Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (далі [PERSON]Ю.) звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі Відділ примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області), треті особи: Державне підприємство «Сетам» (далі ДП «Сетам»), Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») про відшкодування моральної шкоди, який у відповідності до п. 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] з урахуванням уточнень посилався на те, що став переможцем аукціону з реалізації автомобіля марки Lexus, модель GX, д/н [NUMBER], що був проведений ДП «Сетам» через веб-сайт в мережі Інтернет 04 листопада 2016 року, замовником яких є Відділ примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. [PERSON] як переможець зазначених торгів 14 листопада 2016 року перерахував на рахунок Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області належну суму грошових коштів, тобто 559\~444,44 грн., проте не зміг отримати автомобіль у фактичне користування, оскільки державним виконавцем після накладення на автомобіль арешту, його було передано на відповідальне зберігання боржнику за відповідним виконавчим провадженням, з яким позивач не зміг встановити звязок та отримати автомобіль. Зазначене стало причиною для звернення [PERSON] до суду із даним позовом, в якому він просив стягнути із відповідача на користь позивача 559\~444,44 грн., але в подальшому позовні вимоги уточнив та просив стягнути із відповідача на користь позивача тільки моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору. Від представника позивача електронним звязком до суду надано заяву, в якій він просив здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити. Представником відповідача суду надано заяву про відкладення розгляду справи у судовому засіданні від 12 жовтня 2017 року через зайнятість у проведенні виконавчих дій у місті Кривий Ріг, проте доказів зазначеного суду надано не було, а ураховуючи, що представник відповідача приймав участь у розгляді справи, в матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову, а заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 09:20 годину подано через канцелярію суду представником відповідача 12 жовтня 2017 року особисто, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Треті особи у судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що представники відповідача та третіх осіб належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 04 листопада 2016 року ДП «Сетам» через веб-сайт в мережі Інтернет на замовлення Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було проведено електронні торги з реалізації автомобіля марки Lexus, модель GX, д/н [NUMBER], організатором яких був Відділ примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. Згідно із актом про проведення електронних торгів з реалізації арештованого рухомого майна в процедурі виконавчого провадження, затвердженого 18 листопада 2016 року Відділом примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, [PERSON] став переможцем торгів з реалізації автомобіля марки Lexus, модель GX, д/н [NUMBER] (а.с. 17) та як переможець 14 листопада 2016 року перерахував на рахунок Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області 559\~444,44 грн. за купівлю вказаного автомобіля (а.с. 41). 16 та 22 листопада 2016 року [PERSON] звернувся на адресу Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявами про надання акта про реалізацію нерухомого майна, передачу йому придбаного за аукціоном автомобіля та оголошення його у розшук у звязку із тим, що з особою, на відповідальне зберігання якої було передано автомобіль, неможливо встановити зв'язок (а.с. 20, 21, 22). Представником відповідача суду надано докази на підтвердження спрямування ним за належністю грошових коштів, отриманих від [PERSON] за наслідками проведеного 04 листопада 2016 року аукціону щодо реалізації автотранспортного засобу, а саме направлено суму виконавчого збору до УДКСУ Соборного району міста Дніпра, грошові кошти в рахунок відшкодування витрат на проведення виконавчих дій направлені до ГТУЮ у Дніпропетровській області, а решта отриманих коштів була перерахована на рахунок стягувача за відповідним виконавчим провадженням: ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 62, 63). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому пунктом 4 вказаної постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Відповідно до розяснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Так, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань та не зазначено в чому саме полягали його моральні страждання. Також позивачем не надано доказів на підтвердження зміни способу його життя. Окрім того, позивачем зазначено, що спричинену йому моральну шкоду він оцінює у 10 000,00 грн. В той же час, в своєму позові позивач не зазначив з яких міркувань та критеріїв він виходив оцінивши свої моральні страждання саме в таку суму. Більше того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, спричинену діями відповідача, проте вимог щодо визнання певних дій Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області неправомірними (протиправними, незаконними) позивач не заявляв, судових рішень про визнання дій відповідача щодо позивача неправомірними (протиправними, незаконними) суду також не було надано. Таким чином, оцінюючи усі докази які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо не обґрунтованості позову, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Ураховуючи результат вирішення справи, у відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у даній справі за розглянутими по суті позовними вимогами, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed