Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки. У позові зазначено, що близько шести років тому відповідач залишила позивачу свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи це тим, що батьком дитини є син позивача. Після цього відповідач зникла, і увесь цей час позивач самостійно утримує та виховує малолітнього [PERSON] Згідно з висновком органу опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області, орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]. Посилаючись на зазначене вище, а також на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до дитини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON], [INFO], призначивши її опікуном дитини. Ухвалою суду від 24 травня 2016 року позовну вимогу [PERSON] за її ж заявою в частині призначення позивача опікуном малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, підтримала позовні вимоги, з урахування зазначеної вище ухвали. У судовому засіданні суд також вислухав думку малолітнього [PERSON], який у сукупності повідомив, що бачив свою мати дуже давно та пам'ятає лише те, що у неї темне волосся. Проживає він з бабусею, яка доглядає за ним та займається його вихованням. Відповідач у судові засідання не з'являлася, поштова кореспонденція, яка надсилалася судом за останнім відомим місцем її реєстрації у [ADDRESS] повернулася з відміткою про те, що адресат за зазначеною адресою не проживає (100-161). Окрім того, відповідач також викликалася до суду через оголошення у газеті «Вінничина» № 31 від 22 квітня 2016 року (а.с. 175, 176). Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів, для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а тому, з огляду на згоду позивача, слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Одудовський С.В., позов [PERSON] підтримав, посилаючись на те, що згідно з висновком від 23 лютого 2016 року, орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO]. Зазначив, що такий висновок органу опіки та піклування викликаний тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника третьої особи, думку малолітньої дитини, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 11). Батьком [PERSON] є [PERSON], проте відомості про батька згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00015977747 від 6 листопада 2015 року записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за вказівкою матері (а.с. 12, 13). Із характеристик на дитину [PERSON], виданих адміністрацією виховних та навчальних закладів, які він відвідував та відвідує зараз, вбачається, що вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається бабуся [PERSON] (а.с. 20-22). Відповідно до довідки завідуючого дитячим відділенням Шаргородської ЦРЛ [PERSON], під час неодноразового знаходження [PERSON] на стаціонарному лікуванні у дитячому відділенні лікарні з ним постійно знаходилась бабуся [PERSON] (а.с. 23). У довідках виконкому Шаргородської міської ради Вінницької області від 19 жовтня 2015 року № 4821 та № 4822 зазначено, що до складу сім'ї позивача входить онук [PERSON] (а.с. 16, 17). Із довідки-характеристики, виданої виконкомом Шаргородської міської ради Вінницької області від 19 жовтня 2015 року № 455, вбачається, що [PERSON] за місцем проживання зарекомендувала себе виключно з позитивної сторони (а.с. 18). Відповідно до рішення від 18 лютого 2016 року № 11, комісія з питань захисту прав дитини Шаргородської районної державної адміністраціївважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с. 44, 45). Згідно з висновком від 23 лютого 2016 року № 01.1-38/561, орган опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с. 90, 91). Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та СК України. Так, згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], № 39221/98 і №41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судом встановлено на підставі переконливих доказів, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання обов'язків по вихованню своїх дітей. Отже, оскільки судом установлено, що малолітній [PERSON] проживає у сім'ї позивача, яка власне і займається його вихованням та утриманням, а мати - [PERSON] майже шість років утриманням і вихованням сина не займаються, не турбуються про його фізичний та духовний розвиток, то відповідача слід позбавити батьківських прав відносно сина, а відтак, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Проте, ухвалення цього рішення не позбавляє відповідача права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн судового збору. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved