Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

У березні 2018 року позивач, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором. Як підставу позову зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 30.04.2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В порушення умов договору та вимог закону відповідач зобов'язання належним чином не виконала, в зв'язку з чим станом на 28.11.2017 року має заборгованість у розмірі 31 825,98 гривень, яка складається з наступного: 585,39 гривень - заборгованість за кредитом; 25 348,88 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 900,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 1 491,71 гривень - штраф (процентна складова). Представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за договором від 30.04.2013 року у розмірі 31 825,98 гривень та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 762,00 гривень. 14.03.2018 року направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача, та отримавши відповідь 28.03.2018 року, ухвалою судді від 29.03.2018 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів, позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач наддала відзив, в якому заперечувала протии задоволення позову, просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з'ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 30 квітня 2013 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-32). Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. Пунктом 2.1.1.2.12 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. Відповідно до пункту 1.1.7.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Також судом встановлено, що останній платіж за умовами договору [PERSON] здійснено 21 березня 2014 року /а.с. 5/. Відповідно до розрахунку, наданого банком, станом на 28.11.2017 року заборгованість [PERSON] становила 31 825,98 гривень, з яких: 585,39 гривень - заборгованість за кредитом; 25 348,88 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 900,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 1 491,71 гривень - штраф (процентна складова) (а.с. 5, 6). Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 56). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частинипершої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, з огляду на наявність порушення позичальником умов кредитного договору, то позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за цим договором є доведеним. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частиначетверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, як і деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником щомісячними платежами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Установивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 30 квітня 2013 року позичальником було внесено у березні 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у березні 2018 року, суд вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі. Неможливість стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій поза межами позовної давності узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Оскільки позов не підлягає задоволенню, судові витрати з відповідача на користь позивача не стягуються. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: dismissed