивача [PERSON] , яка померла у [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, позивач постійно проживає у вказаній квартирі, своєчасно та в повному обсязі оплачує житлово-комунальні послуги, які у ній надаються, заборгованості за надані послуги не має, що підтверджується відповідними договорами про надання послуг, квитанціями та відповідями постачальників цих послуг. Відтак, суд вважає, що позивач добросовісно володіє з моменту смерті [PERSON] ([INFO]), тобто більше десяти років, 1/3 часткою квартири [ADDRESS] . При цьому факт проживання позивача у даній квартирі по теперішній час та відсутність заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг свідчать про відкритість та безперервність володіння позивачем чужим майном, яке в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки ніким не успадковане, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved