Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому просила стягнути з останнього на її користь залишок суми депозитного вкладу в розмірі 204 691,39 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що на виконання умов договорів банківського вкладу № 011-28504-031014 від 03.10.2014 та № 002-28504-240914 від 24.09.2015, укладених із ПАТ «Дельта Банк», позивач внесла на відкритий поточний рахунок суму вкладів визначену цими договорами, що становила 4 627, 43 долари США та 10 026,76 долари США Позивач, починаючи з грудня 2014 року неодноразово зверталася до відповідача із заявами про повернення вкладів, однак вказані заяви залишилися без задоволення, тому позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Не зважаючи на всі дії відповідача, позивач все ж таки отримала від Фонду гарантування вкладів гарантовану суму в розмірі 200 000,00 грн, тому просить стягнути з відповідача залишок боргу на момент розгляду справи у розмірі 204 691,39 грн. У судове засідання позивач не з»явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. ПАТ «Дельта Банк» свого представника в судове засідання не направив, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, подав письмові заперечення на позов. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 24.09.2014 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу «Найкращий» (для пенсіонерів) № 002-28504-240914 у доларах США, сума вкладу 4627,43 долари США, зі сплатою 9,35 % річних, строком до 23.12.2014. Окрім того, між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» 03.10.2014 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу № 011-28504-031014, сума вкладу 10026,76 долари США, зі сплатою 8 % річних, строком до 02.11.2014 року. Позивач зверталася до відповідача з заявами від 05.11.2014 та 21.11.2014 з вимогою про повернення вкладу, однак заяви були залишені без відповіді, гроші повернуті не були. Частиною 1 статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно вимог ч. 3 ст. 1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Оскільки, вимоги ч. ч. 2, 3 ст.1060 ЦК України є однією з умов, на яких між позивачем та відповідачем укладений вищевказаний депозитний договір, суд вважає, що відповідач істотно порушив свої зобов'язання по цьому договору, фактично позбавивши останнього його права, передбаченого Законом, на повернення вкладу на першу вимогу, на що він розраховував при укладенні цього договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Також слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Разом з тим, вказане обмеження, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження факту повернення позивачу коштів, відповідачем не надано. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості є обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. Розмір сплаченого позивачем при подачі позову судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved