Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У березні 2017р. [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, уточненим та доповненим у подальшому до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], посилаючись на те, що 24 травня 2003 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири №11, що знаходиться по вул. Промислової,36, в м. Одесі, яка належала померлому на праві власності. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була [PERSON], яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. 13 листопада 2016 року [PERSON] померла. При житті [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла їм, позивачам у справі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири №11, що знаходиться по вул. Промислової,36, в м. Одесі, яка належала померлій на праві власності. Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], які своєчасно звернулися до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначали, що приватним нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2002 року був накладений арешт на квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд скасувати арешт на квартиру [ADDRESS], накладений ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2002 року, визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого, рішення суду є підставою для виключення з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна записів, щодо накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] Представник позивачів, діючий за ордерами та договорами від 01 березня 2017 року в судове засідання не зявився, надав заяву якою підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю у порядку заочного провадження (а.с.25,26,27,28). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час, місце і дату судового засідання була повідомлена, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.170,171). Представник Одеської міської ради, відповідача у справі в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, надав заяву про слухання справи у його відсутність (а.с.168). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, а саме: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином в порядку ст.74 ЦПК України, надала суду заяву про слухання справи в її відсутність (а.с.129). Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року за заявою представника позивачів до участі у справі було залучено в якості співвідповідача Одеську міську раду, а також в якості правонаступника відповідача [PERSON] його дружину [PERSON] (а.с.165). Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди представника позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому, при ухваленні рішення, суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що в провадженні Іллічівського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті ДТП. Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 червня 2002 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто матеріальна шкода в розмірі 2780,00 грн. та моральна шкода в розмірі 2000,00 грн. (а.с.9). Ухвалою судді Іллічівського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2002 року за клопотанням [PERSON] був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві власності на підставі договору дарування від 17 квітня 2001 року належало 461/1000 частина квартири [ADDRESS], що в цілому складається з чотирьох кімнат, загальною площею 89,8 кв.м., в тому числі житловою площею - 56,4 кв.м. (а.с.161). Встановлено, що 24 травня 2003 року [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11). Після його смерті відкрилася спадщина на 461/2000 частин квартири [ADDRESS], що в цілому складається з чотирьох кімнат, загальною площею 89,8 кв.м., в тому числі житловою площею - 56,4 кв.м., яка належала померлому на праві власності на підставі договору дарування від 17 квітня 2001 року (а.с.161). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його мати [PERSON], оскільки на час смерті сина постійно проживала та була зареєстрована разом з ним в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідками (а.с.46,47). Відповідно до свідоцтва про народження, батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (а.с.51). Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, а саме 461/2000 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За таких обставин, суд вважає, що факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті її сина [PERSON], встановлений і сторонами не заперечується. Тому, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] належало на праві власності у порядку спадкування за законом 461/2000 частин квартири [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при житті не встигла оформити свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] Встановлено, що 29 вересня 2004 року [PERSON] оформила заповіт, яким все своє майно в рівних частках заповіла [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). 13 листопада 2016 року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 461/2000 частини квартири [ADDRESS], яка належала померлій на праві власності на підставі договору дарування від 17 квітня 2001 року та на 461/2000 частини квартири [ADDRESS], яка належала померлій на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті сина. Спадкоємцями за заповітом є [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину шляхом звернення до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини (а.с.42,59). Інших спадкоємців немає. Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на 461/1000 частини квартири [ADDRESS] був накладений арешт (а.с.10). Встановлено, що 14 жовтня 2006 року відповідач [PERSON], помер, що підтверджується актовим записом про смерть №9266 від 15 жовтня 2006 року (а.с.110). Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла [PERSON], дружина померлого, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.). Отже, після смерті [PERSON], його правонаступником є [PERSON], дружина померлого. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п.п. 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що у позивачів відсутні документи, перераховані у п.4.15 вказаного Порядку, а саме відсутні правовстановлюючі документи на частину спадкового майна, яке належало на праві власності померлій, тому у них немає можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Суд вважає, що право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. З цих підстав суд може встановити належність нерухомого спадкового майна спадкодавцю та визнати за спадкоємцем право власності на спадкове майно. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст.1299 ЦК України). Згідно абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 10 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), яке діяло на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд вважає встановленим факт володіння [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті сина - 461/2000 частини квартири [ADDRESS]. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині скасування арешту на квартиру №11, що розташована по вул. Промисловій, 36, в м. Одесі, яка належить на праві власності [PERSON], накладений ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2002 року, визнання за [PERSON], [INFO] та за [PERSON], [INFO] в рівних частках по 1/2 права власності в порядку спадкування за заповітом на 461/1000 частини квартири [ADDRESS], що в цілому складається з чотирьох кімнат, загальною площею 89,8 кв.м., в тому числі житловою площею - 56,4 кв.м., підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо встановлення порядок виконання рішення, відповідно до якого, рішення суду є підставою для виключення з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна записів, щодо накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачами не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на свій розсуд. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Судовий збір по справі складає ,00грн., які повністю сплачено позивачами при зверненні до суду. Витрати по справі за згодою сторін суд покладає на позивача.

Outcome: partial