Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 04.10.2017р. за заявою позивача [PERSON] прийнято відмову позивача [PERSON] в частині позовних вимог про вимог про визнання автомобілю [NUMBER] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], про визнання права приватної власності на автомобіль за [PERSON], призначення [PERSON] грошової компенсації, в цій частині позову провадження у справі закрито. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що сторони перебувають у шлюбі з 23.02.2001 р., мають неповнолітнього сина. 21.07.2016 р. відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу між ними, при цьому відповідач відмовляється розділити між ними фактично набуте майно під час шлюбу, а саме ? частку житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: [ADDRESS] вважає його спільно нажитим. Звернувшись до правовстановлюючих документів на вказані об'єкти нерухомості, вона виявила невідповідність фактично укладеної угоди з реальними правовідносинами, що склалися між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] та нею. Так, у лютому 2014 року вона разом зі [PERSON] за кошти, набуті в шлюбі, вирішили купити житловий будинок та з цією метою звернулись до ПП «Запорожская недвижимость» та 17.02.2014 року відповідач [PERSON] уклав договір про надання посередницьких послуг з приватним підприємцем [PERSON] з пошуку об'єктів нерухомості згідно з їхніми вимогами: ? будинку до 20 тис. доларів США (п. 1.1 вказаного договору). У позові [PERSON] вказувала, що згідно з п. 4.1, 5.5 та 5.6 зазначеного договору, «Замовник оплачує виконавцю вартість наданих послуг в розмірі 3% від ринкової вартості об'єкту. Вартість послуг встановлюється після укладення попереднього договору та складає 6 400 грн. Послуги сплачені повністю». На виконання цього договору агентством нерухомості був підібраний об'єкт нерухомості - ? частина будинку [ADDRESS], власником якого на той час був відповідач [PERSON] 19.02.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір №30, згідно з яким Сторони (Продавець та Покупець) по цьому договору повинні до 20.03.2014 р. укласти основний договір відчуження нерухомого майна - ? частини будинку за вищевказаною адресою (п.1.1. попереднього договору). Згідно п.п.2.1, 2.2, 5.1 «Продавець стверджує, що він згоден продати, а Покупець стверджує, що він згоден купити ? частину будинку за ціною, яка становить 20 000 (двадцять тисяч) доларів США у національній валюті України». Ціну вказану в п. 2.1 Договору, Покупець сплачує Продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення Основного договору. На підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, Покупець передав, а Продавець отримав суму завдатку, яка становить 1000 доларів США у національній валюті України. Далі позивачка зазначила, що згідно з п.8.3 попереднього договору від 19.02.2014р., оформлення основного договору передбачалося з відстрочкою платежу на суму 5000 доларів США в національній валюті України строком на 1 рік, оскільки у них не вистачало коштів сплатити всю суму одразу. Цей договір був складений в присутності позивачки, про що свідчить і її підпис зі сторони Покупця, разом з підписом відповідача [PERSON] 20.03.2014 р. на виконання попереднього договору між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] позичив у [PERSON] 50 000 грн. та до 20.04.2015 р. повинен повернути [PERSON] грошові кошти, проте, вказує позивачка, фактично ніяких грошей [PERSON] від [PERSON] не отримував, а цей договір був укладений як гарантія виплати [PERSON] їхнього боргу у п'ять тисяч доларів США за відчуження нерухомості - ? частки житлового будинку літ. А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS] Далі позивач вказала, що в той же день, 20.03.2014 року, з метою економії коштів на переоформлення, між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір дарування ? частки житлового будинку літ. А за вказаною адресою. На підставі наведених доказів позивачка вважає договір дарування житлового будинку є удаваним та таким, що вчинений для приховування договору купівлі-продажу нерухомого майна. На підтвердження удаваності договору дарування позивачка . також посилається на те, що 05.05.2014 р. вона разом зі своєю рідною сестрою [PERSON] належне їм спадкове майно - квартиру 162 буд. 13 Гірницького мікрорайону м. Кривий Ріг за 122 000 грн., які повністю оплачені продавцям у рівних частинах кожному, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 05.05.2014 р. Також в позові позивач вказала, що в травні 2014 року вона особисто, на виконання договору позики від 20.03.2014 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], передала 50 000 грн. [PERSON] та таким чином фактично повністю розрахувалась за придбану разом зі [PERSON] - ? частку вищевказаного житлового будинку. Позивач [PERSON] просить суд визнати удаваним договір дарування 1/2 частки житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га, укладений 20.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 20.03.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] зареєстрований в реєстрі за №274; визнати таким, що відбувся договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га, укладений 20.03.2014 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати 1/2 частку житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га, - спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; розподілити 1/2 частку житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га, таким чином: виділити в користування та визнати за [PERSON] право власності на ? частку житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], виділити в користування та визнати за [PERSON] право власності на ? частку житлового будинку літ.А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовні заяві, просили суд задовольнити позов. Додатково пояснили, що [PERSON] та [PERSON] не були знайомі з [PERSON] до звернення до ПП «Запорожская недвижимость» , з приводу пошуку ? частки житлового будинку. Позивач вважала, що 20.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку та їй не було відомо про те, що між ними був укладений договір дарування. Згоду на укладення та підписання договору позики грошей на суму 50000 грн. її чоловіком [PERSON] з [PERSON], [PERSON] надала 20.03.2014 року, оскільки довіряла своєму чоловіку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, відповідач надав суду письмові заперечення проти позову (а.с.172-177 т.1), пояснивши, що з 1979 року [PERSON] знайомий з [PERSON], який є його хрещеним батьком та між ними фактично склалися родинні сімейні стосунки. На початку 2014 року [PERSON] запропонував [PERSON] прийняти у дар належну йому ? частку житлового будинку літ. А, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Керченська, буд. 17, яку він отримав у спадщину, для поліпшення житлових умов батька [PERSON] При цьому, [PERSON] пообіцяв надати [PERSON] позику, по домовленості між ними, у сумі 50 000 грн. (5 000 доларів США) на 1 рік, оскільки вказана ? частка житлового будинку потребує ремонту, відсутні водопровід, каналізація та газопровід. Своє бажання подарувати ? частки житлового будинку [PERSON] мотивував почуттям вдячності за турботу та добре відношення до нього. Жодних грошей [PERSON] як сплату за ? частку вказаного будинку від [PERSON] не вимагав та не отримував. Як зазначає [PERSON], його фінансове становище на той час було складним, заробітна плата була невелика, а 02.11.2011 року ним було отримано споживчий кредит на придбання автомобілю, який було укладено на 3 роки. Для, цього, 12.02.2014 року [PERSON] замовив новий технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS]. 17.02.2014 року, з метою отримання консультації та підготовки необхідних документів для вчинення правочинів, [PERSON] та [PERSON] зі [PERSON] звернулись до до ПП «Запорожская недвижимость» та повідомили ріелтора про бажання оформити договір дарування ? частки вказаного будинку та договір позики на 5 000 доларів США, на нотаріальному оформленні позики наполягав саме [PERSON]. З метою понесення менших фінансових витрат за проведення відчуження частки житлового будинку (на той час за оформлення договору дарування державне мито складало - 1 % від вартості майна та податок на доходи фізичних осіб - 5% від вартості майна, а за договором купівлі-продажу державне мито складало - 1% та пенсійний фонд - 1% від вартості майна, тобто різниця складала 4 %), про що їх умовляла [PERSON], [PERSON] з [PERSON] спочатку погодились на оформлення договору купівлі-продажу ? частки будинку з відстрочкою платежу на суму 5 000 доларів США в національній валюті строком на 1 рік. У зв'язку з чим, 17.02.2014 року [PERSON] уклав договір на обслуговування покупця нерухомості №78 від 17.02.2014 року з приватним підприємцем ріелтором [PERSON] на покупку 1/2 будинку до 20 000 доларів США (середня вартість). 19.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір №30, однак [PERSON] не передавав [PERSON] завдатку в сумі 1 000 доларів США в національній валюті України (п. 5.1. п. 5 Попереднього договору), тому був виключений п. 4.1.2 із договору з приватним підприємцем ріелтором [PERSON] від 17.02.2014 р.. Напередодні укладення правочину відбулась зустріч [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з приватним нотаріусом [PERSON], остання з'ясувавши дійсні волевиявлення сторін на укладення договору дарування та позики, роз'яснила сторонам положення діючого законодавства. Зрозумівши протиправність укладення договору купівлі-продажу з відстрочкою платежу, [PERSON] та [PERSON], остаточно вирішили, як раніш і домовлялись, укладати саме договір дарування 1/2 частки житлового будинку та договір позики, та підтвердили свої дійсні наміри нотаріусу [PERSON] 20.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частки житлового будинку. Після цього, [PERSON] надала письмову згоду на укладення та підписання договору позики [PERSON] на суму 50 000 грн. Так, 20.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики в сумі 50 000 грн. Також, 20.03.2014 року на прохання [PERSON], яка висловлювала свої побоювання щодо відмови у майбутньому [PERSON] від договору дарування, а в будинку вже буде здійснено ремонт, [PERSON] написав відповідну розписку. Так, 20.03.2014 року під час укладання договору дарування та договору позики у нотаріуса були присутні всі сторони по справі: позивач та відповідачі, нотаріус провів усі необхідні заходи по перевірці їх дієздатності, законності та добровільності укладання договорів. 20.03.2014 року [PERSON] повністю розрахувався з приватним підприємцем ріелтором [PERSON], що підтверджується відміткою про сплату у п. 5.6. договору від 17.02.2014 р. в сумі 6 400 грн., замість визначеної суми у п. 4.1 договору від 17.02.2014 року у розмірі 3% від ринкової вартості, але не менш 8 000 грн., оскільки ріелтором [PERSON] не надавались послуги з пошуку нерухомого майна та організації по огляду об'єктів. [PERSON] вступив у володіння та користування 1/2 часткою житлового будинку одразу після укладення договору дарування, як було домовлено 13.06.2014 року зареєстрував там свого батька [PERSON], [INFO], який став там постійно мешкати. Позичені кошти у сумі 50 000 грн. у [PERSON], [PERSON] разом з [PERSON] витрачали на спільні потреби сім'ї, відпочинку, ремонт автомобіля, а частину коштів витратили на ремонт будинку. Борг [PERSON] було погашено половину з коштів [PERSON] та коштів, які надав його батько [PERSON], та іншу половину з коштів [PERSON], які остання отримала від продажу своєї ? квартири. До оригіналу договору дарування та договору позики від 20.03.2014 року, [PERSON] мала відкритий доступ, а після припинення шлюбних відносин всі оригінали документів забрала собі. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] Оспорюваний договір дарування був укладений без жодного примусу, погроз зі сторони відповідача [PERSON] та не носив характер мнимого чи удаваного договору. Сторони договору розуміли значення та умови договору дарування, який передбачає безоплатну передачу майна у власність. За вказаним договором відбувся фактичний перехід права власності на квартиру до відповідача [PERSON], тобто настали реальні наслідки, передбачені договором дарування. Доводи позову [PERSON]І, що договір дарування ? частки житлового будинку є удаваним та таким, що вчинений для приховування договору купівлі-продажу нерухомого майна вважають необґрунтованими та недоведеними, у задоволенні позову просять відмовити. Відповідач [PERSON], повідомлений судом належним чином про час, день та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких з позовом не згоден повністю, зазначаючи, що зі [PERSON] він знайомий з 1979 року, так як дружив з його батьками. На протязі тривалого часу [PERSON] постійно йому допомагав, відносився до нього по синовому. Між відповідачами склалися фактично родинні відносини, [PERSON] є хрещеним батьком [PERSON] Коли [PERSON] дізнався, що [PERSON] потребує поліпшення житлових умов, він запропонував подарувати частку житлового будинку, яка йому дісталась по спадщині. Від [PERSON] жодних грошей він не отримував та діючи добровільно подарував особисто йому, належну [PERSON] частку будинку. При оформленні договору дарування у нотаріуса, була присутня його дружина [PERSON] та не було жодних заперечень, що договір дарування оформлено на користь її чоловіка. Жодних претензій на той час у неї не було. Просив розглядати справу за його відсутності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 23 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданим відділом державної реєстрації актів громадянського стану Комунарського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис №72. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2016 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 19.10.2010 р. за реєстром №4-1161, на праві власності належало ? частка житлового будинку літ. А за адресою: [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га. В технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] від 12.02.2014 року, зазначено замовника: [PERSON] 17.02.2014 р між приватним підприємцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір на обслуговування покупця нерухомості №78 (а.с. 22-23 т.1). Згідно п.п. 1.1 Договору №78 від 17.02.2014 року, замовник [PERSON] поручає, а виконавець ПП [PERSON] приймає на себе зобов'язання посередницьких послуг замовнику по пошуку нерухомого майна відповідно наступних вимог: ? будинку до 20 000 доларів США, пойменованого наділі «об'єкт», з метою подальшої його покупки замовником. Відповідно п. 4.1. Договору, замовник оплачує виконавцю вартість наданих послуг в розмірі 3% від ринкової вартості об'єкту, але не менше 8000 грн. В наданому суду позивачем екземплярі договору на обслуговування покупця нерухомості №78 від 17.02.2014 року, виконаного машинописним текстом за допомогою кулькової ручки викреслено п. 4.1.2 «в якості передоплати замовник оплачує виконавцю 50 % від суми оплати на момент підписання попереднього договору (договору завдатку), яка вважається оплатою за фактично надані послуги та у випадку розірвання попереднього договору (договору завдатку) договору замовнику не повертається». В п. 5.5. Договору, вартість послуг встановлюється після укладення попереднього договору та складає за допомогою кулькової ручки дописано «6 400 ( шість тисяч чотириста)» грн. В п. 5.6. Договору, додаткові умови за допомогою кулькової ручки дописано «Послуги сплачені повністю 20.03.2014 р.» (а.с. 23 т.1). 19.02.2014 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений попередній договір №30 ( а.с. 24-26, т. 1). Згідно з п. 1.1. Договору, сторони зобов'язуються в майбутньому, в строк не пізніше 20.03.2014 р., укласти і належним чином оформити договір відчуження нерухомого майна, надалі по тексту - основний договір, на умовах і в порядку, визначених цим договором. Згідно п. 1.2. Договору, нерухомим майном є ? частина будинку № 17, що знаходиться за адресою: вул. Керченська в м. Запоріжжя, що є власністю продавця. Відповідно п. 2.1 Договору, продавець стверджує, що він згоден продати, а покупець стверджує, що він згоден купити ? частину будинку за ціною, яка становить 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в національній валюті України. Згідно п. 2.3 Договору, вартість нотаріального оформлення сторони сплачують в момент підписання основного договору, при цьому: покупець сплачує нотаріальні послуги, Державне мито - 1%, Пенсійний фонд - 1 %. Згідно п. 5.1 даного Договору, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав суму завдатку, яка становить 1000 (одна тисяча) доларів США в національній валюті України. На момент розрахунків за основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за основним договором. Згідно п. 8.3. Договору, оформлення договору з відстрочкою платежу на суму 5000 (п'ять тисяч) доларів США в національній валюті України строком на 1 (один) рік. 20.03.2014 р. між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON].(обдаровуваний), укладено договір дарування ? частки житлового будинку житлового будинку літ. А за адресою: м. Запоріжжя [ADDRESS], з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 0,0757 га, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №274 (а.с. 29 т. 1). Відповідно даного договору дарування від 20.03.2014 р. особи сторін були встановлені, їх дієздатність, а також належність [PERSON] ? частки житлового будинку, нотаріусом перевірено. На підставі даного договору дарування, 20.03.2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку літ. А за вищевказаною адресою за [PERSON] (а.с. 30-31 т.1). 20.03.2014 р. дружина позичальника [PERSON] надала письмову згоду на укладення та підписання договору позики грошей її чоловіком [PERSON] з [PERSON] на суму 50000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень нуль копійок), на строк до двадцятого квітня 2015 року включно, на умовах на його розсуд, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 20.03.2014 року за реєстром №275. Відповідно даної заяви [PERSON] від 20.03.2014 р., особу [PERSON], яка підписала документ встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. 20.03.2014 р. між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позивачальник), укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №276 (а.с. 27-28 т. 1). Згідно договору позики, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти в сумі 50 000 гривень 00 копійок (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок) та зобов'язується повернути [PERSON] зазначену вище суму грошей готівкою у строк до 20.04.2015 р. включно. 20.03.2014 р. [PERSON] складено розписку про те, що у випадку розірвання договору дарування ? частки будинку в м. Запоріжжя, вул. Керченська, буд. 17, з його ініціативи, зобов'язується відшкодувати в якості моральних збитків суму еквівалентну 20 000 (двадцять тисяч) доларів США обдарованому [PERSON] (а.с. 101 т.1). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачка [PERSON] звертаючись з позовом посилалась на положення ст. 235 ЦК України, які передбачають правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина перша та частина друга статті 235 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки в разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до п. 14 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних i кримінальних справ, мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Крім того, за положеннями ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно з п. 3 та п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти між фізичною та юридичною особою та правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; яка передбачає, що усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень відповідача [PERSON], в договорі на обслуговування покупця нерухомості №78 від 17.02.2014 р., за згодою сторін було викреслено непотрібний п. 4.1.2 «в якості передоплати замовник оплачує виконавцю 50 % від суми оплати на момент підписання попереднього договору (договору завдатку), яка вважається оплатою за фактично надані послуги та у випадку розірвання попереднього договору (договору завдатку) договору замовнику не повертається» та в п. 5.5. та п. 5.6. Договору дописано, що вартість послуг встановлена після укладення попереднього договору та складає 6 400 грн. Послуги сплачені повністю 20.03.2014 р. Судом встановлено, що в договорі на обслуговування покупця нерухомості №78 від 17.02.2014 р., зазначено сторону договору виконавця [PERSON], проте, підпис в договорі «Хорольскої», без зазначення повноважень останньої на підписання договору від ФОП [PERSON] Тому доводи позивача суд до уваги не приймає, а наданий договір №78 від 17 лютого 2014 року, на підтвердження удаваності правочину, оцінює критично. Також, суд вважає, що попередній договір договору купівлі-продажу ? частки житлового будинку від 19.02.2014 за №30, укладений між [PERSON] та [PERSON], на які посилається позивач на підтвердження доводів про удаваність правочину, не відповідає вимогам закону, встановленим для таких правочинів. Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Частиною 1 ст. 635 ЦК України, встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, попередній договір купівлі-продажу частки житлового будинку мав бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, а попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 ст. 215 ЦК передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд не приймає до уваги посилання позивача в судовому засіданні на ту обставину, що їй не було відомо про те, що 20.03.2014р. укладається саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, як вона вважала під час укладання останнього безпосередньо в приміщенні нотаріальної контори, оскільки останні спростовуються ствердженнями позивачки в позовній заяві про те, що 20.03.2014 року, з метою економії коштів на переоформлення, між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір дарування ? частки житлового будинку літ. А за адресою: м. Запоріжжя [ADDRESS]. Крім того, в судовому засіданні позивачка [PERSON] надавала суду суперечливі пояснення стосовно її обізнаності під час укладання в приміщенні нотаріальної контори між [PERSON] та [PERSON] договору дарування частки житлового будинку, пояснивши спочатку в судовому засіданні, що між [PERSON] та [PERSON] укладався договір дарування з метою економії коштів на його оформлення, тобто, їй відомо було, що укладався саме договір дарування житлового будинку, а потім заявила, що їй ця обставина була не відома та вона була впевнена, що укладається саме саме договір купівлі продажу. Дослідивши вищевказані докази, суд приходить до висновку, що позивачці [PERSON] під час укладання договору відчуження частки житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] було досконально відомо про укладання між останніми саме договору дарування будинку, а ніяк не договору купівлі-продажу, крім того, укладена угода - оспорюваний договір дарування відповідає вимогам, встановленим нормами глави 55 ЦК України, укладений у належній формі, посвідчений нотаріально та пройшов державну реєстрацію, він містить сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. Укладаючи договір, сторони підтвердили розуміння значення і умов цього договору та його правові наслідки, які були роз'яснені нотаріусом, дійсність намірів при укладанні договору дарування, те, що договір відповідає реальній домовленості сторін, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені ним, дарування здійснювалося без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Також, суд вважає, що не заслуговують уваги та є необґрунтованими посилання позивача [PERSON] про те, що 20.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, замість договору купівлі продажу ? частки житлового будинку з метою економії коштів на переоформлення, оскільки відповідно п.п.167.2 ст. 167, п.п. 174.2.2 та п. 174.6 ст. 174 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), дохід, отриманий платником податку як дарунок (або в результаті укладення договору дарування) від фізичних осіб оподатковуються згідно з правилами, встановленими для оподаткування спадщини, за ставкою податку 5 відсотків, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, від вартості будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення. З огляду на викладене, позивач не надав суду обґрунтувань та доказів того, що якщо в даному випадку мав місце інший правочин, тобто не договір дарування, а купівля-продаж спірної частки цього житлового будинку, то які саме обставини перешкодили укласти між відповідачами [PERSON] та [PERSON] в березні 2014 року відповідний договір, умови якого б відповідали дійсним правовідносинам між сторонами. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed