Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витратна дитину. Зазначала, що після припинення сімейних відносин з відповідачем на її утриманні перебуває їх спільна донька [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати дитину, хоча має таку можливість, позивачка просила стягнути з нього щомісячно аліменти у розмірі 1 000 грн. до досягнення дитиною повноліття та 300 грн. додаткових витрат, повязаних з навчанням доньки в Житомирському дошкільному навчальному закладі № 56. Позивачка пояснила, що з відповідачем перебували в цивільному шлюбі, після розірвання якого відповідач не приймав участі у вихованні та утриманні своєї доньки. Позовні вимоги підтримала, в судових дебатах просила стягнути з відповідача лише суму аліментів без додаткових витрат. Відповідач частково визнав позовні вимоги, погодився сплачувати аліменти в частці від його заробітку, не більше 500 грн., мотивуючи тим, що працює водієм та отримує мінімальну заробітну плату. Не заперечив того факту, що після розлучення з позивачкою не надавав їй жодної матеріальної допомоги на утримання доньки, оскільки не мав постійного місця роботи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Домовленості про утримання спільної доньки сторони не досягли, вона проживає спільно з позивачкою в іншому місті, окремо від відповідача. Обовязок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одного з батьків. Відповідач є молодою здоровою особою 32 років, працює у фізичної особи підприємця водієм автотранспортного засобу, не приймає жодної участі у вихованні доньки, будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст.181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст.184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не бере до уваги наданий відповідачем трудовий договір від 01.11.2016 року, укладений між ним та фізичною особою підприємцем, з встановленим розміром заробітної плати в сумі 1\~450 грн., як на підставу стягнення аліментів у частці від заробітку, оскільки укладений він відповідачем після предявлення даного позову і на думку суду з метою уникнення виплати аліментів у належному розмірі. Окрім того, даних про те, що цей договір зареєстрований у державній службі зайнятості, немає. Відтак суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів саме у твердій грошовій сумі, що відповідатиме в першу чергу інтересам дитини. Проте позовні вимоги дещо завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (з 01.12.2016 року - 1313 грн.); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за вересень 2016 року вона становила 4 216 грн.); враховуючи потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, суд приходить до висновку, що відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої доньки в розмірі 800 грн. щомісячно, що відповідатиме як інтересам дівчинки, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість забезпечити дитині дошкільного віку належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 500 грн. щомісячно. А позивачкою, в свою чергу, всупереч вимогам статей 10, 11, 60 ЦПК України не доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі. Як відповідач, так і позивачка, в рівних частках повинні утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial