Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2017 року між нею та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансовою лізингу №005502 , предметом якого є придбання лізингодавцем та передача на умовах фінансового лізингу у користування майна - автомобіля марки «Mazda 3 Touring 1.5 хечбек». 22.12. 2017 року вона сплатила 52 800 ,00 грн. за послугу, згідно з договором фінансового лізингу. Підставою недійсності правочину вважає те, що положення договору є несправедливими стосовно неї та порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, завдають їй як споживачу шкоди. Крім того, указаний договір не посвідчено нотаріально, як того вимагає чинне законодавство, тому цей договір є нікчемним. На підставі викладеного [PERSON] просила визнати недійсним Договір фінансового лізингу №005502 від 22.12. 2017 року , укладений між нею та ТОВ «ЛК «Еталон»; стягнути із відповідача на її користь 52 800,00 грн., які сплачені як комісія за організацію відповідно до умов договору. В судове засідання позивачка надала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримала повністю, просила задовольнити та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач ТОВ «ЛК «Еталон», його представник до суду не з'явився, повідомлявся належним чином , заяв на відкладення або відзиву на позов не подавав( а.с.70,78). За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що 22.12.2017 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон» укладений Договір фінансовою лізингу №005502, предметом якого є придбання лізингодавцем та передача на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль марки «Mazda 3 Touring 1.5 хечбек». 22 грудня 2017 року позивачка сплатила кошти в розмірі 52 800,00 грн., що становить 10 % вартості предмету лізингу (а.с.23-24). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Частиною 2 ст.18 цього Закону передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом також встановлено , що матеріали справи не містять доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було посвідчено нотаріально. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв'язку із задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 409 (704,80+704,80) грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved