Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.02.2009 року належить домоволодіння [ADDRESS]. У будинку зареєстрована донька позивача [PERSON], яка у 2002 року виїхала за межі України до Сполучених Штатів Америки, де вийшла заміж та постійно проживає. Факт перебування відповідача зареєстрованою у зазначеному будинку перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на користування та володіння ним, крім того, [PERSON] вимушений сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих у домоволодінні осіб. У зв'язку із чим просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.02.2009 року [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS], право власності на яке зареєстровано в Маріупольському БТІ 24.02.2009 року за реєстраційним № 74775. У відповідності до довідки № 19, виданої 11.03.2016 року головою КСН «Лучистий», у будинку [ADDRESS] зареєстрована, але не мешкає відповідач - [PERSON], 1982 року народження. Як вбачається з посвідчення водія відповідача, місцем її проживання є штат Техас, Сполучені Штати Америки. Крім цього, згідно відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON], [INFO], 06 липня 2011 року здійснила перетин державного кордону України, після чого будь-яка інформація щодо її в'їзду на територію України відсутня. Згідно акту № 149, складеного 11.03.2016 року головою КСН «Лучистий», відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не мешкає з 2002 року. Даний факт також в акті підтвердили сусіди. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2002 року, тобто понад 10 років без поважних причин, що підтверджується актом голови КСН «Лучистий». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved