Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником будинку № 54/56 по вул. Жигулівській в м.Маріуполі, який належить їй на підставі договору купівлі продажу від 11.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] за реєстраційним №1719. У будинку на теперішній час\~ зареєстрований його колишній власник [PERSON] відповідач у справі. З 2014 року він виїхав за кордон і з цього часу не проживає в зазначеному будинку, не сплачує комунальних послуг та не приймає участі в його утриманні. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 54/56 по вул. Жигулівській в м.Маріуполі, а також зобовязати Управління ДМС в Донецькій області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивачки, який діє на підставі довіреності, [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою суду від 05.12.2018 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, двічі не з'являвся до судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, представник позивачки не заперечував проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 11.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] за реєстраційним №1719, позивачці на праві приватної власності належить будинок № 54/56 по вул. Жигулівській в м.Маріуполі, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 70570653 від 17.10.2016 року. За вказаним договором позивачка [PERSON] придбала будинок у [PERSON] - відповідача у справі. З акту № 588, складеного 07.09.2018 року головою КСН МКР «Курчатово» вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований\~ у [INFO], але не з 2014 року у будинку не проживає, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] у своїх письмових поясненнях вказали, що є сусідами позивачки. [PERSON] - відповідач у справі не проживає у будинку з 2014 року. Виїхав до РФ, де мешкає і по теперішній час. Згідно з ч. 1 ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Враховуючи викладене та той факт, що відбувся перехід прав і обов'язків попереднього власника будинку до нового власника, у зв'язку з чим збереження права користування житлом колишнього власника припиняється незалежно від терміну і причини його непроживання за місцем реєстрації, будь-яких інших домовленостей між сторонами щодо користування спірним житловим приміщенням відсутні, суд вважає, що вимоги позивачки у цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку в органах Державної міграційної служби, то суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 Закону України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. З 04 квітня 2016 року в Україні набув чинності закон №888-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року. З 04 квітня 2016 року Державна міграційна служба України втратила функції реєстрації місця проживання громадян. Дана робота покладена на органи місцевого самоврядування. Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 р. № 207 встановлено перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, серед яких є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, дає підстави уповноваженому державному реєстраційному органу здійснити функції щодо зняття цієї особи з реєстрації. Тому, суд приходить до переконання, що вимоги позивачки щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial