Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

У березні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 14 липня 2006 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано в Чернівецькому міському відділі РАГС Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 881. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилася дочка - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач вважає спільне життя з відповідачем та збереження їх сім'ї неможливими. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинено з лютого 2014 року. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечать її особистим інтересам та інтересам відповідача, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхньої спільної дочки, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання спільної дитини сторін - неповнолітньої дочки [PERSON], яка навчається в дошкільному навчальному закладі, хворіє та потребує постійної батьківської уваги, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Надала через канцелярію суду заяву, в якій зазначила, що підтримує подану заяву, просила її задовольнити. Також просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, а також вказав на те, що не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що з 14 липня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано в відділі РАЦС Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 881 (а.с. 4). Від вказаного шлюбу у сторін є малолітня дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені. Водночас вони мають окремі бюджети та їх шлюб носить лише формальний характер. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Таким чином, суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Так, судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на її утримання, що не заперечується відповідачем. Позивачка працевлаштована, однак отриманих коштів не достатньо для забезпечення повноцінного розвитку дитини. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоров'я, перебування на його утриманні батьків чи інших дітей, а також наявності будь-яких кредитних чи інших зобов'язань. Крім того, відповідач в наданій суду заяві не заперечував проти надання допомоги на утримання дитини в розмірі 800 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд, враховуючи те, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, є працездатним, відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати свою доньку, приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення з нього аліментів саме в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved