Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

У березні 2018 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В позові позивач зазначила, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Квартира за адресою: [ADDRESS], була виділена їй в користування та за нею визнано право власності за рішенням суду. Починаючи з листопада 2016 р. [PERSON] в квартирі не проживає, витрат на її утримання не несе, комунальними послугами не користується і не оплачує їх. Фактично в квартирі проживає лише позивач та її неповнолітній син [PERSON]. Повнолітній син [PERSON] зареєстрований в квартирі, але також не проживає в ній, оскільки навчається в іншому місті. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача у квартирі чинить перешкоди у здійсненні права власності, [PERSON] просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності судові не надав. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, проти позову не заперечує. Як вбачається з ухвали про відкриття провадження у справі від 16.04.2018 відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, надати суду відзив на позовну заяву. [PERSON] ухвалу суду отримав, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, але відзив суду не надав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - Відділу реєстрації фізичних осіб по Вознесенівському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з'явився, про місце, день, та час розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, пояснення на позов не надав, з заявою про неможливість присутності не звертався. Суд, заслухав позивача, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.2005, який розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2009, справа № 2-5240/2009. 03.01.2018 Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області позивачу видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], про що складено відповідний актовий запис № 01. За час шлюбу з відповідачем позивачкою [PERSON] було набуто майно, в тому числі й квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2009 справа № 2-5242/2009, у користування [PERSON] виділено квартиру [ADDRESS] та визнано право власності за нею. Рішення суду набрало законної сили 23.11.2009. Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг від 10.04.2018 № 01-17/01/2298, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06.06.2006 року по теперішній час. Як вбачається з показів позивача та допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON], відповідач не проживає у квартирі з листопада 2016 р., витрат на її утримання не несе, комунальними послугами не користується та не здійснює за них оплату. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Судом встановлено, що відповідач понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 відповідно до Закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Оскільки судом встановлено, що відповідач, який зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], не проживає у квартирі понад рік, що перешкоджає позивачу у здійсненні права власності своїм майном, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. На підставі зазначеної норми закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved