Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі - ПрАТ «МЗВМ») звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що у січні 2001 році за спільним рішенням адміністрації підприємства і профспілкового комітету [PERSON] надано житлове приміщення у гуртожитку № 7 ПрАТ «МЗВМ», розташованому у м. Маріуполі по вул. Покришкіна, буд. 9. 17.01.2001 р. відповідач був зареєстрований у гуртожитку, однак у надане йому жиле приміщення не вселився. У теперішній час фактичне місце проживання відповідача невідоме, з місця реєстрації він не знятий, з 2001 року його майна та особистих речей у гуртожитку немає. Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку № 7 по вул. Покришкіна, буд. 9 у м. Маріуполі. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 01.09.2011 року Публічному акціонерному товариству «МЗВМ» належить гуртожиток № 7, розташований по вул. Покришкіна, буд. 9 у м. Маріуполі. У 2001 році за спільним рішенням адміністрації підприємства і профспілкового комітету [PERSON], [INFO], виділено житлове приміщення у зазначеному гуртожитку. На підставі наведеного рішення 17.01.2001 р. відповідач зареєстрований у гуртожитку № 7, розташованому по вул. Покришкіна, буд. 9 у м. Маріуполі, однак у надане йому житлове приміщення не вселився. У теперішній час фактичне місце проживання відповідача невідоме, з реєстрації у гуртожитку він не знятий. Із актів ПрАТ «МЗВМ» від 21.12.2015 р., 08.02.2016 р. та 16.05.2016 р. вбачається, що з 01 грудня 2015 року відповідач у кімнаті № 93 гуртожитку № 7, розташованому по вул. Покришкіна, буд. 9 у м. Маріуполі не проживає, його майна та особистих речей у вказаному приміщенні немає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO], гуртожиток № 7 з грудня 2015 року, тобто понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується актами ПрАТ «МЗВМ». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування гуртожитком № 7 у будинку № 9 по вул. Покришкіна в м. Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved