Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

У березні 2021 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості станом на 25 лютого 2021 року на суму 32226,33 грн., з яких 31619,26 грн. основного боргу за кредитом, в тому числі простроченого, 607,07 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом. АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником публічного акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення договору банківських послуг шляхом підписання 01 березня 2011 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанке, з виявленням бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна/GOLD», ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, на підставі чого відповідачу була видана платіжна картка з встановленим кредитним лімітом на ініційований ним переказ коштів, з подальшим його збільшенням до 33000 грн., під проценти за користування, чим відповідач скористався для розрахунків у побуті, але з поверненням кредиту і сплатою процентів прострочив, на позасудові вимоги про погашення заборгованості не реагує. Наведені у позовній заяві доводи і міркування про забезпечений неустойками і наданий під проценти кредит позивач аргументував змістом договору, зафіксованим у кількох письмових та електронних документах, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, за якими клієнт надає банку право змінювати у будь-який момент кредитний ліміт у бік зменшення чи збільшення, тим самим безумовно погоджуючись в момент укладання договору на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого за рішенням банку. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 12 квітня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідач отримав емітовану позивачем платіжну картку за кредитною програмою «Універсальна/ GOLD» без терміну її дії в обмін на заповнений ним 01 березня 2011 року бланк заяви-анкети, на підставі чого відповідач у відповідності до виявленого бажаного кредитного ліміту погодився на встановлення кредитного ліміту грошового переказу шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії, проте умови процентної ставки за користування кредитом не визначені, що мало обумовлюватись з відкриттям позивачем банківського рахунку для обслуговування платіжної карти № [NUMBER] , проте лише 17 липня 2015 року на банківський рахунок для обслуговування платіжної картки № [NUMBER] встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 грн., що підтверджується наданою до позовної заяви довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я [PERSON] (а.с.34). Проте номер банківського рахунку у цій заяві-анкеті позивачем зазначений не був, однак до позовної заяви додано виписку про рух коштів на клієнтському рахунку про зарахування 17 липня 2015 року позивачем коштів на виконання ч. 2 ст. 1068 ЦК України в розмірі встановленого відповідачу кредитного ліміту 1000 грн., внаслідок чого суд вважає доведеним факт передачі коштів кредитного ліміту у розмірі 1000 грн., у власність відповідача на умовах кредитного договору згідно з ст. 1054 ЦК України в момент перевипуску платіжної карти, а в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 33000 грн.. Тобто, встановлення кредитного ліміту для ініційованого переказу коштів за допомогою платіжної картки згідно з п.\~1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» має значення погодження максимальної суми грошового переказу, на яку позивач у майбутньому зобов`язувався відповідно до ст.ст. 1054, 1056 ЦК України надавати кредит відповідачу під час безготівкових розрахунків останнього чи зняття ним готівки, про що свідчить наданий позивачем розрахунок основного боргу за кредитом, наданим по типу відновлювальної кредитної лінії. Умови та Правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст. 207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не можуть без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету. За офіційним тлумаченням частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і\~свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, з огляду на що споживач послуг банку приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений, а банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відповідно, суд відкидає аргументи позивача про застереження у заяві-анкеті перед місцем її підписання відповідачем, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між сторонами договір банківських послуг, внаслідок їх явної неприйнятності з огляду на усталену судову практику застосування ст.ст. 207, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними третього липня 2019 року у постанові № 14-131цс19, про неприпустимість покладання на слабшу сторону споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. За відсутності в\~заяві-анкеті домовленості сторін про сплату процентів, комісій, пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту надані позивачем банком витяги з тарифів і\~умов, які не містять підпису відповідача, в судовій практиці застосування ст.ст. 633, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду у зазначеній постанові № 14-131цс19 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не можуть підтверджувати вказаних обставин. Враховуючи поділ умов договору щодо процентів та неустойки відповідно до ст. 628 ЦК України на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі), у з`ясованих судом обставинах відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання, а також ціну договору в формі сплати комісій та в тому розмірі процентів, яких по суду відшукує позивач саме у цій справі. Суд за браком доказів підтвердження в порядку ст. 545 ЦК України повернення відповідачем кредиту дійшов висновку згідно з ст.ст. 12, 80, 81 ЦПК України про встановлений заявою-анкетою баланс ймовірностей, який свідчить на користь тверджень позивача, оскільки більш імовірне використання кредиту можна виключати лише за наявними у відповідача фіскальними чеками та іншими розрахунковими документами, внаслідок чого за внутрішнім переконанням знаходить виконання відповідачем зобов`язання згідно з ст. 612 ЦК України простроченим. Судом встановлено, що 01 березня 2011 року на кредитну картку № [NUMBER] видану на ім`я [PERSON] встановлено нульовий кредитний ліміт, який збільшено позивачем 17 липня 2015 року вже на кредитну картку № [NUMBER] до 1000 грн., 10 грудня 2015 року до 2000 грн., 25 червня 2016 року до 7000 грн., 14 серпня 2017 року на картку № [NUMBER] до 25000 грн., 06 лютого 2018 року до 29000 грн., 14 лютого 2018 року до 31000 грн., 23 лютого 2018 року до 33000 грн., з подальшим його зменшенням станом на 31 липня 2020 року до 32852,19 грн., однак станом на 25 лютого 2021 року розмір основного боргу становить 31619,26 грн., розмір простроченого основного боргу становить 31619,26 грн., розмір заборгованості за простроченими відсотками становить 607,07 грн., що узгоджується з випискою про рух коштів по клієнтському рахунку (а.с.102-142). У відповідності до розрахунку заборгованості за кредитом станом на 25 лютого 2021 року заборгованість за основним боргом становить 31619,26 грн.(а.с.10-32) та обставини отримання коштів в такому розмірі підтверджуються випискою по рахунку (а.с. 102-142). Таким чином, відповідач порушив взяте перед позивачем кредитне зобов`язання, строк виконання якого за усталеною судовою практикою визначений моментом пред`явлення вимоги згідно ст. 530 ЦК України, від чого відповідач під різними приводами ухиляється, на підставі чого права позивача відповідно до ст. 611 ЦК України підлягають захисту з присудженням з відповідача 31619,26 грн. основного боргу за кредитом, а в частині заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 607,07 грн. з наведених вище мотивів належить вважати договір не укладеним з відмовою в позові за безпідставністю, тоді як проценти за фактичне користування коштами за недоведеністю їх визначення на розсуд сторін спору можуть стягуватися за загальними правилами про позику, з приводу чого вимоги у цій справі не заявлялися. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення «простроченого тіла» кредиту, оскільки судом стягнутий основний борг за кредитом в сумі 31619,26 грн., який включає і суму простроченого боргу за цим кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, а подвійне стягнення основного боргу не допускається. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача з урахуванням задоволення позовних вимог. На підстав вищевикладеного,

Outcome: partial