Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року, яка набрала законної сили 21 травня 2013 року, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА виплатити на її користь заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину у розмірі 13 994,70 грн. На підставі вказаної вище постанови 14 червня 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист. Платіжним дорученням № 52 від 22 лютого 2017 року судове рішення по вказаній справі виконано та остання отримала кошти в сумі 13 994,70 грн. Строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 075 днів. Крім того постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації на її користь 3 899,00 грн заборгованості з виплати щомісячної заборгованості на дитину. Ічнянським районним судом 22 серпня 2014 року видано виконавчий лист у вказаній справі, який позивачем 29 вересня 2014 року направлено на виконання до Державної казначейської служби в Ічнянському районі. Платіжним дорученням № 54 від 16 березня 2017 року судове рішення по вказаній справі виконано та 16 березня 2017 року позивач отримала кошти в сумі 3 899,00 грн. Строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 812 днів. У зв`язку із невиконанням рішень суду у строки, передбачені статтями 46,124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 Цивільного Кодексу України вона була позбавлена можливості отримати належну їй суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, а тому просить стягнути з державного бюджету України на її користь суму у розмірі 20 990,38 грн, яка складається з 3 % річних - 1 915,11 грн та інфляційних втрат у розмірі 19 075,27 грн. У відзивах на позов, поданих Державною казначейською службою України та Управлінням Державної казначейської служби України в Ічнянському районі, останні просять відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що позивачем не зроблено жодного посилання на норму права, яка б покладала на Державу Україна відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання боржником. Також зазначає, що сума нарахованої компенсації буде виплачена позивачу у порядку черговості, а тому підстав для стягнення таких коштів з Державного бюджету України не має (а.с. 60-62, ). Відповіді на відзиви відповідачів [PERSON] не надала. Пояснень щодо позову Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації не надано. Ухвалою суду від 03 червня 2019 року залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації (а.с. 43-44, 67-68). Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі Кондрат М.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволені з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вказавши, що Управління здійснило всі необхідні дії щодо виконання судового рішення та жодним чином не порушило прав та законних інтересів [PERSON] . Крім того, просила врахувати, що позивачем не вірно визначено строк стягнення коштів з відповідачів, а саме починаючи з дня набрання рішеннями судів законної сили, який повинен відраховуватися з дня, коли остання звернулася до Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі. Представник Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА виплатити на користь [PERSON] заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину - сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 30 п. 6 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 13 994,70 (а.с. 11-12). Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2013 року змінено спосіб і порядок виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року та стягнуто з УПСЗН Ічнянської РДА на користь [PERSON] заборгованість по виплаті допомоги на дитину відповідно до ст. 30 п. 6 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 30 жовтня 2010 року по 28 лютого 2013 року у розмірі 13994,70 (а.с. 13). 14 червня 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області на підставі вищевказаної постанови суду видано виконавчий лист, з якого убачається, що постанова Ічнянського районного суду від 16.04.2013 року набрала законної сили 21.05.2013 року (а.с. 14). 22 лютого 2017 року ДКС України виплатило [PERSON] кошти в розмірі 13 994,70 грн на виконання постанови суду № 733/723/13-а згідно з платіжним дорученням № 52 від 22 лютого 2017 року (а.с. 25). Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 733/723/13-а та постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року сплив 18 березня 2017 року. Строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1075 днів. Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року було скасовано постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2013 року та ухвалено нову, згідно якої стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь [PERSON] заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину - сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 30 п. 6 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2013 року в розмірі 3 899,00 грн (а.с. 19-20). 22 серпня 2014 року Ічнянським районним судом Чернігівської області на підставі вищевказаної постанови суду видано виконавчий лист (а.с. 21). 16 березня 2017 року ДКС України виплатило [PERSON] кошти в розмірі 3 899,00 грн на виконання постанови суду № 733/2238/13-а згідно з платіжним дорученням № 54 від 16 березня 2017 року (а.с. 26). Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 733/2238/13-а та постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 січня 2014 року сплив 31 грудня 2014 року. Строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 812 днів. 12 листопада 2018 року позивач звернулася до ДКС України із заявами про нарахування та виплати компенсації за порушення строків перерахування коштів за рішеннями судів, у відповідь на які остання листом від 08 грудня 2018 № 5-15-11/21145 повідомила, що Казначейством нарахована компенсація за прострочення виконання рішення суду по справах: № 2-а/733/35/13 у розмірі 1 655,21 грн; № 733/2238/13-а у розмірі 259,90 грн.. Також у листі зазначено, оскільки вказані рішення мають зобов`язальний характер, компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплату Казначейством збитків, понесених внаслідок інфляції (а.с. 22-24). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Приписами ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 524 533, 534, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, Як встановлено судом, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі постанови Ічнянського районного суду від 16 квітня 2013 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 січня 2014 року. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказане вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивачкою надані розрахунки інфляційних втрат по справі № 733/723/13-а та 733/2238/13-а на загальну суму 19 075, 27 грн за несвоєчасне виконання судових рішень (а.с. 28-30), які суд вважає вірними та відповідачами не спростовані. Ураховуючи те, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями судів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про підставність позовних вимог [PERSON] , на користь якої з Державного бюджету України необхідно стягнути 20 990, 38 грн, яка складається з 1915,11 грн - 3 % річних та 19 075,27 грн - інфляційних втрат, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2011року № 845. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року). З аналізу наведених норм вбачається, що саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань, а тому посилання відповідачів на те, що компенсація за порушення строків перерахування коштів на підставі виконавчого листа не нараховується суд не приймає до уваги. Також суд не бере до уваги доводи представника відповідачів про те, що початок розрахунку суми інфляційних повинно відраховуватися з дня подачі позивачем виконавчих листів до Управління казначейської служби України в Ічнянському районі, оскільки до Казначейства відповідні виконавчі документи надійшли значно пізніше, зважаючи на основні засади судочинства, встановлені Конституцією України, та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, пілотне рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46), за якими рішення суду, де боржником є держава/державний орган, підлягає виконанню з дня набрання ним законної сили і від стягувача не вимагається ініціювання проведення окремого провадження з його виконання.

Outcome: approved