Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У вересні 2017р. позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва суду з позовом (а.с. 1-3) до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по оплаті з житлово - комунальні послуги; інфляційні нарахування та 3,0 % річних в загальному розмірі 25102,5 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є постачальником житлово-комунальних послуг, споживачем яких є відповідач, як власник нежитлових приміщень, розташованих по [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач. Відповідач свій обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг не здійснює, в результаті чого за ним рахується заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 13 вересня 2010р. по 28 квітня 2014р. Оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017р. відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 16 травня 2018р. стороною відповідача було подано д о суду відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 57-66), в якій сторона відповідача заперечувала проти позову, посилаючись на те, що стороною позивача без поважних причин пропущені строки позовної давності, а також помилковим є посилання акти взаємозвірки, які стороною відповідача не підписані, оскільки не були надіслані відповідачу. Крім того, сторона відповідача звертала увагу суду, що у належному відповідачу нежитловому приміщенні відсутнє гаряче водопостачання та загально будинкове опалення, оскільки опалення приміщення здійснюється за рахунок індивідуального газового котла. 07 червня 2018р. стороною позивача було подано до суду відповідь на відзив (а.с. 72), в якому сторона позивача просила суд позов задовольнити, зазначаючи, що в серпні 2012р., серпні 2013р., у січні 2014р. позивачем було здійснено коригування суми заборгованості, та інших нарахувань на послуги теплопостачання не проводилось. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. з підстав, зазначених у позові, та відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав зазначених у відзиві на позов, просив суд позов залишити без задоволення у зв'язку з пропуском строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідачу на праві приватної власності належить, згідно договору купівлі - продажу від 31 травня 2007р., нежитлове приміщення, розташоване по [ADDRESS]. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд стягнути суму заборгованості за комунальні послуги, на підставі ст. 625 ЦК України, три відсотка річних та інфляційні втрати в загальній сумі 25102,5 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10-13 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Водночас, розрахунок заборгованості, що зазначений позивачем в позовній заяві та розрахунок, уточнений розрахунок додані до позовної заяви, містять суму основного боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які не відповідають загальній сумі заявлених позовних вимог позивача. Суд не приймає до уваги акт звіряння розрахунків, доданий позивачем до позовної заяви оскільки такий акт містить підпис позивача, але не містить підпис відповідача, а матеріали справи не містять доказів надіслання позивачем на адресу відповідача зазначеного акту. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведений розмір заборгованості, вимоги про стягнення якої заявлені в позовній заяві. Позивачем до позовної заяви наданий договір від 01 лютого 2011р., згідно п. 1.1. якого виконавець зобов'язувався надати відповідачу послуги з постачання холодної води та водовідведення, а відповідач зобов'язувався оплачувати такі послуги. Частиною зазначеного договору є лімітний розрахунок витрат холодного водопостачання. Позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги за теплопостачання. Водночас, предмет доданого позивачем договору від 01 лютого 2011р., на який позивач посилається, як на підставу своїх вимог, свідчить про те, що позивач зобов'язувався надавати відповідачу послуги з постачання холодної води та водовідведення. Представником відповідача до відзиву на позов був доданий акт, складений представниками позивача, які засвідчили що в належному відповідача нежитловому приміщенні відсутнє загальнобудинкове опалення, а саме опалення здійснюється за рахунок індивідуального газового котла. Також, зазначеним актом засвідчений факт відсутності в приміщенні гарячого водопостачання. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що позивачем не надано суду доказів надання відповідачу послуг з теплопостачання. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В позовній заяві позивач посилається на виникнення у відповідача заборгованості за період з 13 вересня 2010 р. по 28 квітня 2014р. Водночас, додані позивачем до позовної заяви розрахунок та додатковий розрахунок заборгованості містять вказівку про нарахування позивачем заборгованості відповідачу за період з 28 березня 2011 р. по 30 квітня 2012р. Із позовною заявою, позивач звернувся до суду 19 вересня 2017р., тобто після спливу строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Обставини щодо переривання терміну спливу строку позовної давності, на які посилався в судовому засіданні представник позивача, не знайшли свого підтвердження, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів існування таких обставин. Таким чином, суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed