Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

У вересні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. 19.07.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 14/078/07-G, згідно якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 70 000 доларів США, під 12,70 % річних, зі строком користування з 19.07.2007 р. по 18.07.2017 р. В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором, між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки б/н від 19.07.2007 року, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому житловий будинок за адресою: м. Миколаїв вул. Четверта Козацька 25, та земельну ділянку площею 1\~000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:04:005:0001, що розташована за цією ж адресою. 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк», яке є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», і ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого останній набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, та замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях і набуває право вимагати від боржників повного та належного виконання ними своїх обов'язків у відповідних договорах. Відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконував належним чином, через що виникла заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року становить 641 573,03 грн., із яких: ●заборгованість за кредитом 555 007,71 грн.; ●заборгованість за відсотками 86 565,32 грн. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Четверта Козацька 25, шляхом визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] заперечував проти позову з тих підстав, що позивачем не обґрунтований належним чином розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням сплачених відповідачем коштів згідно рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.09.2015 року. Крім цього, представник відповідача посилався на те, що вимогу позивача про погашення заборгованості відповідач не отримував. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи із нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 19.07.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 14/078/07-G, згідно якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 70 000 доларів США, під 12,70 % річних, зі строком користування з 19.07.2007 р. по 18.07.2017 р. (а.с. 4-7). Зі змісту договору кредиту та графіку погашення кредиту, який є його невідємною частиною вбачається, що погашення договору мало відбуватися у доларах США. В забезпечення кредитного договору між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки б/н від 19.07.2007 року, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому житловий будинок за адресою: м. Миколаїв вул. Четверта Козацька 25 із житловою площею 93,1 кв.м., та загальною площею 304,8 кв.м., та земельну ділянку площею 1\~000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:04:005:0001, що розташована за цією ж адресою і буде належати відповідачеві після отримання ним державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 8-9). Пунктами 4.2 та 4.3 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору. При настанні таких випадків іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: ●набуває право власності на майно; ●від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; ●дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених із ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу майна, за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеному у даному договорі. Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Із виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.06.2013 року та акту приймання-передачі прав вимоги до цього договору вбачається, що між ПАТ «Кредитпромбанк», яке є правонаступником ВАТ «Кредитпромбанк», і ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого останній набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, та замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях і набуває право вимагати від боржників повного та належного виконання ними своїх обов'язків у відповідних договорах. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Із матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору № 14/078/07-G, внаслідок чого станом на 28.07.2015 року виникла заборгованість на загальну суму - 641 573,03 грн., із яких 555 007,71 грн. - заборгованість за кредитом і 86 565,32 грн. заборгованість за відсотками. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Проаналізувавши положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобовязань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання\~права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 26.10.2016 року у справі № 6-1625цс16. Разом із цим, відмовляючи у даному позові, суд виходить із того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач отримував вимогу позивача про погашення заборгованості № 31.4-08/7763/15 від 17.08.2015 року (а.с. 11). При цьому позивач звернувся до суду із даним позовом 08.09.2015 р., тобто до закінчення передбаченого п. 4.3 іпотечного договору 30-денного строку, тобто порушив процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, що була визначена сторонами в іпотечному договорі. Крім цього, виходячи із положень ст. 392 ЦК України, позивач має довести, зокрема, що його право власності не визнається відповідачем або іншою особою. Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач намагався у позасудовому порядку зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Позовних вимог до відповідного органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачем також не заявлено. Із наявного у матеріалах справи звіту про оцінку предмета іпотеки від 14.01.2015 року вбачається, що загальна вартість предмета іпотеки житлового будинку та земельної ділянки по вул. Четвертій Козацькій 25 становить 1\~261\~063 грн., що значно перевищує розмір заборгованості відповідача за кредитним договором. До того ж, із матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.09.2015 року відповідачем було сплачено 419\~523,16 грн. кредитної заборгованості. За таких обставин, суд було запропоновано представникові позивача уточнити розмір позовних вимог з урахуванням сплачених відповідачем коштів і відповідного коригування до курсу валют, оскільки кредитні зобов'язання між сторонами були визначені у доларах США, однак уточнений розрахунок заборгованості суду представлений не був. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed