Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до відповідача [PERSON] , у якій просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 27 січня 2017 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №65; визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1559,00 грн. щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позовної заяви до суду і до повноліття дитини; змінити прізвище [PERSON] з « [INFO] » на « [INFO] »; стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та за час перебування у шлюбі у них народилась спільна дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що ним за власні кошти придбано трикімнатну квартиру та докладено значних зусиль та матеріальних витрат для облаштування житла всім необхідним для проживання сім`ї, позивач організовував дозвілля, відпочинок сім`ї тощо, однак сімейне життя з відповідачем не склалось. Посилається на те, що після народження дитини, відповідач без його попередньої згоди, не враховуючи думки позивача та інтересів дитини, забрала її із помешкання, де вони спільно проживали, переїхавши жити до своїх батьків, оскільки власного житла у відповідача немає. З того часу, як вказує позивач, відповідачем [PERSON] та членами її родини вчиняються протиправні дії, які перешкоджають спілкуванню дочки з батьком та іншими родичами позивача. Незважаючи на це, позивач продовжує матеріально забезпечувати як доньку, так і дружину, надсилаючи грошові кошти на банківську картку відповідача, а також в інший спосіб. Відповідач ігнорує намагання позивача такого забезпечення, не відповідає на дзвінки та повідомлення, крім того, перешкоджає спілкуванню з донькою, фактично позбавляючи можливості проявляти батьківську турботу, створенню належних умов проживання та виховання дитини з боку батька. У зв`язку з цими обставинами за зверненням [PERSON] рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради №171 від 14.08.2018 року йому, як батьку, визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні зі своєю малолітньою донькою. Незважаючи на вказане рішення, відповідач і надалі не дає можливості бачитись батьку із дитиною, хоча позивач завчасно повідомляв про такі наміри засобами зв`язку. Крім того, зазначені факти порушень відповідача зафіксовані працівниками правоохоронних органів, відповідними актами про недопуск до дитини, актами огляду тощо. Як вказує позивач у позовній заяві, він більше двох місяців не бачив своєї доньки, йому достеменно невідоме її місцезнаходження, адже відповідач фактично переховує її від нього, безконтрольно вивозить її за місто без його згоди та повідомлення як батька. На переконання позивача, наведені ним факти перешкоджання з боку відповідача у здійсненні прав та обов`язків відносно дитини суперечать інтересам дитини, її нормальному розвитку та сприяють формуванню у дитини негативного ставлення до батька, а поведінка відповідача є аморальною та суперечить нормам законодавства. З огляду на вказані дії відповідача, позивач вважає, що дитина повинна проживати разом із ним, що відповідатиме інтересам дочки, оскільки у власності позивача знаходиться житло, у якому створені всі умови для її проживання, нормального розвитку та зростання, а позивач має час і можливість забезпечувати гармонійний розвиток дитини, піклуватися про неї та матеріально забезпечувати. При цьому посилається на рівність прав і обов`язків батьків у шлюбі та сім`ї, свою позитивну характеристику, відсутність шкідливих звичок, наявність роботи, грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, а також бажання брати активну участь у вихованні дитини. Крім того, оскільки домовленості з відповідачем про розмір її частки на утримання дитини немає, позивач вважає, що [PERSON] зобов`язана нарівні з ним утримувати дитину, а тому ставить вимогу про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі. Також вважає необхідним змінити прізвище малолітньої дочки, оскільки всупереч власним інтересам та з метою недопущення конфліктів надав згоду на реєстрацію спільної доньки під прізвищем « [INFO] », на якому наполягала дружина, що не відповідало його дійсній волі на той час, а зміна прізвища в подальшому позитивно вплине на становлення доньки як особистості. Більше того, у зв`язку з протиправними та незаконними діями позивач зазнав моральних страждань та просить стягнути з відповідача відповідну компенсацію, яку оцінює у розмірі 5000,00 грн. Разом із тим, позивач вважає неможливим збереження подружніх відносин з відповідачем через те, що втрачена їх основа, а підстави для примирення відсутні, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. На підставі викладеного, а також з урахуванням доводів, зазначених у позовній заяві, просить задовольнити зазначені позовні вимоги. 28 вересня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі (а.с.152-153 т.1). 26 жовтня 2018 року ухвалою суду за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено (а.с.174-175 т.1). 28 листопада 2018 року ухвалою суду за клопотанням представника відповідача зупинено провадження по справі до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства (а.с.193-194 т.1). 20 грудня 2018 року постановою Полтавського апеляційного суду ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 28 листопада 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.211-213 т.1). 29 грудня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.217 т.1). 30 січня 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача, доручено службі у справах дітей Шевченківської районної у м.Полтаві ради підготувати письмовий висновок про розв`язання спору щодо місця проживання дитини; крім того, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.18-19 т.2) 27 лютого 2019 року ухвалою суду виправлено описку в ухвалі суду від 30.01.2019 року в частині доручення підготовки висновку саме органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради. Також, у зв`язку із заявленим відводом судді, провадження у цій справі було зупинено до вирішення питання щодо відводу судді та передано для здійснення автоматичного розподілу заяви іншому судді відповідно до ст.33 ЦПК України (а.с.36-37 т.2). 01 березня 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави в задоволенні заяви відповідача про відвід судді Блажко І.О. по справі відмовлено; справу передано судді для подальшого розгляду (а.с.42-43 т.2). 12 березня 2019 року ухвалою суду поновлено провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні (а.с.45 т.2). 27 березня 2019 року ухвалою суду в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено; задоволено самовідвід судді Блажко І.О.; справу передано для вирішення питання повторного автоматичного розподілу іншому судді (а.с.74-75 т.2). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2019 року вказану цивільну справу передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В. (а.с.78 т.2). 10 червня 2019 року протокольною ухвалою судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог (а.с.103-104 т.2). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, в матеріалах справи наявна письмова заява відповідача від 10.06.2019 року про розгляд клопотання без її участі у зв`язку з відсутністю у м.Полтаві, заяв про відкладення розгляду справи, а також відзив на позовну заяву до суду не надходили. Представник третьої особи у судовому засіданні при вирішенні даного спору покладався на розсуд суду та зазначив, що судом мають бути враховані всі обставини справи та прийнято рішення, яке відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час розгляду справи судом вжиті достатні заходи з метою реалізації процесуальних прав сторін, зокрема відповідачем, та забезпечення доступу до правосуддя та судового захисту. При цьому суд бере до уваги те, що справа перебуває в провадженні суду майже дев`ять місяців, за час розгляду справи відповідач жодних доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надав, від участі у судових засіданнях ухиляється. За даних обставин, зважаючи на складність справи, стадію розгляду, готовність сторін до захисту своїх інтересів, добросовісність дій сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив такі обставини і правовідносини. Сторони по справі: позивач [PERSON] , [INFO] (а.с.135-139 т.1), та відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.140-147 т.1), перебувають у шлюбі між собою, який був зареєстрований 27.01.2017 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 65 від 27.01.2017 року. (а.с.150 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.07.2018 року Шевченківським районним у м.Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, встановлено, що у сторін від цього шлюбу народилась дочка [PERSON] , [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1116 від 03.10.2017 року (а.с.19 т.1). У судовому засіданні встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сімейні стосунки між сторонами не склалися та з 2017 року вони припинили сімейні відносини, проживають окремо. Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.138 т.1). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.146 т.1), фактично проживає за вказаною адресою разом із малолітньою дитиною [PERSON] та її батьками. На теперішній час дитина проживає разом з відповідачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні, вказаний факт визнається позивачем та в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як вбачається з копії заяви [PERSON] від 30.07.2018 року, останній звернувся до Шевченківської районної в м.Полтаві ради та просив визначити порядок участі у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] згідно з відповідним графіком, а також провести огляд його житла на предмет наявності усіх необхідних умов для нормального перебування дитини за місцем проживання батька (а.с.35 т.1). Відповідно до копії витягу з рішення Шевченківської районної у м.Полтаві ради від 14.08.2018 року №171 «Про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні батьків з дітьми» визначено наступний порядок участі гр. [PERSON] у вихованні та спілкуванні зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , а саме: за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, кожну середу, п`ятницю місяця в першій або другій половині дня протягом трьох годин в присутності матері, з правом прогулянок по місту, відвідування дитячих розвиваючих та розважальних закладів, враховуючи погодні умови та не порушуючи режиму дня дитини, турбуючись про стан її здоров`я, кожну неділю місяця протягом трьох годин за місцем проживання батька в присутності матері; спілкування батька з донькою в день народження дитини (а.с.36 т.1). Позивач стверджує, що відповідачем порушується визначений вказаним рішенням порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дочкою, і протягом останнього часу створюються перешкоди у реалізації ним законних прав та обов`язків як батьком дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради № 45 від 12.03.2019 рокущодо вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , встановлено, що із врахуванням інтересів дитини доцільним є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.84). Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Позивачем надано до суду документальне підтвердження свого майнового стану та джерел доходів (а.с.128, 129-132, 133 т.1), докази права власності на рухоме (а.с.127 т.1) та нерухоме майно (а.с.12-18, 116-119, 120-126 т.1), наявності постійного місця роботи (а.с.114 т.1, 87 т.2), характеризуючі дані про його особу (а.с.113-115 т.1) тощо. Згідно з копією акту обстеження умов проживання від 31.07.2018 року, складеного комісією у складі завідувачем та спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради на підставі заяви [PERSON] від 31.07.2018 року, було проведено обстеження за адресою: [ADDRESS] . Із вказаного акту вбачається, що житло складається з 3-х кімнат з відповідними комунальними мережами, центральним опаленням з сучасним ремонтом, необхідними меблями та побутовою технікою; умови проживання задовільні та відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитяче ліжечко відповідно до віку дитини, візочок, ванночка, горщик, стільчик для годування, постільна білизна, памперси, іграшки, комплекс для розвитку дрібної моторики дитини тощо. Встановлено, що за вказаною адресою проживає [PERSON] , який є батьком дитини, є власником квартири та проживає у ній без реєстрації (а.с.134 т.1). Але вказані обставини та докази щодо матеріального стану позивача у даному випадку при вирішенні питань позову не є визначальними для визначення проживання малолітньої дитини - дівчинки [PERSON] , [INFO] , саме з батьком. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що дитина наразі проживає з матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, оскільки протилежного позивачем не доведено. Жодних доказів того, що проживання дитини разом з матір`ю шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом з батьком, позивачем надано не було. Так, стосовно матері (відповідача по справі) відсутні дані про зловживання нею спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою вона може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, крім того, через малолітній вік дитина потребує саме материнського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітню дитину з матір`ю та визначити її місце проживання з батьком, а тому суд вважає, що місцем проживання дитини слід залишити місце проживання їх матері, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому, залишення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права виховувати свою малолітню доньку, утримувати її та спілкуватися з нею, а мати не повинна чинити батьку у цьому перешкод. Долучені до матеріалів справи фотокопії зображень текстів листування осіб суд не вважає переконливими, оскільки їх зміст не свідчить про безпосереднє авторство сторін та їх дійсні наміри як стосовно виховання і спілкування з дитиною, так і один з одним, рівно як не свідчить про створення будь-яких перешкод у розумінні ст.ст.153, 157, 159 СК України (а.с.37-82 т.1). Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] , яке визначено згідно з висновком органу опіки та піклування, є цілком доцільним. А тому суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом із батьком відмовити. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу між сторонами суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, проживають окремо за різними адресами, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв`язку з чим позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів суд зазначає про таке. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За приписами ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що наразі донька проживає з матір`ю, що не заперечується позивачем, правові підстави для визначенням місця проживання доньки з батьком відсутні, а батько зобов`язаний брати участь у її утриманні, що знаходить своє документальне підтвердження (а.с.20-30, 31-33 т.1), а тому суд вважає, що вимога про стягнення аліментів на його користь на утримання малолітньої доньки не ґрунтується на вимогах закону. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо зміни прізвища дитини [PERSON] з « [INFO] » на прізвище батька « [INFO] », суд вважає відмовити в задоволенні цієї вимоги з таких підстав. Відповідно до ст.145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За правилами ч.ч. 3,5 ст.148 СК України, у разі зміни прізвища одного із батьків, прізвище дитини може бути змінено за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними, щодо такої зміни може також вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміна прізвища інтересам дитини. Зміна прізвища дитини змінюється у порядку, встановленому Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені Наказом МЮ України від 12 січня 2011р. № 96/5, зареєстровано в МЮ 14 січня 2011р. за № 55/18793 Припинення шлюбу між батьками не тягне змінення прізвища дітей. Проте, якщо той з батьків, у якого дитина залишилася проживати після припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, змінив своє прізвище, він має право змінити і прізвище дитини. При цьому необхідно враховувати і наявність згоди іншого з батьків, оскільки припинення шлюбу або визнання його недійсним не впливає на обсяг прав батьків. Суд, враховуючи зазначене, приходить до висновку, що ідентичність прізвищ матері та дитини, які живуть спільно, створює відчуття цілісності родини, а тому на даному етапі зміна прізвища малолітній дитині на прізвище батька « [INFO] », який проживає окремо, не відповідає її інтересам та може створити ситуацію, коли різні прізвища у матері та дитини можуть негативно впливати на формування дитячого бачення сім`ї. В той же час, материне прізвище дитини жодним чином не може свідчити про пріоритети одного з батьків відносно іншого. Також суд вважає що відмінність прізвища дитини від прізвища батька не є підставою, яка робить неможливим спілкування позивача з дитиною, його участь у її вихованні та утриманні, та не позбавляє його жодних батьківських прав по відношенню до дитини. Відтак, суд приходить до висновку, що відсутні правові підставі для задоволення вимоги позивача про зміну прізвища дитини, оскільки стороною позивача взагалі не надано суду доказів того, що між батьками існує спір щодо прізвища дитини. Виходячи із встановлених обставин справи, доказів наданих суду, суд вважає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено інших обставин, які б засвідчили відповідність зміни прізвища інтересам дитини, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди будь-якими діями відповідача та в чому вона виразилася, а також позивач не довів розмір такої шкоди. Відсутні також докази того, що зазначені позивачем протиправні дії знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з діями чи бездіяльністю відповідача. Тому в цій частині позову слід відмовити. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, з урахуванням досліджених судом доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд задовольняє позовну заяву частково в частині розірвання шлюбу, а в іншій частині позовних вимог суд вважає відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial