Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS]; виселення відповідача із вказаного житлового будинку. Позов обґрунтовували тим, що спільне проживання у будинку неможливо через систематичну протизаконну поведінку відповідача, з приводу чого [PERSON] неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів, але це не привело до покрашення його поведінки. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне дослідження доказів. Апелянт зазначає, що відповідач вчиняє сварки, наносить їй тілесні ушкодження, псує речі, продукти харчування, що призводить до неможливості знаходитись разом з ним в одному помешканні та є підставою для виселення відповідача за ст. 116 ЖК України. У запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки [PERSON], яка підтримала апеляційну скаргу, відповідача [PERSON], який наголошував на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] районний суд виходив з того, що відсутні докази застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, що є обов'язковою умовою застосування ст. 116 ЖК України. Відмову у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком суд мотивував тим, що [PERSON] постійно проживає у будинку, жодних доказів і підстав для визнання його таким, що втратив право користування будинком суду не надано. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2011 року. Згідно записів у домовій книзі [PERSON] зареєстрований у спірному житловому будинку за адресою [ADDRESS] з 01.02.2000 року, де він і проживає по дійсний час. За цією ж адресою зареєстрована і позивачка [PERSON] (а.с. 7-8). 04 травня 2007 року [PERSON] отримала в дар 6/9 частин спірного житлового будинку (а.с. 5-6). 08 травня 2013 року [PERSON] зверталась до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з приводу конфлікту, що виник між нею та відповідачем. За результатами перевірки даного звернення з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки та офіційне попередження про недопущення вчинення насильства в сім'ї (а.с. 9). 25 вересня 2013 року за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в зв'язку з тим, що 05.10.2012 року за місцем проживання ним було вчинено сварку з [PERSON] та заподіяно останній легких тілесних ушкоджень (а.с. 13-15). Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Після застосування до відповідача [PERSON] органами міліції заходів попередження та засудження його за нанесення легких тілесних ушкоджень позивачці [PERSON] останній своєї антигромадської поведінки не змінив. Про зазначене свідчить висновок за результатами перевірки за зверненням [PERSON] від 07.02.2014 року за фактом образи та погроз фізичною розправою з боку [PERSON] З [PERSON] по телефону була проведена профілактична бесіда про недопустимість антигромадської поведінки відносно колишньої дружини [PERSON] в подальшому (а.с. 12). Зважаючи на те, що вжиті до відповідача органами міліції заходи попередження не дали позитивних результатів, його поведінка у відношенні позивачки має антигромадський характер, у зв'язку з чим остання не має можливості проживати у належному їй на праві власності будинку, апеляційний суд вважає, що наявні підстави, передбачені ст. 116 ЖК України для виселення [PERSON] із спірного будинку. За вказаних обставин, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] із житлового будинку за адресою [ADDRESS]. У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 60 грн. 90 коп. Висновки районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] та позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком є правильними, оскільки, як вірно зазначив районний суд, [PERSON] проживає у спірному будинку та у справі відсутні докази чинення перешкод в користуванні будинком саме [PERSON] Таким чином, рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial