Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

у вересні 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2015 р. по 01.05.2017 р. в розмірі 3041,71 грн, 3% річних в розмірі 7,43 грн та судових витрат у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] в період з 01.05.2015 р. по 01.05.2017 р. надавались безпосередньо КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 р. № 270/270, яким до сфери управління та на баланс позивача передано житловий фонд, рухоме і нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та розташоване Голосіївському районі м. Києва, у тому числі, зазначений будинок. Зазначений будинок знаходиться на балансі підприємства. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року по справі № 752/13895/17 у прийнятті заяви КП про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території відмовлено. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та власником особового рахунку цієї житлової площі. Договір між сторонами не укладено. Відповідач споживає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, про що отримує від позивача щомісяця рахунки на оплату послуг, але не сплачує за фактично отримані послуги. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за спожиті послуги в розмірі 3041,71 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Позивач неодноразово нагадував відповідачу про необхідність оплатити заборгованість за послуги, але відповідач борг не сплатив. Отже, з урахуванням ч.2 ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення виконання зобов`язань у розмірі 7,43 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва [PERSON] від 29.09.2017 р. відкрито провадження у справі. Розпорядженням керівника апарату суду від 18.10.2018 року № 3474 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного розподілу справ вказана справа розподілена судді [PERSON] . Ухвалою від 24.10.2018 року справу № 752/19575/17 прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату суду від 12.02.2019 року № 415 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного розподілу справ вказана справа розподілена судді Плахотнюк К.Г. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.03.2019 р. справу за позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до [PERSON] прийнято до провадження, за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 44). В установлений процесуальним законодавством строк відзив на позовну заяву не надійшов. Сторони по справі у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником особового рахунку № [NUMBER] житлової площі за адресою: [ADDRESS] , що підтвержується довідкою Центру комунального сервісу про склад сім`ї № 2429 від 12 червня 2017 року (а.с.8), а тому фактичним споживачем послуг, які надає позивач. Відповідно до інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА від 22.02.2023 року відповідач зареєстрований за зазначеною вище адресою з 02.04.1992 року. Наявними в матеріалах справи нормативно-правовими та розпорядчими актами Київської міської ради підтверджується, що будинок 19 віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». З 01.05.2015 р. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», як балансоутримувач, приступило до управління і здійснювало функції з утримання будинку [ADDRESS] . У своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. Відповідач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що послуги йому не були надані КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами). Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки, регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Позивачем було вчинено дії на користь відповідача - надано послуги, тому договір про надання послуг, письмова форма якого законодавством не вимагається, вважається укладеним з моменту отримання відповідачем таких послуг. Позивач посилається на те, що між ним і відповідачами договір по квартирі [ADDRESS] , не укладено, проте відповідач знаходиться у фактичних договірних відносинах із позивачем. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Стаття 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК Української РСР власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Як встановлено судом, відповідач належним чином не виконав свій обов`язок з оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що надавались позивачем, внаслідок чого відповідно до наданого розрахунку у нього виникла заборгованість в період з 01.05.2015 р. по 01.05.2017 р. в розмірі 3041,71 грн за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. У квітні 2017 року позивач звернувся до відповідача з претензією №431-434 від 26.04.2017 р., в якій вказував на розмір простроченої заборгованості з оплати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, наголошував на необхідності їх термінової оплати, зазначав платіжні реквізити для проведення розрахунків, а також повідомляв про можливість проведення реструктуризації боргу й інформував про місцезнаходження центру комунального сервісу (а.с. 12). Відповідь на вказану претензію не надійшла. В силу положень ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Обов`язок щодо сплати за спожиті послуги встановлений законом. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг у повному обсязі. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження №61-63св18) та у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Зазначений обов`язок є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних від суми невиконаного зобов`язання за спірний період становить 7,43 грн. Даний розрахунок проведено відповідно до вимог чинного законодавства, не спростований відповідачем. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, не спростовані відповідачем, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з задоволенням позову на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved