Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У березні\~2021\~року позивач\~ [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом,\~в якомупросить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., а також припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її батькам, [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Дніпропетровського облвиконкому від 01 березня 1995 року, належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . 24 лютого 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до заповіту останній заповів їй свою частину у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. 14 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, вона та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. 12 серпня 2020 року відповідач подарувала свою частину у праві спільної сумісної власності на квартиру своєму синові відповідачу [PERSON] . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності відповідача на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . На думку позивача, укладеним договором дарування 1/2 частини квартири порушено її права як співвласника квартири, що є спільною сумісною власністю. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2021 року за заявою позивача були вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням та розпорядженням належною йому 1/2 частиною квартири [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2021 року було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіну Олену Валентинівну. Під час підготовчого провадження представником відповідачів адвокатом Загарнюком Д.А. був поданий відзив на позов, в якому зазначено, що відповідно до договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , була подарована 1/2 частина квартири, яка є особистою приватною власністю дарувальника, оскільки набута за рахунок безоплатної приватизації (пункт 8 договору дарування). Відповідно до сімейного законодавства, яке діяло до 8 лютого 2011 року, житло, набуте внаслідок безоплатної приватизації, є особистою приватною власність чоловіка та дружини. Отже, власник приватизованого житла має право розпорядитися ним, зокрема подарувати. Звертає увагу, що на момент укладення договору дарування колишній чоловік відповідача [PERSON] , який також зазначений у свідоцтві про право власності на житло, помер ще [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2020 року позивач успадкувала частину в праві сумісної власності на спірне майно. Вважає, що позивачем не доведено порушення їх прав укладеним між відповідачами договором дарування. У зв`язку з чим просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. На відзив представником позивача була надана відповідь, в якій вона наполягає на тому, що оскільки в приватизації квартири брали участь дві особи з числа подружжя, то така квартира належала їм на праві спільної сумісної, а не особистої власності. Частки подружжя у майні, що є спільною власність, не були визначені. Частка відповідача не була виділена, правочин вчинений без письмової нотаріальної згоди іншого співвласника, а тому відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України договір дарування підлягає визнанню судом недійсним. Представник відповідачів подав свої заперечення на відповідь на відзив, в яких відзначає, що відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто помер, включається до складу спадщини на загальних підставах (ст. 1226 ЦК України). Таким чином, на його думку, спірна квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки зі смертю одного з подружжя (співвласника) спільна сумісна власність припинилася та перетворилася на спільну часткову власність. Отже, фактично позивачу та відповідачу [PERSON] належало по 1/2 частині квартири. Вважає, що згода позивача як співвласника квартири на укладення договору дарування не потрібна, нотаріус мав видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири, а не частину у праві спільної сумісно власності. Відповідач під час дарування своєї частки діяла відповідно до законодавства, права позивача жодним чином не порушені. В свою чергу, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В. у своїх письмових поясненнях зазначила, що договір дарування 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру був посвідчений з урахуванням положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з якою у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Отже, після смерті чоловіка дарувальника припинило існування право спільної сумісної власності співвласників приватизованої квартири,\~вказане спільне\~право перетворилось\~на спільну\~часткову власність\~-\~в рівних\~частках між\~існуючими співвласниками\~ по\~1/2\~ частці. При видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] нотаріус не врахував вказані вище положення Постанови Пленуму Верховного Суду України та вказав у свідоцтві про частину у праві спільної сумісної власності замість 1/2 частини у праві спільної власності на квартиру. Фактично позивачу належить 1/2 частина квартири, а інша 1/2 частина квартири належала [PERSON] , яка мала право розпоряджатися своєю часткою шляхом дарування [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав з підстав, наведених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Бунякіна О.В. у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені. Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1995 року, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 01.03.1995 року № 3/414-95 у порядку приватизації державного житлового фонду, [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті [INFO] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. було видано позивачу, [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстровий номер 463). Згідно з вказаним свідоцтвом спадщина складається з частини у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності позивача на зазначену квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також судом установлено, що 12 серпня 2020 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру. Відповідно до вказаного договору [PERSON] (дарувальник) передала безоплатно у власність [PERSON] (обдаровуваного) 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі даного договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності [PERSON] на 1/2 частину у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] . Заявляючи позовні\~вимоги про\~визнання недійснимдоговору дарування 1/2 частини квартири, укладеного 12 серпня 2020 року між відповідачами, та припинення права власності відповідача [PERSON] на 1/2 частину квартири, позивач посилається на те, що даний правочин суперечить закону та порушує її права. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує, що\~статтею 203\~Цивільного кодексу\~України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За змістом частини першої\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою\~статті 719\~ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою\~статті 368 ЦК України\~передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 370\~ЦК України\~встановлено право співвласника\~на виділ\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності. Суд враховує,\~що квартира\~ [ADDRESS] \~належала [PERSON] \~та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] спадщину у вигляді його частини у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру на підставі заповіту прийняла його дочка [PERSON] . При цьому частки співвласників у праві власності на квартиру у встановленому порядку не були визначені чи виділені, отже форма власності на квартиру зі спільної сумісної на спільну часткову не була змінена. Позивач як учасник спільної сумісної власності не надавала своєї згоди на відчуження відповідачем шляхом дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . А відтак дарувальником було відчужено об`єкт спільної сумісної власності без згоди іншого співвласника квартири. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів про те, що подарована 1/2 частка квартири є особистою приватною власністю дарувальника, так як була набута внаслідок приватизації, та після смерті [PERSON] квартира має правовий режим спільної часткової власності, оскільки крім [PERSON] у приватизації житла також приймав участь її чоловік [PERSON] , після смерті якого правовий режим спільної сумісної власності на квартиру не був змінений, позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на частину у справі спільної сумісною власності та відповідач питання про виділ своєї частки чи поділ майна не ставила, позивач не надавала своєї згоди на відчуження частини майна, що є у спільній сумісній власності. Між тим, відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на укладення договору про відчуження об`єкта спільної сумісної власності позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369, статті\~215 ЦК України\~надає\~іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~№ 372/504/17,\~\~провадження № 14-325цс18. Доводи відповідачів\~та третьої\~особи про\~те,\~що зі\~смертю [PERSON] \~припинився режим\~спільної сумісної\~власності на\~квартиру та\~має місце\~спільна часткова\~власність у\~рівних частках\~суд вважає\~безпідставними,\~оскільки смерть\~співвласника сама\~по собі\~нетягне за собою зміну правового статусу майна, таке майно поряд із презумпцією рівності часток співвласників залишається спільною сумісною власністю та лише після вирішення питання про виділення конкретних часток кожному співвласнику чи поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Отже, вчинення правочину за відсутності згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном (часткою майна), яке є спільною сумісною власністю, суперечать принципу\~рівності прав\~співвласниківта є підставою для визнання правочину щодо розпорядження спільним майном недійсним. Виходячи з наведеного, позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити, визнавши недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. в реєстрі за номером 752, припинивши право власності відповідача [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved