Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., [PERSON], посилаючись на те, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №116739548 від 12 березня 2018 року відповідачем було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна у вигляді приміщення літньої кухні, об`єкту нежитлової нерухомості, загальною площею 48,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS], про що в реєстрі зроблено запис №25201397 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40071189 від 12 березня 2018 року. Підставами виникнення права власності зазначено: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 10 листопада 2014 року, видавник ПП «ДІЖЕН» та довідка з адресного реєстру, серія та номер: 515411/1, виданий 02 лютого 2015 року, видавник: Адресний реєстр міста Одеси. Стверджувала, що вона з 30 жовтня 2014 року є зареєстрованим власником об`єкту житлової нерухомості, а саме квартири під літ. «Е», розташованої по [ADDRESS] , загальною площею 48,9 кв.м., яка була придбана нею за договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пенчевою І.І. Зазначила, що план її квартири за технічним паспортом повністю збігається з планом, вказаним в технічному паспорті, який був виданий ПП «Діжен» 10 листопада 2014 року, та за яким була здійснена реєстрація права власності [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS] , яку займає її квартира, лише під другою назвою, з визначенням цього приміщення «нежитловим» та «літньою кухнею». Посилаючись на те, що реєстрацію права власності [PERSON] на приміщення [ADDRESS] було здійснено державним реєстратором з порушенням встановленого порядку, так як в останньої відсутні правовстановлюючі документи, передбачені законом, і вказану реєстрацію, на його думку, було здійснено виключно для створення умов для незаконного захоплення квартири, позивачка просила суд визнати незаконним рішення державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40071189 від 12 березня 2018 року та скасувати відповідний йому запис №25201397 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 14 вересня 2018 року [PERSON] було відмовлено у відкритті провадження по вказаній справі (а.с. 33-34). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2018 року було скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 76-79). Ухвалою суду від 04 грудня 2018 року позовна заява була прийнята судом до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 85-86). Ухвалою суду від 10 січня 2019 року до участі у вказаній цивільній справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON] , виключено її із списку третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (а.с. 132-133). Ухвалою суду від 30 січня 2019 року строк проведення підготовчого провадження по даній справі було продовжено (а.с. 159-160). Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 185-186). Представник позивачки, діючий на підставі довіреності від 16 квітня 2016 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі (а.с. 40). Представники [PERSON] , діючі на підставі ордеру від 18 грудня 2018 року та за довіреністю від 28 жовтня 2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову. Раніше надали до суду письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначили, що 30 жовтня 2014 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру літ. Е по [ADDRESS], на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстрованого в реєстрі під № 2719, що стало підставою для реєстрації її права власності. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, вищевказаний договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2014 року був визнаний недійсним. Зазначили, що [PERSON] отримала право власності на вищезазначене приміщення за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2004 року, яке рішенням Апеляційного суду Одеської області 16 листопада 2012 року було скасоване. Вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] , не будучи власником квартири під літ. «Е», об`єкт житлової нерухомості майна, розташований по [ADDRESS] , не мала право відчужувати її [PERSON] . Посилаючись на те, що [PERSON] не є власником нерухомого майна з реєстраційним номером [NUMBER] , тобто квартири під літ. «Е» по [ADDRESS] , загальною площею 48,9 кв.м., а державна реєстрація права власності на вищезазначений об`єкт нерухомості здійснено відповідачем у зв`язку з наявністю у [PERSON] права власності на дане приміщення, остання просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 84, 94-122). Відповідач державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації» Іскров О.В., в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, відзиву на позов у встановлений судом строк не надав (а.с. 189). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12 березня 2018 року на підставі рішення державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40071189 від 12 березня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності [PERSON] на нежитлове приміщення літньої кухні, загальною площею 48,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 березня 2018 року вбачається, що підставами виникнення права власності [PERSON] на нежитлове приміщення літньої кухні, загальною площею 48,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] стали: технічних паспорт, серія та номер б/н, виданий 10 листопада 2014 року, видавник: ПП «ДІЖЕН»; довідка з адресного реєстру, серія та номер: 515411/1, видана 02 лютого 2015 року, видавник: Адресний реєстр міста Одеси (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2016 року, договір купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 2719 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Пачевою І.І., був визнаний недійсним (а.с. 100-102). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року було встановлено, що 24 вересня 2003 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та як опікун, від імені недієздатних [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 41,0 кв.м. в тому числі житловою площею 28,2 кв.м., корисною площею 41,0 кв.м., яка належала продавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 14 серпня 2003 року за реєстром №3-19730, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 21 серпня 2003 року у реєстровій книзі під номером 381 пр.стр.76, реєстр №230. Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вищезазначена квартира на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстрована за [PERSON] Зі змісту зазначеного рішення суду вбачається, що з витягу протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету №47 від 10 травня 1979 року [PERSON] було надано земельну ділянку в розмірі 20 кв.м. під будівництво літньої кухні. У рішенні зазначено, що відповідно до довідки №586 від 12 червня 2013 року [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з 24 вересня 2003 року та є власником квартири № 12 та літньої кухні побудованої на прибудинковій території будинку 2-а. Кухня зареєстрована в ОМБТ і РОН м. Одеси під літерою «И», що відображено в технічному паспорті будинку 2-А. Крім того, з рішення суду вбачається, що приватизація квартири № 12 була проведена 14 серпня 2003 року та видано свідоцтво про право власності на квартиру та підсобне приміщення (літню кухню) на підставі Закону про приватизацію державного житлового фонду від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ ст. 10 п.2: додаткові приміщення (кладочки, літні кухні, сараї та т.п.) передаються у власність власників квартир безоплатно та окремій приватизації не підлягають. Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2004 року за [PERSON] було визнано право власності на будівлю літ «Е» будинку [ADDRESS] , яке складається з однієї житлової кімнати загальною площею 16,7 кв.м. та підсобних приміщень. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2012 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2004 року було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Малиновської районної адміністрації м. Одеси про визнання права власності на нерухоме майно, відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2012 року встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 січня 2004 року, а саме квартири літ. Е об`єкт житлової нерухомості майна, розташований в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] у простій усній формі (домашня угода) не є укладеним та не створює прав та обов`язків для сторін, у зв`язку з чим було скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2004 року про визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Судом встановлено, що 30 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру літ. Е у будинку під [ADDRESS] (а.с. 12). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року встановлено, що [PERSON] не будучи власником квартири літ. Е об`єкт житлової нерухомості майна, розташований в [ADDRESS] , не мала права відчужувати вказану квартиру [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини набуття права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та літньої кухні побудованої на прибудинковій території будинку 2-а, з 24 вересня 2003 року, встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2016 року, а тому не підлягають доказуванню. В той же час, договір купівлі - продажу квартири літ. Е об`єкт житлової нерухомості майна, розташований в [ADDRESS] будинок 2а від 30 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] був визнаний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2016 року, недійсним. Отже, право власності [PERSON] на квартиру літ. «Е» по [ADDRESS] за рішенням суду було припинено, відповідно до вимог ст. 346 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що після укладення 30 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу квартири літ. Е об`єкт житлової нерухомості майна по [ADDRESS], право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2014 року, номер запису про право власності: 7525696 (а.с. 15). Встановлено, що 29 грудня 2016 року після набрання рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року, законної сили 20 жовтня 2016 року державним реєстратором Фариною Л.В. було винесено рішення №33265393 про скасування запису про право власності про скасування державної реєстрації за номером 7525696 (а.с. 106). Досліджуючи вимоги позивача щодо визнання незаконним рішення державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40071189 від 12 березня 2018 року та скасування відповідного йому запису №25201397 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею першою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952 ІV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно п. п. 15, 16 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі Порядок) в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій, після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. На підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить запити до Державного реєстру прав. Відповідно до п. 41 Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав про скасування державної реєстрації на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року договір купівлі-продажу квартири під літ. «Е» по [ADDRESS], укладений 30 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійним, то суд прийшов до висновку, що підстав вважати, що діями державного реєстратора були порушені права [PERSON] , як власника майна, не має. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про право набувача або про нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», врегульовано питання внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тобто, у разі, якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У даному випаду, реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Крім того, чинним законодавством України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Згідно Витягу з Протоколу спільного засідання адміністрації та комітету профспілки № 47 від 10 травня 1979 року, громадянину [PERSON] , колишньому власнику, було надано земельну ділянку в розмірі 20 кв.м. під будівництво літньої кухні (а.с. 108). Відповідно до Довідки з Адресного реєстру міста Одеси №515411/1 від 02 лютого 2015 року вбачається, що за замовленням [PERSON] було зареєстровано наступну адресу нерухомого майна, нежитлового приміщення літньої кухні, [ADDRESS] (а.с. 107). З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2014 року [PERSON] отримала технічний паспорт на нежитлове приміщення літньої кухні, в будинку [ADDRESS], в якому зазначено, що у зв`язку з тим, що будівля літ. «літня кухня» площею 48,9 кв.м., яка знаходиться у користуванні, збудована до 05 серпня 1992 року, то відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року №127, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із змінами та доповненнями) не належать до самочинного будівництва (а.с. 109-110). Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що посвідчує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Отже, суд вважає, що у державного виконавця були всі повноваження щодо реєстрації права власності [PERSON] на літню кухню, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. п. 10-11 Порядку ведення Державного реєстру прав визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 «Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», під час розгляду заяви (запиту) державний реєстратор здійснює пошук у Державному реєстрі прав відомостей про: нерухоме майно; право власності та суб`єкта цього права; інші речові права та суб`єкта цих прав; іпотеку та суб`єкта цього права; обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав. Пошук у Державному реєстрі прав відомостей здійснюється за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна. Згідно з п.п. 15-16 Порядку №1141, після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав. Розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше. Отже, вищезазначеними законодавчими положення визначено повноваження державного реєстратора при розгляді заяви про державну реєстрацію та певний алгоритм дій на їх реалізацію: при реєстрації права власності державний реєстратор відкриває розділ на об`єкт нерухомого майна, заповнюючи його відомостями про таке майно, та водночас за наявності відомостей у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна переносить відповідні записи до розділу Державного реєстру речових прав, відкритого на такий об`єкт нерухомого майна. Таким чином, суд прийшов до висновку, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення літньої кухні, в будинку [ADDRESS] проведена без порушень вимог ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 89ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 704,80 грн., що сплачений позивачкою у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 1). На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 316, 319, 321, 346, 386, 393 ЦК України,

Outcome: dismissed