Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

у вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Останній мотивував тим, що жодних кредитних договорів з ПАТ «Легбанк» не укладав, кошти від банку не отримував, а про існування кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 року, начебто укладеного з банком, йому стало відомо у 2017 році, коли він отримав копію заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.0.2016 року, яким з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Легбанк» було стягнуто 9 858 139,15 грн. заборгованості за кредитним договором та 3 654,00 грн. судового збору. Оскільки при укладенні кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 року між ним та банком та додаткових угод до нього не дотримано вимог ст. 203 ЦК України про те, що його волевиявлення маж бути вільним і відповідати внутрішній волі, має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, останній є недійсним в силу вимог ст. 215 ЦК України. Том, просив суд визнати недійсними кредитний договір № 04-33-13КФ від 19.12.2013 року, укладений між ним та ПАТ «Легбанк», а також додаткову угоду від 14.05.2014 року до кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 року. Ухвалою від 14.09.2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 15). Ухвалою від 26.10.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з призначенням розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 46-47). В судове засідання учасники цивільного процесу не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та його представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та зазначенням того, що заявлені позовні вимоги ними підтримуються в повному обсязі, наполягають на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач, котрий повідомлявся в установленому порядку про час та місце розгляду справи, явку свого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Відзив не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2013 року між ПАТ «Легбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 04-33-13КФ. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 12 000 000,00 грн. на споживчі цілі (а.с. 6-9). 14.05.2014 року між ПАТ «Легбанк» та [PERSON] була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до якої відновлювальна відклична лінія відкривається на строк до 21.10.2014 року (включно) зі сплатою 10,0 процентів річних та зі сплатою одноразової комісії в розмірі 1,0% від суми заборгованості на кожне перше число наступного місяця (а.с. 10). Заочним рішенням рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.0.2016 року з [PERSON] на користь ПАТ «Легбанк» було стягнуто 9 858 139,15 грн. заборгованості за кредитним договором та 3 654,00 грн. судового збору (а.с. 11-13). Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, [PERSON] оскаржив останнє в апеляційному порядку. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2018 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.0.2016 року скасовано, у позові ПАТ «Легбанк» - відмовлено (а.с. 37-40). Судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] договір кредиту з ПАТ «Легбанк» не укладав, кошти не отримував, а тому зобов'язання повертати кредит перед банком не має. До вказаного висновку апеляційна інстанція дійшла, виходячи з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 690\\691\\18-32 від 06.03.2018 року, складеного КНДІСЕ, з якого вбачається, що підписи від імені [PERSON], які містяться у Кредитному договорі № 04-33-1ЗКФ від 19.12.2013 у графі «Позичальник» у рядку «(підпис)» у правому нижньому куті кожного аркуша договору, розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 19.12.2013 у графі «Позичальник [PERSON]», повідомленні про умови кредитування фізичних осіб на споживчі цілі в публічному акціонерному товаристві «Легбанк» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (Додаток № до Кредитного договору № 04-331 ЗКФ від 19.12.2013) у графах «Позичальник ([PERSON])» та «Позичальник отримав примірник повідомлення», додатковій угоді від 14.05.2014 до Кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у рядку «(підпис) [PERSON]», додатковій угоді від 24.01.2014 до Кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у рядку «В.І. Сирота», додатковій угоді від 23.05.2014 до Кредитного договору № 04-33-1 ЗКФ від 19.12.2013 у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у рядку «В.І. Сирота», заяві на видачу готівки № КЗ 18/22 від 04.03.2014 у графі «Підпис отримувача», заяві на видачу готівки № К196/57 від 12.03.2014 у графі «Підпис отримувача», заяві на видачу готівки № К8/22 від 14.05.2014 у двох примірниках у графі «Підпис отримувача», заяві на видачу готівки № К391/25 від 06.06.2014 у графі «Підпис отримувача», виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 58-71). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги усі викладені обставини у їх сукупності, враховуючи той факт, що [PERSON] не підписував зазначеного кредитного договору № 04-33-13КФ від 19.12.2013 року та додаткової угоди до нього від 14.05.2014 року, тобто, не бажав укласти правочин і зовнішній вираз його волі відповідав внутрішньому, позовні вимоги останнього є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved