Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

У вересні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивачі просили суд встановити факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ.А-1, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, теплиці літ. Д, д, навісу літ. Е, споруд № 1-8; встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем, [PERSON], на час відкриття спадщини - [INFO]; встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем, [PERSON], на час відкриття спадщини - [INFO]; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на ? частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, теплиці літ. Д, д, навісу літ. Е, споруд № 1-8, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на ? частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, теплиці літ. Д, д, навісу літ. Е, споруд № 1-8, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на ? частку домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на ? частку домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] Позивачі в судове засідання не з?явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, суду надали заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі, [PERSON] та [PERSON], є дітьми [PERSON], померлого [INFO] Позивачі в позовній заяві зазначають, що їхній батько постійно проживав у [ADDRESS]. Домоволодіння [ADDRESS] було збудоване [PERSON] протягом 1960-1963рр. замість знесеного старого вітхого будинку на підставі рішення №528 Виконкому Жовтневої райради народних депутатів трудящих від 05.07.1960р. та дозволу на проведення робіт (дійсний до 25.11.1963р.), виданого Відділом комунального господарства виконкому Жовтневої райради народних депутатів трудящих. Проте, за життя [PERSON] право власності на домоволодіння за собою не зареєстрував. Після смерті батька позивачів відкрилась спадщина на все належне йому майно. Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину в часі не обмежувався. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих в абз. 8 п. 3.1 Інформаційного листа за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі - Лист ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.): «Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.» Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону № 834-VIII від 26.11.2015р., ВВР, 2016, № 1, ст.9) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Підлягає встановленню факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] виникли в період 1989 року, тобто до набрання законної сили ЦК України 2004 року, вони регулюються нормами цивільного законодавства діючими на той час, а саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Згідно ч.1 ст.524 ЦК УРСР (1963р.- діючого на момент смерті спадкодавця) встановлено - «Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.» За ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963р.- діючого на момент смерті спадкодавця) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) встановлено наступне, так: «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном…». Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963р.) - для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця, фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO], його дочки (позивачі по справі), оскільки від спадщини не відмовились, станом на дату смерті батька проживали у ньому, у подальшому позивач [PERSON] зареєструвалась у будинку. Згідно технічного паспорта на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] від 15.11.2002р., домоволодіння в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, теплиці літ. Д, д, навісу літ. Е, споруд № 1-8. Таким чином, підлягає встановленню й факт постійного проживання позивачів: [PERSON] та [PERSON] зі спадкодавцем, [PERSON], на час відкриття спадщини - [INFO] Крім того, [PERSON] належить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є донькою однією з позивачів та вважає себе такою, що має право на частку цього домоволодіння у зв'язку з тим, що зараз проживає у ньому. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частку за кожною з позивачів на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] - не підлягають задоволенню, оскільки на їх підтвердження позивачами не надано належних та допустимих доказів. Решта позовних вимог є такими, що підлягають задоволенню, оскільки є законними та обґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: partial