Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У березні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що з 6 жовтня 1995 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними було зареєстровано у відділі РАЦС міськвиконкому м. Чернівці та вчинено актовий запис № 1732. Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2010 року № 2-2220/10 вказаний шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу вона змінила прізвище на «Меронюк». Від вказаного шлюбу у них народилося 3 дітей, а саме: [INFO] - син [PERSON], [INFO] син - [PERSON], [INFO] донька - [PERSON]. Діти знаходяться на її утриманні та вихованні. На даний час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], укладеним 26 вересня 2014 року у відділі ДРАЦС Чернівецького міського управління юстиції. Крім того, також зазначала, що у період шлюбу, а саме 27 червня 2002 року, колишній чоловік придбав квартиру під номером [ADDRESS] та складається з чотирьох житлових кімнат. Загальна площа квартири становить 95,70 кв.м., житлова площа 61,70 кв.м. Купівлю даної квартири здійснено за 27 179 грн. (двадцять сім тисяч сто сімдесят дев'ять гривень). Враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, а також те, що [PERSON] не сплачує аліменти на утримання дітей, іншої участі у їх утриманні не бере, а діти знаходяться на її утриманні, просила визнати за нею право приватної власності на 3/4 квартири [ADDRESS] В судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Крім того вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на 3/4 частки спірної квартири. Так, відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторон. Таким чином, суд ураховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи у їх відсутності, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та на підставі наявних у ній доказах. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, сторони з 6 жовтня 1995 року перебували у шлюбі, який між ними було зареєстровано у відділі РАЦС міськвиконкому м. Чернівці й відповідно вчинено актовий запис № 1732. Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2010 року укладений між сторонами шлюб розірвано (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме: [INFO] - син [PERSON], [INFO] син - [PERSON], [INFO] донька - [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 6-8). Крім того, як встановлено судом, за час перебування сторін у шлюбі, ними набуто у власність квартиру [ADDRESS] та складається з чотирьох житлових кімнат. Загальна площа квартири становить 95,70 кв.м., житлова площа 61,70 кв.м. При цьому, дана квартира була придбана за 27 179 грн. (двадцять сім тисяч сто сімдесят дев'ять гривень), що підтверджується договором купівлі - продажу, укладеним 27 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Так, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, як убачається із положень ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім цього, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки дане майно було придбано подружжям під час шлюбу й відповідно відповідачам в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на спростування вказаного, а також належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира є його особистою власністю. Крім того, відповідно до статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, згідно роз'яснень пп. 24,25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, пунктом 30 Постанови від 21.12.2007 №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.ч. 2, 3 ст. 71 цього Кодексу). З пояснень, викладених позивачем у позові, убачається, що після розірвання шлюбу відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання їх спільних із відповідачем трьох неповнолітніх дітей, на даний час діти знаходяться на повному її матеріальному забезпеченні, а тому ураховуючи вказане, вважає, що частка у спільному майні підлягає збільшенню. При цьому, відповідачем на спростування вказаного будь-яких належних та допустимих доказів суду не надано й відповідно подану заяву про визнання позову. Таким чином, суд вважає, що вказані обставини, у своїй сукупності дають суду підстави для відступу від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача у спільному майні до 2/3. Також слід зазначити, що при поділі майна суд виходить із того, що норми Сімейного законодавства передбачають, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд виходить з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якких, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що сторони не порушували питання про припинення права іншого співвласника на частку в спільному майні, про спосіб поділу спільного майна згоди не досягли та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, то суд вважає необхідним без поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на спірний об'єкт на режим спільної часткової власності. Крім того, відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При цьому, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. За таких обставин, суд враховуючи те, що неповнолітні діти знаходиться на утриманні позивача, перебувають на її вихованні та утриманні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову й відповідно про можливість відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, що підлягає поділу та визнання за позивачем права власності 2/3 частини спірного домоволодіння, оскільки це надасть можливість в повній мірі забезпечити матеріальну базу для подальшого розвитку та виховання дітей. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved