Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до Баранівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 травня 2017 року [PERSON] позичила у позивача 5000 гривень, що підтверджується відповідною розпискою від 24.05.2017 року і зобов'язувалась повернути весь борг протягом 5 місяців, тобто до 01.11.2017 року, але свій обов'язок по поверненню коштів до цього часу вона не виконала, а тому цей борг на даний час складає 5000 грн. Таким чином, позивач зазначає, що відповідач має повернути їй 5000 грн. боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Зважаючи на те, що відповідач зобов'язана була повернути позивачу всю суму боргу до 01.11.2017 року, дата початку нарахування 3% річних повинна починатися з 01.11.2017 року. Крім того, позивач вважає, що з відповідача на її користь слід стягнути інфляційні збитки за період з 01.11.2017 року по 01.10.2018 року. З огляду на викладене, зважаючи, що відповідач самостійно не виконує зобов'язання, позивач вирішила звернутися до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.При цьому, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив відповідач не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України.У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подала відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 24.05.2017 року відповідач по справі отримала у позивача 5000 грн. в борг про що написала розписку (а.с. 4). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що відповідає приписам ст. 1046 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що відповідає приписам ч. 1 ст. 76 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Договір позики виникає внаслідок правовідносини між сторонами такого договору, які виникають з підстав передачі позичкодавцем для позичальника певного майна чи грошей, які той зобовязується повернути. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, що відповідає приписам ч. 1 ст. 526 ЦК України. В обгрунтування своїх вимог позивач надає суду боргову розписку від 24.05.2017 року (а.с 4). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено, що відповідач отримала від позивача кошти в сумі 5000 тисяч гривень, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 4). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, що відповідає приписам ч. 1 ст. 1048 ЦПК України. Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625цього Кодексу, що відповідає приписам ст. 1050 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи обставини справи, співставивши їх із ст. 625 ЦПК України суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обгрунтованою. Відповідно до представленого суду розрахунку суми заборгованості, загальний розмір заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від 24.05.2017 року становить 5447.50 грн., яка складається з наступного: 5000 грн.. - сума основного боргу; 137.50 грн. - 3% річних; 310 грн. - втрати від інфляції; Таким чином, суд вважає, що відповідач не надала належних доказів в обгрунтування своїх заперечень, а тому, позов про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню. Крім того, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати за сплачений судовий збір у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved