Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

У вересні 2016р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що в 2000 році вона познайомилася з [PERSON], з яким з липня 2000 року стала проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу. У грудні 2002 року зі згоди [PERSON] вона, як дружина останнього поселилася у квартирі [ADDRESS]. Зазначала, що вони з [PERSON] проживали однією сімєю, вели спільне господарство та у них був спільний бюджет. Вказувала, що між нею та [PERSON] склалися добрі сімейні відносини, всі родичі [PERSON] знали її як його дружину. Оскільки, за фахом вона є лікарем, то неодноразово навідувала у лікарні родичів [PERSON], допомагала їм у лікуванні, готувала та передавала їжу в лікарню для його матері. За час сумісного проживання вони з [PERSON] робили спільні покупки, здійснювали ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі. В 2013 році придбали на його імя автомобіль, марки «Митсубісі Паджеро Вагон», д.н. [NUMBER], 2006 року випуску та придбали у брата померлого курінь в ТОВ «Отрада», шляхом переоформлення членства, який був згодом відновлений. Стверджувала, що разом вони прожили пятнадцять років. 25 грудня 2015 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], та автомобіля марки «Митсубісі Паджеро Вагон», д.н. [NUMBER],2006року виготовлення. Позивачка зазначала, що 29 січня 2016 року вона звернулася до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]Г та видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки вважала, що вона як дружина померлого має право на спадщину, але їй державним нотаріусом було відмовлено у їх видачі, оскільки вона не надала нотаріусу доказів родинних відносин з померлим та не підтвердила факт проживання з ним однією сімєю. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сімєю з липня 2000р. по день його смерті 25 грудня 2015 року, змінити черговість одержання її права на спадкування, визнати її спадкоємцем першої черги разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], та на 1/4 частину автомобіля, марки «Митсубісі Паджеро Вагон, д.н. [NUMBER],2006 року виготовлення. 09 листопада 2016 року відповідачка [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с. 88). Спадкоємцем після її смерті є її рідний син [PERSON], який прийняв спадщину після смерті матері, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 травня 2017 року (т.2 а.с.91 звор., 95,110). Ухвалою суду від 17 травня 2017 року [PERSON], був залучений до участі у справі в якості правонаступника [PERSON] (т.2 а.с.27, 28). Позивачка та її представник, діюча за ордером та угодою від 12 вересня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити (т.1 а.с.43,44). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON], та її представник, діючий за ордером та угодою від 17 жовтня 2016року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні(т.1, а.с.150,151). Представник [PERSON], діючий за ордером та угодою в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Раніше в судовому засіданні відповідачі надали до суду заперечення на позов, посилаючись на те, що [PERSON] ніколи не перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], ніколи не була зареєстрована та не проживала постійно з [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Зазначали, що позивачка дійсно була знайома з померлим з весни 2002 року, періодично з ним зустрічалася, але спільного мешкання, ведення спільного господарства, спільного бюджету між ними ніколи не було. Вони не проживали однією сімєю. Стверджували, що по кінець 2002року в спірній квартирі проживала разом з [PERSON], його молодша донька, [PERSON], яка після реєстрації шлюбу стала проживати окремо. Дані обставини спростовують твердження позивачки, що вона проживала з померлим з липня 2000 року по день його смерті. Вказували, що з 2008 року по 2012 рік [PERSON] періодично мешкав в квартирі [ADDRESS], а з 2012 року, після закінчення будівництва по день смерті постійно проживав у житловому будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Балка, вул. Виноградна,2. Зазначали, що після закінчення будівництва вказаного житлового будинку, [PERSON] почав реконструкцію спірної квартири, яку завершив в жовтня 2015 року. Після закінчення реконструкції квартири, [PERSON] мав намір здавати її у під найм квартирантам, тому після закінчення ремонту в квартирі ніхто не проживав. Стверджували, що позивачка обманним шляхом поселилася в зазначену квартиру після смерті [PERSON] (т.1.а.с.158-163). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 розділу другого Сімейного кодексу України, розділом 4 главою 16 книги першої, розділом третім главою 84 книги шостої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, за таких умов: має спільне проживання чоловіка та жінки однією сімєю, термін спільного проживання (не менше пяти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). З змісту позовної заяви вбачається, що з липня 2000року по 25 грудня 2015 року позивачка проживала однією сімєю з [PERSON], в квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.4). В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали та стверджували, що [PERSON] та [PERSON] з липня 2000 року по день його смерті останнього проживали однією сімєю, як чоловік та жінка, у них був спільний бюджет. Вона, як його дружина доглядала за ним, дивилася за його здоровям, піклувалася про нього весь час коли він погано себе почував. Встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю у період з липня 2000 року по день смерті останнього, необхідно для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб між ними розірваний 16 березня 1983р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1 а.с.242). З пояснень свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, слідує, що позивачка проживала з [PERSON] однією сімєю, доглядала за ним, періодично проживала з померлим в квартирі [ADDRESS], разом робили ремонт в даній квартирі, будували будинок в с. Балка, Овідіопольського району, Одеської області (т.2 а.с.126-131). Заяви сусідів не можуть бути прийняті судом до уваги, як докази факту проживання однією сімєю з [PERSON], оскільки на підставі свідчень та фото з сімейного архіву, не можна вважати повним, всебічним та обєктивним дослідженням матеріалів справи. Свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили суду, що [PERSON] в 2012 року переїхав в с. Балка, Овідіопольського району, Одеської області, де став постійно проживати у своєму будинку по вул. Виноградній,2. Стверджували, що [PERSON] проживав один, дружини у нього не було. Ні яких жінок, крім матері [PERSON] вони не бачили (т.2 а.с.132-134). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили суду, що [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали однією сімєю. Остання періодично приходила до [PERSON], але сімєю вони не були. Ні яких спільних покупок вони не робили, разом нічого не будували і ремонт в квартирі не робили. [PERSON] був матеріально забезпечений і всі витрати проводив самостійно(т.2 а.с.135). Встановлено, що [PERSON] з 07 вересня 1972 року зареєстрована за адресою: м. Одеса, вул. М`ясоєдовська,75, кв.12, що підтверджується паспортом громадянина України, та довідкою з місця проживання, склад сім`ї та реєстрації від 22 вересня 2016 року (т.1 а.с.7-9,58). Відповідно до частин 1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення гл.8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що під час застосування ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в [INFO], але з 2012 року проживав в [INFO], без реєстрації. В матеріалах справи відсутні будь які докази того, що [PERSON] надавав згоду на вселення та проживання позивачки в його квартирі, як члена своєї сімї. 25 грудня 2015 року [PERSON], помер що підтверджується свідоцтвом про смерть та актовим записом про смерть №13299 від 26 грудня 2015 року (т.1 а.с.81,88). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартирі [ADDRESS], яка належала померлому на праві власності на підставі договору дарування від 01 квітня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 2006 року виготовлення, д.н. ВН 4746ЕК, який належав померлому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію САР 039018, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру МВС України №5141 від 06 жовтня 2016 року (т.1 а.с.109, 110,144). Спадкоємцями першої черги за законом є: [PERSON], мати померлого, та його доньки [PERSON], [PERSON], які прийняли спадщину, шляхом звернення з заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину до Пятої одеської державної нотаріальної контори (т.1а.с.89,92, 95 звор.113 звор.,105 звор.). Судом встановлено, що [PERSON] є рідною матірю померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (т.1 а.с.106 звор.). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON], є рідними доньками [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження, та свідоцтвами про реєстрацію шлюбу (т.1 а.с.94 звор.,95,97,97 звор.). 29 січня 2016 року позивачка, як дружина померлого, також звернулася до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], але державним нотаріусом їй було відмовлено у їх видачі, оскільки вона не надала доказів родинних відносин з померлим та не підтвердила факт проживання з ним однією сімєю (т.1 а.с. 80 звор.). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 05 липня 2006 року [PERSON] оформив заповіт, яким заповів [PERSON] квартиру №73, що знаходиться у будинку №6 по вул. Успенській в м. Одесі (т.1 а.с.108 звор.). Судом встановлено, що [PERSON] з 08 грудня 1969 року по 30 січня 1974 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], матірю [PERSON] що підтверджується записом акту про укладення шлюбу №4529 від 08 грудня 1969 року (т.1 а.с.117). 30 січня 1974 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується записом акту про розірвання шлюбу №72 від 30 січня 1974 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (т.1 а.с.118-119,120). Встановлено, що 06 березня 1981 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], матірю [PERSON], що підтверджується записом акту про укладення шлюбу №216 від 06 березня 1981 року (т.1 а.с.121-122,123). 12 травня 1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується записом акту про розірвання шлюбу №241 від 12 травня1994 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (т.1 а.с.124-125,126). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 1994 року по день смерті в зареєстрованому шлюбі ні з кім не перебував. Відповідно до довідки про склад сімї та реєстрацію від 21 березня 2013 року №903, [PERSON] з 18 грудня 2002 року проживав та був зареєстрований один в квартирі №10, що розташована по вул. Олексіївська площа, 11 в м. Одесі (т.1 а.с.177). Судом встановлено, що в квартирі №10, що розташована по вул. Олексіївська площа, 11 в м. Одесі з 16 вересня 1998 року по 07 серпня 2002 року проживала та була зареєстрована молодша донька померлого, [PERSON], що підтверджується довідкою від 24 жовтня 2016 року №1831(т.1 а.с.178). Відповідно до довідки №1256 від 21липня 2016 року, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи [PERSON] проживав та був зареєстрований з 18 грудня 2002 року по день смерті 25 грудня 2015 року в квартирі №10, що розташована по вул. Олексіївська площа, 11 в м. Одесі. Разом з ним проживала його дружина [PERSON] (т.1 а.с.130). З змісту довідки №1476 від 15 серпня 2016 року вбачається, що довідка №1256 від 21липня 2016 року видана помилково і є недійсною, оскільки факт спільного проживання [PERSON] та позивачки в квартирі №10, що розташована по вул. Олексіївська площа, 11 в м. Одесі, не встановлений (т.1 а.с.164). Згідно акту від 24 жовтня 2016 року [PERSON] з грудня 2002року по 2008 рік постійно проживав один в квартирі №10, що розташована по вул. Олексіївська площа, 11 в м. Одесі, без дружини. З 2008 року до весни 2012року проживав в зазначеної квартирі періодично, також один. [PERSON] з [PERSON] постійно однією сімєю не проживала, спільне господарство не вели (т.1 а.с.165). Відповідно до акту від 20 жовтня 2016 року [PERSON] з весни 2012року постійно проживав один без дружини в житловому будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Балка, вул. Виноградна,2 (т.1 а.с.166). Вказаний факт також підтверджується довідкою спеціалістів органу реєстрації Таїровської селищної ради від 21 жовтня 2016 року (т.1а.с.167). Відповідь з Гоповпоштамту від 08.11.2016 року підтверджує відсутність факту отримання кореспонденції [PERSON] за адресою: м. Одеса, площа Олексїївська, 11 квартира 10 ( т.2, а.с.3). Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 листопада 2011 року належав житловий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Балка, вул. Виноградна,2(т.2 а.с.113). Крім того, [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року №381 та договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року №382 належали будинки рибака, загальною площею 22,3 кв.м. та 43,9 кв.м., що розташовані за адресою: смт. Таїрове, вул. Рибпортівська,100/385,100/385а, Овідіопольського району Одеської області (т.2 а.с.101-104). 13 вересня 2011року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування, відповідно до яких остання прийняла від [PERSON] в дар будинки рибака, загальною площею 22,3 кв.м. та 43,9 кв.м., що розташовані за адресою: смт. Таїрове, вул. Рибпортівська,100/385,100/385а, Овідіопольського району Одеської області (т.2 а.с.101-104). 19 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого остання прийняла від [PERSON] в дар житловий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Балка, вул. Виноградна,2(т.2 а.с.113). Судом встановлено, що [PERSON] з 17 серпня 2015 року по 28 жовтня 2015 року працював на підприємстві КП ЖКП «Таїрове», що підтверджується копією трудової книги (т.1 а.с.179,180). Відповідно до довідки КП ЖКП «Таїрове», [PERSON] у період робочих відносин з 17 серпня 2015 року по 28 жовтня 2015 року на підприємстві КП ЖКП»Таїрове» на лікуванні у звязку з хворобою не перебував (т.1а.с.174,175,176). Згідно трудової книжки [PERSON], останній з 2008 року по серпень 2015 року працював на посаді заступника начальника управління начальника відділу ремонтно-будівельних робіт по експлуатації інженерно-будівельних мереж управління охорони здоровя Одеської міської ради та отримував постійну заробітну плату (т.1 а.с.179-180,216,217,218). З змісту виписки з амбулаторної карти [PERSON], яка видана КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» вбачається, що останній був інвалідом 2 групи по зору, в період з 1987 року по 10 березня 2015 року періодично звертався до лікарів вказаного Центру (т.1 а.с. 237-241). Відповідно до довідки міської поліклініки №1 від 27 жовтня 2016 року [PERSON] останній раз звертався до КУ «ГП №1» в березні 2012 року з приводу ОРВІ (т.1а.с.211). Згідно довідки КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» від 04 листопада 2016 року [PERSON] звертався до установи в березні 2015 року з приводу ОРВІ (т.1а.с.225). Встановлено, що [PERSON] працював у КУ «[PERSON] лікарня №5» з 12 серпня 2014 року по 06 серпня 2015 року на посаді головного інженера, з посадовим окладом 1806,00 грн. За весь період роботи перебував на лікарняному один раз, що підтверджується довідкою міської поліклініки №5 від 01 листопада 2016 року (т.1а.с.213,214). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] постійно отримував пенсію в розмірі 3788,63 грн., що підтверджується довідками УПФУ (т.2 а.с.12-17). Згідно виписки з амбулаторної картки [PERSON], останній визнаний працездатним(т.1, не диспансерному обліку не перебував(т.1 а.с.225). Довідка з Міської клінічної лікарні № 10 від 30.05.2017 року підтверджує факт того, що [PERSON] поступив у лікарню в 11.00 годин самостійно, йому було поставлено діагноз: гострий інфаркт міокарда. Зупинка серця відбулася о 12.00 годині. Отже, виходячи з наявних у справі документів можливо зробити висновок, що [PERSON] був працездатною людиною, жив повноцінним життям, був матеріально не залежним. Таким чином, матеріали справи, пояснення свідків спростовують твердження позивачки, що [PERSON] хворів, був у безпорадному стані та потребував сторонньої та матеріальної допомоги. В судовому засіданні позивачка надала до суду для огляду у підтвердження свого сумісного проживання з [PERSON] фотографії, що підтверджують за її думкою факт її постійного проживання з померлим. Крім того, відповідачами також були надані копії фотографій, на яких зображений [PERSON] з іншими жінками, що за думкою відповідачів спростовують факт сумісно проживання померлого з позивачкою, як чоловіка і жінки (т.1 а.с.229-233, т.2 а.с. 67-73). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що надані позивачкою для огляду фотографії не можуть підтверджувати факт її постійного проживання з померлим [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки для встановлення вказаного факту необхідно доказати і інші обставини. Встановлено, що організацію та оплату поховання [PERSON] здійснював його брат [PERSON], що підтверджується договором-замовленням від 27 грудня 2015 року, свідоцтвом про поховання, квитанціями про оплату (т.1 а.с. 181,182,183,184-187). Відповідно до ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1264ЦК України, у четверту чергу право на\~спадкування\~за\~законом\~ мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. З розяснень листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3\~СК\~про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності\~ЦК\~(п. 21\~ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Відповідно до ст. 1258ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.1259 ЦК України\~ фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отже, позовні вимоги щодо визнання позивачки спадкоємцем першої черги на відповідають вимогам закону, а тому задоволенню не підлягають. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилалася позивачка в обґрунтування позовних вимог, а саме, що [PERSON] був хворою людиною, та потребував постійного стороннього догляду. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» 31.03.1995 № 5, встановлено, що для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним не менше одного року. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки факт проживання позивачки однією сімєю з [PERSON] у період з липня 2000 року по день його смерті, позивачкою не доведений. На підтвердження своїх позовних вимог позивачка не надала суду доказів того, що між нею та померлим мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, листи ділового та особистого характеру, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; виписки про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, чеки, заповіти, довідки житлових організацій про спільне проживання тощо) та виникнення у неї права на спадщину, як члена сімї померлого. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1993,20грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду. Оскільки в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, то судовий збір позивачу не повертається(а.с.1,2).

Outcome: dismissed