Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON]звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. В позові зазначив, що є власником спірної квартири, а зареєстрований [PERSON], що є попереднім співвласником квартири, з 2015 року не мешкає за місцем реєстрації та виїхав на постійне мешкання до іншої країни. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не ухиляється, проте є перешкоди у знятті з реєстрації відповідача в загальному порядку, оскільки в паспорті останнього не було вчасно вклеєно фотокартку по досягненню ним двадцяти п'яти років, що і привело його до звернення з даною позовною заявою. Позивач звернулася до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за її відсутністю та розірвати шлюб. Відповідач звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за його відсутністю та позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи - Відділу реєстрації фізичних осіб по Вознесенівському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради всудове засідання не з'явився, про місце, день, та час розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, пояснення на позов не надав, з заявою про неможливість присутності не звертався. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінюючі докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15.05.2015 року, серії [NUMBER], зареєстрованого в реєстрі за № 335, засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, позивачем [PERSON] придбана у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS], та яка належала їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № [NUMBER] від 15.05.2015 року. Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу, відповідач по справі був зобов'язаний звільнити відчужувану квартиру, знятися з реєстраційного обліку (виписати) всіх громадян, які в ній проживають в термін по 22.05.2015 року. Відповідач звільнив квартиру, але, по теперішній час не виконав умови договору і не знявся з реєстраційного обліку, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, витребуваної на запит суду від 10.04.2018 року. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ч. 7 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ч. 1 п. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником житла, при умові збереження права власності на житло цього власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа втрачає і право користування цим приміщенням. Враховуючи, що відповідач втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набув, він не є членом сім'ї власника житла (згідно ст. 156 ЖК України), договір найму з власником не укладав (ст. 158 ЖК України), власник житла не надає згоду на його проживання в квартирі (ст. 383 ЦК України, ст. 161 ЖК України), не надавав також згоду на його вселення як члена сім'ї, що не спростовуються відповідачем, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 259, 264 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 346 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: approved