Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання недійсним договору дарування та захист порушених прав. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 3-2834, що був укладений між [PERSON] та [PERSON]. У вищевказані квартирі проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2012 року було усунено перешкоди в користуванні належній [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] шляхом виселення із зазначеної квартири [PERSON] та [PERSON]. Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 16.10.2009 року у зв'язку з його виконанням [PERSON] неналежним чином та про визнання права власності за [PERSON], відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено у повному обсязі, а саме: розірвано договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 3-2834 та повернуто у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного рішення суду Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було вилучено запис 9156403. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року було скасовано вищезазначене рішення суду від 04 грудня 2012 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання залишено без задоволення; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено, а саме: скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; усунено перешкоди [PERSON] щодо проживання та користування квартирою [ADDRESS]; вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11.09.2013 року вищезазначене судове рішення від 20.04.2014 року було скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування права власності [PERSON] на квартиру і визнання права власності на квартиру за [PERSON] і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищезазначених позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду було залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2013 року судове рішення Апеляційного суду Київської області від 11.09.2013 року залишено без змін. На початку 2014 року Позивач надала відповідні документи для проведення реєстрації права власності на спірну квартиру на своє ім'я, проте останній було відмовлено у здійснення державної реєстрації права власності на вищезазначену квартиру у зв'язку із ти, що дана квартира належить іншій особі. В подальшому Позивачу стало відомо, що всупереч вищезазначених судових рішень [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS], [PERSON], що підтверджується договором дарування серія та номер 940 від 28.12.2012 року, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON]. Позивач вважає, що протиправні дії Відповідачів щодо укладення вищезазначеного договору дарування порушують її права як власника, у зв'язку зі чим, просила суд визнати недійсним договір дарування серія та номер 940 від 28.12.2012 року, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] про те, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) було даровано своїй онуці - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) квартиру, що розташована у Київській області, у [ADDRESS], серія та номер 940 від 28.12.2012 року, у зв'язку з чим повернути вказану квартиру у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]); зобов'язати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника та реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], щодо [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Представником [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні були подані письмові заперечення проти позовної заяви, відповідно до яких зазначено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено у повному обсязі: розірвано договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON]та зареєстрованого у реєстрі за № 3-2834 та повернуто у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказане судове рішення набрало чинності 11.06.2012 року, про що свідчить відповідний підпис та печатка суду. На підставі зазначеного рішення суду, 16.08.2012 року державним нотаріального контори [PERSON] знято заборону відчуження спірної квартири накладену 16.10.2009 року і вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис 9156403 з контрольною сумою В750Г25БЕО та повернуто [PERSON] оригінал Договір купівлі-продажу від 09.07.2002 року цієї квартири. Право власності на вказану квартиру на [PERSON] БТІ було на підставі Договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року знову відновлено та 23.11.2012 року виготовлено нову технічну документацію на дану квартиру. У відповідності із зазначеним реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] скасовано. На підставі Договору дарування від 28.12.2012 року ця квартира, на думку представника Відповідачів, абсолютно законно була подарована малолітній [PERSON] і відповідно це право власності 11.01.2013 року було за нею зареєстровано. В подальшому рішення, що було підставою для зняття заборони відчуження спірної квартири було скасоване. Представник Відповідачів, зазначив, що [PERSON] на момент укладення договору дарування спірної квартири мала законне право на відчуження цього майна як власник, а тому спірний договір дарування був укладений абсолютно правомірно. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні представники Позивача підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову. Інші учасники процесу в судове процесу не з'явились. Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] подала до суду заяву від 15.10.2014 року за вх. № 25701 з проханням слухати справу у її відсутність; проти задоволення позову заперечувала, оскільки спірний договір дарування було посвідчено нею з дотриманням вимог чинного законодавства. Головний спеціаліст служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської райдержадміністрації подав до суду заяву від 05.11.2014 року за вх. № 27764 з проханням слухати справу у відсутності їх представника; справу вирішити відповідно до чинного законодавства України. Начальник служби у справах дітей та сім'ї Київської обласної державної адміністрації подав до Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву від 03.12.2014 року за № 30654 з проханням розглянути справу без участі представника служби у справах дітей та сім'ї Київської обласної державної адміністрації. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог частково з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 3-2834, що був укладений між [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2012 року було усунено перешкоди в користуванні належній [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] шляхом виселення із зазначеної квартири [PERSON] та [PERSON]. Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 16.10.2009 року у зв'язку з його виконанням [PERSON] неналежним чином та про визнання права власності за [PERSON], відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено у повному обсязі: розірвано договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 3-2834 та повернуто у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На підставі вищезазначеного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, 16.08.2012 року державним нотаріального контори [PERSON] було знято заборону відчуження спірної квартири накладену 16.10.2009 року і вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис 9156403 з контрольною сумою В750Г25БЕО та повернуто [PERSON] оригінал Договір купівлі-продажу від 09.07.2002 року цієї квартири. Право власності на вказану квартиру [PERSON] знову було відновлено та 23.11.2012 року виготовлено нову технічну документацію на дану квартиру. У відповідності із зазначеним реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] скасовано. На підставі договору дарування від 28.12.2012 року спірна квартира була подарована малолітній [PERSON] відповідно 11.01.2013 року це право власності було за нею зареєстровано. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За правилами частини 1 стаття 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року було скасовано вищезазначене рішення суду від 31 травня 2012 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання залишено без задоволення; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено, а саме: скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; усунено перешкоди [PERSON] щодо проживання та користування квартирою [ADDRESS]; вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11.09.2013 року вищезазначене судове рішення від 20.04.2014 року було скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування права власності [PERSON] на квартиру і визнання права власності на квартиру за [PERSON] і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищезазначених позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду було залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2013 року судове рішення Апеляційного суду Київської області від 11.09.2013 року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарські або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку із скасуванням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року відпали правові підстави [PERSON] на розпорядження спірною квартирою, оскільки після укладення договору довічного утримання право власності на неї перейшло від [PERSON] до [PERSON]. Вищезазначений тезис також підтверджується ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року, відповідно до якої роз'яснено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не скасоване, спірна квартира не поверталась у власність [PERSON]. Таким чином, ретроспективно [PERSON] під час укладення оспорюваного договору не була власником майна, і відповідно не мала права на його відчуження. Відповідно до ст. ст. 386-387, 392 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що спірна квартира, власником якої є [PERSON] вибула з її володіння поза межами її волі, відчужена особою, яка не була власником майна, без законних на те підстав, а тому договір дарування від 28.12.2012 року року укладений між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним з поверненням вказану квартиру у власність [PERSON]. Щодо вимоги Позивача про зобов'язання Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника та реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], щодо [PERSON] та [PERSON], то слід зазначити наступне. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент подачі позовної заяви, - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним договору дарування квартири є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію відповідного договору. Отже, у Позивача відсутні підстави звертатись з вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Така вимога може бути підставою для звернення з окремим позовом у разі відмови реєстраційної служби внести зміни про скасування державної реєстрації прав. На підставі ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 386, 387, 392 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: partial