Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт родинних відносин між померлим 16 червня 2000 року батьком [PERSON] та померлою 27 березня 1997 року його матірю [PERSON], вказуючи, що встановлення вказаного факту йому необхідно для прийняття спадщини після смерті бабусі. Рішенням від 05 травня 2017 року Новгород-Сіверський районний суд у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту родинних відносин відмовив. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати його та постановити нове рішення, яким задовольнити подану заяву у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно витлумачив положення ст. 24 ЦК України та не врахував, що законом, зокрема, ст. 256 ЦПК України, не заборонено встановлення факту родинних відносин між померлими фізичними особами, або якщо одна з них померла. Заявник вказує, що саме встановлення факту родинних відносин між померлим батьком [PERSON] та [PERSON] породжує для нього юридичні наслідки, оскільки до обсягу спадщини, що відкрилась після смерті батька, може бути включена і земельна частка, яка належала матері батька. Також зазначає, що районний суд розглянув справу окремого провадження як позов в інтересах померлого [PERSON], констатувавши при цьому відсутність порушення прав померлого, що повністю суперечить приписам ст.ст. 234, 256 ЦПК України. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту родинних відносин між двома померлими особами, який повинен породжувати певні юридичні наслідки, суперечить положенням ст.ст. 24, 25 ЦК України та приписам ст. 256 ЦПК України. Районний суд зазначив, що факту порушення прав та законних інтересів [PERSON] за його життя не встановлено, а відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні заяви. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з цим висновком, зважаючи на таке. У справі встановлено, що [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт родинних відносин, а саме, що померлий 16 червня 2000 року його батько, [PERSON], є сином померлої 27 березня 1997 року [PERSON] (а.с. 2). Вказані вимоги вмотивовані тим, що внаслідок відсутності документів на підтвердження родинних відносин між померлими особами заявник позбавлений можливості оформити спадщину після смерті батька та бабусі. Статтею 256 ЦПК України визначений перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Також можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно розяснень п. 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у звязку із втратою годувальника, тощо. Зважаючи на наведені норми, колегія суддів вважає, що, дійшовши правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви, суд першої інстанції безпідставно визначив, що підставою такої відмови являється неможливість встановлення факту родинних відносин між померлими особами та відсутність доказів порушених прав та законних інтересів померлого [PERSON] Так, у поданій до суду заяві про встановлення факту сам заявник вказує на те, що він прийняв спадщину після смерті батька шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном згідно із законодавством, що діяло станом на час відкриття спадщини, а померлий батько, у свою чергу, фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері. Виходячи із обставин, викладених у заяві, право [PERSON] на спадкування після смерті бабусі [PERSON] прямо залежить від того, чи прийняв він спадщину після смерті батька [PERSON] З наданої на запит апеляційного суду копії спадкової справи № 211/2000, заведеної Новгород-Сіверською державною нотаріальної конторою, вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини 11 жовтня 2000 року звернулась його дружина, [PERSON], якій в цей же день було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 47-59). Вказане свідоцтво видано не на частку спадкового майна із зазначенням долі, а на все спадкове майно в цілому. Спадкова справа не містить відомостей про інших спадкоємців за законом померлого [PERSON] Заявник на час відкриття спадщини після смерті батька був повнолітнім, а отже видачею такого свідоцтва безумовних порушень його прав не встановлено. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що за наявності спадкоємця за законом після смерті [PERSON], що належним чином прийняв спадщину та оформив свої спадкові права, свідоцтва про прийняття спадщини на все спадкове майно, яке є чинним і ніким не оспорено, твердження заявника про фактичне прийняття спадщини після смерті батька є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Отже, за відсутності в матеріалах даної справи належних доказів про прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька, встановлення факту родинних відносин між померлими батьком та бабусею для заявника жодних юридичних наслідків не породжує. Наданий [PERSON] акт від 24 квітня 2017 року про обстеження житлово-побутових умов не може бути доказом фактичного прийняття заявником спадщини після смерті батька за наявності чинного свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], виданого на іншу особу. Виходячи з викладених вище обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, мотивуючи прийняте рішення, безпідставно вдався до оцінки того, чи порушувались за життя померлого [PERSON] його спадкові права. Крім цього, колегія суддів вважає, що заявник належним чином не мотивував, чому підлягає встановленню факт родинних відносин не між ним, як особою, що приймає спадщину, та [PERSON], а саме між двома померлими особами. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, районний суд прийшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, вказавши при цьому невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду слід змінити рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Outcome: partial