Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У березні 2015 року позивачі заявили позов про визнання нікчемним заповіту, складеного їх батьком 12 лютого 2010 року на користь відповідача [PERSON] і посвідченого секретарем Селищенської сільської ради [PERSON], посилаючись на порушення вимог закону щодо його посвідчення. Позивачі в обґрунтування заявленої вимоги посилались на те, що секретарю сільської ради право посвідчувати заповіти рішенням виконавчого комітету сільської ради не надавалось, тобто заповіт посвідчений неповноважною особою, наслідком чого є нікчемність заповіту. Рішенням Носівського районного суду від 30 квітня 2015 року у позові відмовлено з посиланням на те, що позивачі не надали доказів, які б свідчили про обґрунтованість їх вимог, а також на те, що рішення з питання посвідчення заповітів приймалось сесією сільської ради, яка наділена більш широкими повноваженнями ніж виконком. В апеляційній скарзі позивачі просять рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушеннями та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого судом зроблені висновки, які не відповідають встановленим обставинам. Зокрема, позивачі вказують на необхідність застосування ст. 1257 ЦК України, оскільки доведена відсутність рішення виконкому сільської ради про надання секретарю сільської ради [PERSON] повноважень на вчинення нотаріальних дій і цей факт доведений. Позивачі стверджують, що сесією сільської ради таке рішення теж не приймалось, а тому висновки суду не відповідають дійсності, а рішення суду постановлене без врахування вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу. Відповідач та його представник скаргу не визнали. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивачів на ту обставину, що посадові особи, яким надається право посвідчувати заповіти, визначаються рішенням виконавчого комітету не заслуговують на увагу, оскільки рішення з цього питання приймалось сесією сільської ради, яка наділена більш широкими повноваженнями, ніж виконком сільської ради. Такі висновки суду не ґрунтуються на досліджених у справі доказах , не відповідають встановленим обставинам та вимогам закону. По справі встановлено, що заповіт [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений 12 лютого 2010 року секретарем виконавчого комітету Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області [PERSON] Право вчиняти певні нотаріальні дії, у тому числі посвідчувати заповіти, у населених пунктах, де немає нотаріусів, на час посвідчення спірного заповіту було надане уповноваженим на це посадовим особам органу місцевого самоврядування частиною 1 статті 1 та статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 03.06.2009). До відання виконавчих органів сільських, селищних і міських рад, відповідно до ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час посвідчення спірного заповіту, належали делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій , віднесених законом до їх відання. Виконавчими органами сільських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчий комітет Селищенської сільської ради створений рішенням першої сесії першого скликання від 14.04.2006 року. Рішення виконавчого комітету про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій не приймалось. Цієї обставини не заперечували відповідачі, у тому числі, і представник сільської ради сільський голова [PERSON] Вчинення секретарем виконавчого комітету нотаріальних дій без відповідного рішення виконавчого комітету є порушенням норм ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 1, 37 Закону України «Про нотаріат» і п. 2 розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466, яка була чинною станом на 12 лютого 2010 року, тобто порушенням вимог закону щодо посвідчення заповіту. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України складання заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту є підставою його нікчемності. У разі наявності спору вимога про встановлення нікчемності заповіту розглядається судом. Посилання відповідачів і суду першої інстанції на те, що рішення з цього питання приймалось сесією сільської ради, яка наділена більш широкими повноваженнями, ніж виконком сільської ради, є безпідставним. Рішення вісімнадцятої сесії п'ятого скликання від 19.08.2009 про обрання [PERSON] секретарем сільської ради та про покладення на неї повноважень секретаря виконкому (а.с. 21,22) разом з розпорядженням сільського голови № 34 від 31.05.2007 р. «Про посадові обов'язки працівників сільської ради» (а.с. 23-24) не є тими рішеннями, які відповідно до названих вище актів законодавства наділяють посадову особу органу місцевого самоврядування повноваженнями вчиняти нотаріальні дії. Наведене вище свідчить про те, що посвідчення заповіту [PERSON] 12 лютого 2010 року вчинене неповноважною особою, порушені вимоги закону щодо його посвідчення, наслідком чого є нікчемність заповіту, а тому позов підлягає задоволенню. Нікчемність заповіту має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того чи пред'являлись позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Outcome: approved