Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «АВТОТЕХНІКС Україна»про захист прав споживачів, визнання договору фінансово лізингу нікчемним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 червня 2017 року між ними укладено договір фінансового лізингу № 170616, згідно умов якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати транспортний засіб Renault Sandero StepWay у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. В день укладення договору позивач сплатив на рахунок відповідача суму 36\~817,70 грн. та комісію за послуги банку 368,18 грн., помилково вважаючи, що частково сплачує вартість транспортного засобу, оскільки представником відповідача їй не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Представник відповідача запевнила її, що транспортний засіб їй буде доставлено до дому протягом 3 днів з дня укладення та підписання договору лізингу, тобто до 11 червня 2017 року, але транспортний засіб їй так і не був переданий, посилаючись на наявність дефекту двигуна і на відсутність іншого справного транспортного засобу. Грошові кошти відповідач повертати відмовився. 14 червня 2017 року вона направила відповідачу вимогу про повернення коштів та розірвання договору, однак відповіді від відповідача не надійшло. Враховуючи, що при укладенні договору лізингу не була дотримана вимога щодо нотаріального посвідчення договору, позивач просить визнати договір нікчемним та стягнути на її користь грошові кошти, які вона сплатила на підставі цього договору в якості комісії банку, а також відповідачу, який не виконав зобов'язання щодо передання їй у користування транспортного засобу. Також позивач просить стягнути на її користь сплачений судовий збір. Сторони, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Представник позивача звернулася до суду із заявою, якою просила розглянути справу у її відсутності та у відсутності позивача, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач із заявою про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не звернувся, своєї думки щодо позову не висловив. Тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 08 червня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «АВТОТЕХНІКС Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 170616, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати транспортний засіб Renault Sandero StepWay у власність та передати у користування лізингоодержувачу позивачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 13 18). Відповідно до Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 170616 від 08.06.2017 р. визначений графік сплати авансового платежу за договором лізингу (а.с. 12). Як вбачається з даних заяви на переказ готівки № 17808791 від 08 червня 2017 року, в день укладення договору, на виконання умов останнього позивач сплатила на рахунок відповідача суму 36\~817,70 грн. та комісію за послуги банку 368,18 грн. (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Як встановлено вимогами ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що при укладенні договору фінансового лізингу між позивачем та відповідачем, предметом якого є транспортний засіб, всупереч вимог наведених ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 2 ст. 799 ЦК України, сторонами не були дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України цей договір є нікчемним. Разом з тим, вирішуючи спір між сторонами, суд враховує положення ч. 2 ст. 215 ЦК України, згідно яким недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тому суд доходить висновку про те, що такий спосіб захисту як визнання договору нікчемним, обраний позивачем, суперечить положенню закону, а саме наведеній ч. 2 ст. 215 ЦК України, у зв'язку з чим суд вважає достатнім в даному випадку застосувати наслідки недійсності правочину, виходячи з того, що його недійсність вже встановлена законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В силу наведених вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України відповідач зобовязаний повернути позивачу у натурі все, що він одержав на виконання недійсного правочину суму Адміністративного платежу в розмірі 36\~817,70 грн., а також витрати позивача при сплати комісії за послуги банку. Також суд погоджується з посиланням позивача на несправедливість умов договору лізингу, а саме істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, та, відповідно порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що повністю відповідає правовому висновку Верховного суду України, викладеному у його постанові Постанова № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Outcome: partial