Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася з позовом до ПАТ «Банк «Таврика» про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позивач зазначала, що на початку липня 2012 року вона звернулася до відповідача з наміром укласти договір банківського вкладу депозиту з проханням надати вигідні умови, пояснивши, що грошові кошти, які вона має намір розмістити в банківській установі це заощадження всього її життя. 03 липня 2012 року між ними було укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 на суму 5\~000 доларів США. ПАТ «Банк «Таврика» видало позивачу ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646, а позивач [PERSON] в свою чергу передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5\~000 доларів США. 31 грудня 2012 року позивач звернулася до відповідача з проханням повернути їй вкладені кошти, на що їй повідомили, що банк не працює, оскільки 20 грудня 2012 року постановою Правління Національного банку України №548 АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №33 від 20 грудня 2012 року в банку впроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на тимчасову адміністрацію. В березні 2013 року позивача повідомили, що для виплати вкладів вкладникам буде призначено банк та виділено Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, але для цього необхідно написати заяву. В липні 2013 року позивач отримала лист від відповідача за №1974/7 від 11 липня 2013 року, яким банк повідомив, що вимога позивача про повернення вкладу включена до реєстру кредиторів в сумі 39965,00 грн. до сьомої черги. З листа позивачу стало відомо, що в неї депозит з видачею сертифікату на предявника і, що такі вклади не гарантуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідач не повідомив позивача, що договір, який укладається з нею, не є договором банківського вкладу, а є розміщенням відповідачем цінного паперу ощадного депозитного сертифікату, не було повідомлено позивачу про особливості цього цінного паперу, не було розяснено відмінностей між вкладом та розміщенням ощадних сертифікатів. Вважає, що цими своїми діями відповідач грубо порушив вимоги закону щодо надання позивачу достовірної та своєчасної інформації щодо продукції (послуги), яку він реалізував. Посилаючись на викладене та враховуючи те, що вчинений між позивачем та відповідачем правочин не відповідав внутрішній волі позивача та чинному законодавству, позивач просила суд визнати недійсним договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії В №001646, укладений 03 липня 2012 року та ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646 (дата видачі 03 липня 2012 року, дата погашення 31 грудня 2012 року), стягнути з ПАТ «Банк «Таврика» грошові кошти в сумі 5000 доларів США. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача ПАТ «Банк «Таврика» [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову в повному обсязі. Просили суд про застосування строку позовної давності. Судом встановлено, що 03 липня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Таврика» було укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 на суму 5\~000 доларів США, згідно якого ПАТ «Банк «Таврика» видало позивачу [PERSON] ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646, а позивач [PERSON] в свою чергу передала відповідачу ПАТ «Банк «Таврика» грошові кошти в розмірі 5\~000 доларів США (дата видачі 03 липня 2012 року, дата погашення 31 грудня 2012 року) (а.с.7-10). Відповідно до постанови Правління Національного банку України №97 від 20 березня 2013 року АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «Банк «Таврика» впроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на тимчасову адміністрацію (а.с.21-24). 28 березня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача ПАТ «Банк «Таврика» із заявою про включення її до реєстру кредиторів з метою повернення грошових коштів у розмірі 5000 доларів США, згідно договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 від 03 липня 2012 року, строк зберігання до 31 грудня 2012 року (а.с.88). Згідно листа за вих..№6676 від 02 березня 2015 року, листом від 11 липня 2013 року за №1974/7 позивача [PERSON] було повідомлено, що вимога про повернення вкладу згідно договору в сумі 39965,00 грн. включена до реєстру кредиторів до сьомої черги (а.с.83). Відповідно до ст..257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дослідивши письмові матеріали справи та вислухавши сторін в судовому засіданні, суд вважає, що строк позовної давності позивачем [PERSON] не пропущено, оскільки позивач дізналася про порушення своїх інтересів з листа відповідача ПАТ «Банк «Таврика» від 11 липня 2013 року за №1974/7, а з даним позовом звернулася до суду 16 березня 2016 року. Що стосується доводів позивача [PERSON] щодо нікчемності вчиненого правочину, а саме: укладення договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 на суму 5\~000 доларів США, суд не знайшов підтверджуючих доказів таких доводів, оскільки при укладенні вищевказаного договору між сторонами було погоджено всі істотні умови, що підтверджується підписом позивача [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії В №001646, укладеного 03 липня 2012 року та ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646 (дата видачі 03 липня 2012 року, дата погашення 31 грудня 2012 року) не підлягають задоволенню. Однак, відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Оскільки банк, всупереч вимог діючого законодавства, не повернув по першій вимозі позивача грошові кошти, суд приходить до обґрунтованого висновку про їх повернення в повному обсязі. Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплату судового збору, він стягується із відповідача в дохід Держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь Держави судовий збір в розмірі 1378 грн.: 5000 доларів США * 25,17 (офіційний курс гривні до іноземних валют станом на 19.08.2016р.) = 125\~850 грн.. В п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру справляється 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2016 р. становить 1378,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial