Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та її поділ. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За час перебування в шлюбі ними за рахунок спільних коштів , а також за рахунок його особистих коштів, взятих у борг у його матері - [PERSON], було розпочато будівництво житлового будинку, гаражу та господарських будівель, що розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] У вказаному будинку він проживав з дружиною та дітьми починаючи з 2011 року, проте в 2013 році відповідачка виїхала з дітьми, внаслідок чого він мешкав там один. На його пропозицію добровільно поділити спільне майно [PERSON] відмовилась. Окрім того, у червні 2014 року після повернення з відпочинку він виявив змінені замки на воротах та вхідних дверях, внаслідок чого був позбавлений можливості доступу до будинку, тому змушений проживати у батьків. Інформація щодо введення будинку в експлуатацію та його державну реєстрацію йому невідома. Також зазначив, що у 2007 році саме [PERSON] запропонувала йому побудувати на належній їй земельній ділянці спірний будинок. Тому він був змушений продати за вкрай низькою ціною - 136 000, 00 грн належну йому земельну ділянку площею 0,0922 га доньці третьої особи - [PERSON] Після отримання коштів від продажу земельної ділянки, усного дозволу від [PERSON] ними також за рахунок сумісних коштів було розпочато будівництво. Вважає, що приватизована ним земельна ділянка площею 0,0922 га, а також грошові кошти виручені від її продажу є його особистою власністю. Так, оскільки будівництво недобудованого будинку, гаражу та господарських споруд розпочато за час шлюбу, то такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки відповідачка чинить йому перешкоди щодо здійснення права спільної власності, у добровільному порядку поділити спільне майно не бажає, змушений був звернутись до суду із позовом за захистом своїх порушених прав. Тому просив суд визнати незакінчені будівництвом житловий будинок, гараж та господарські будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1201 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на даний момент без номеру, в майбутньому буде присвоєний адресний номер [NUMBER]) об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним право власності на ? частку будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірних незакінчених будівництвом житлового будинку, гаражу та господарських будівель, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1201 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на даний момент без номеру, в майбутньому буде присвоєний адресний номер [NUMBER]) та виділити цю частку із спільної сумісної власності в натурі; визнати 136 000,00 грн, вкладених у будівництво незакінчених будівництвом житлового будинку, гаражу та господарських будівель, його особистими грошовими коштами, стягнути з відповідача судовий збір. При розгляді справи відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та компенсацію її ринкової вартості. Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2013 роки. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Після розлучення діти залишились проживати разом з нею та знаходяться на її утриманні. За час сумісного проживання в шлюбу ними було придбано автомобіль марки «Mercedes-Benz» за 18 000 дол. США. З моменту розірвання шлюбу [PERSON] позбавив її можливості користуватися даним автомобілем. Окрім того, відповідач за зустрічним позовом має заборгованість по сплаті аліментів. Вважає, що недостатність аліментів для фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, заборгованість [PERSON] по їх сплаті, а також відсутність з його боку дбання про матеріальний стан сім`ї під час шлюбу, інтересу до їх теперішнього становища та подальшої долі є підставою для відступу від засади рівності часток подружжя при вирішенні даного спору. Тому просила суд визнати право спільної сумісної власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz» 2003 року випуску, модель «Vito-110», колір білий, № кузова [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на її користь в якості компенсації 186 480,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні відповідачка за первісним позовом та її представник проти вимог первісного позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі. У судове засідання третя особа не з`явилася. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду заяву про неможливість прибути у судове засідання за станом здоров`я. Також у заяві зазначила, що на спірній земельній ділянці будівництво заборонялось, тому вона з покійним чоловіком розпочали будівництво споруди для літнього проживання. Закінчивши одну споруду, почали будівництво іншої з допомогою зятя [PERSON] У будівництві допомагали всі члени родини - грішми, працею, будматеріалами. У майбутньому вона мала намір розпорядитися приміщенням на власний розсуд. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги по первісному та зустрічному позову не підлягають задоволенню, виходячи із наступного: Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 18 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.16) Від сумісного проживання мають трьох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Та [PERSON], [INFO], що підтверджується наданими копіями свідоцтв про народження (а.с. 134-136). 28 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продав останній земельну ділянку вартістю 136 000, 00 грн. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За змістом ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка також є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Таким чином поділу підлягає майно, набуте подружжям з моменту реєстрації шлюбу по дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, за винятком майна, яке хоч і було набуто за час шлюбу, але є особистою власністю одного з подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно рішення 9 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №17/3 від 16 вересня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється площею 0,1201 га із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до ч.4,5 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Статтею 375 ЦК України визначено право на забудову власника земельної ділянки. Так, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що на земельній ділянці [PERSON] по [ADDRESS] здійснено будівництво житлового будинку та господарських будівель. Відповідно до ч. 2 статті 331 Цивільного кодексу України визначено підстави набуття права власності на новостворене майно. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає правові та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав на нерухоме майно. Документом, який підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно згідно вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до п.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України № 7/5 від 07.02.2012 року фізичним та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. У п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» судом роз`яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. Отже до прийняття об`єкта новоствореного майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Судом встановлено, що спірний будинок у реєстрі прав власності на нерухоме майно не значиться, даних про прийняття його в експлуатацію не надано. Пунктом [NUMBER] постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що у разі визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на самочинно збудоване на ній іншою особою нерухоме майно розмір витрат на будівництво цього майна, право на відшкодування яких власником (користувачем) земельної ділянки згідно із частиною шостою статті 376 ЦК має особа, яка здійснила таке будівництво, визначається судом на підставі наданих доказів і складається як із понесених витрат на будівельні матеріали, так і з витрат за виконані роботи та оплачені послуги. Відповідно п.9 Постанови Верховного Суду України №7 від 04 квітня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. На підтвердження своїх витрат на будівельні матеріали на будівництво спірного житлового будинку [PERSON] надано фіскальні чеки, квитанції, товарні чеки та ін.. (а.с.24 - 57). Проте позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином були використані зазначені у квитанціях будматеріали, а також те, що саме вони знаходяться на земельній ділянці, що належить [PERSON] Окрім того, надана кошторисна документації ( чеки , квитанції та інше) на придбання будівельних матеріалів не містять необхідних реквізитів тощо. При цьому, суд бере до уваги , що наявність вказаних документів не є беззаперечним доказом того, що вказані будівельні матеріали були використані для будівництва саме житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. Також, [PERSON] не підтверджено вклад у будівництво спірного будинку грошових коштів у розмірі 136 000,00 грн, отриманих від продажу його земельної ділянки (с.Крюківщина, провул. Південний). Слід зазначити також, що твердження позивача та його представника [PERSON] щодо отримання позивачем коштів від своїх батьків на будівництво спірного будинку, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів, що підтверджував би даний факт, стороною позивача надано не було. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, а згодом почали будівництво житлового будинку. Їй також відомо, що [PERSON] була не проти такого спорудження на своїй земельній ділянці. За чиї кошти відбувалось будівництво їй невідомо. Окрім того. Вона особисто неодноразово бачила позивача [PERSON] працюючим на будівництві спірного будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачем перебуває у товариських відносинах. [PERSON] часто радився з ним по будівництву, оскільки сам будівельник. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є батьком позивача. Сторони проживали у нього, потім він з сином та робітниками почали будівництво будинку на земельній ділянці [PERSON] Дозвіл на будівництво остання давала усний. Кошти на будівництво були залучені також від продажу особистої земельної ділянки сина у розмірі 55 000 дол. США. Щодо надання відповідачкою коштів йому невідомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт участі у будівництв [PERSON] та його батька. [PERSON] не допомагала фізично з будівництвом, оскільки доглядала за дітьми [PERSON] та [PERSON], проте надавала будівельні матеріали. За чиї кошти купувались будівельні матеріали йому невідомо. Так, покази свідків, допитаних в судовому засідання судом оцінені критично, оскільки такі являються єдиним засобом доказування та не можуть бути покладені в основу обґрунтування своєї позиції позивачем, оскільки не є підтвердженими іншими доказами по справі. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна заява [PERSON] є безпідставною, в судовому засіданні позивачем та його представниками не подану суду достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не представлено фактів на підтвердження обставин, на які він покликається як на підставу позову, а тому в задоволенні такого слід відмовити в повному обсязі. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] слід зазначити наступне. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 25 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зі змісту зустрічної позовної заяви, а також пояснень [PERSON], наданих у судовому засіданні вбачається, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Mersedes-Benz» вартістю 18 000 дол. США. [PERSON], заявляючи вказані позовні вимоги, посилається на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та посилається на норми СК України та ЦК України, які регулюють порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Проте доказів того, що вказаний автомобіль на даний час на праві спільної сумісної власності належить сторонам, суду не надано. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

Outcome: approved