Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

у вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини – [PERSON] до ПАТ «Страхова компанія «Країна» (надалі – відповідач-1) та [PERSON] (надалі – відповідач-2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача-1 на її користь матеріальну шкоду в сумі 732,07 грн та 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, а також 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої її малолітньому сину [PERSON] Окрім того, [PERSON] просить стягнути з відповідача-2 на свою користь 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася 22.12.2013 року з вини відповідача-2, її чоловік [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, мати [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, а вона та її син [PERSON] отримали легкі тілесні ушкодження. Цивільна відповідальність відповідача-2, як водія транспортного засобу, була застрахована відповідачем-1. На придбання ліків для відновлення здоров’я після ДТП позивач витратила 732,07 грн, що підтверджується довідками Шаргородської ЦРЛ про призначення лікування та розрахунками вартості ліків. Окрім матеріальної позивачу також заподіяно і моральну шкоду, яка полягає у перенесеному нею сильному фізичному болю, панічному відчутті страху за своє життя та здоров’я, а також за життя та здоров’я її чоловіка, матері і сина та майбутньої дитини, адже на момент ДТП позивач була на останньому місяці вагітності. Заподіяну їй моральну шкоду позивач оцінює у 15 000 грн, а її сина у 5 000 грн. Ухвалою суду від 28.10.2014 року [PERSON] залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача (а.с. 65). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача-1 у судове засідання не з’явився, проте, згідно поданих письмових заперечень, заступник начальника претензійно-позовного відділу ПАТ «СК «Країна» [PERSON], який діє за довіреністю від 20.05.2014 року, просить слухання справи провести у відсутність представника ПАТ «СК «Країна». Окрім того, у письмових запереченнях також зазначено, що відповідач-1 позовні вимоги визнає частково, а саме, згоден сплатити позивачу 406 грн у відшкодування шкоди, завданої здоров’ю та моральну шкоду у розмірі 20,30 грн, а також 81,20 грн у відшкодування шкоди, завданої здоров’ю малолітнього сина та 04,06 грн завданої йому моральної шкоди. Свою позицію відповідач-1 обґрунтовує тим, що згідно поліса обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2464928 від 25.04.2012 року, автомобіль «Пежо Партнер», державний номер [NUMBER] є забезпеченим транспортним засобом. 22.12.2013 року відбулась ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу, у наслідок якої позивач та її син отримали легкі тілесні ушкодження. Згідно Закону України «Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум відшкодовує оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров’ю та майну третьої особи. У той же час, на думку відповіда-1, позивач не надала належних доказів придбання ліків на її та сина лікування, а тому відшкодуванню підлягає лише сума, визначена за правилами, встановленими у пунктах 24.2. та 24.3. ст. 24 зазначеного вище Закону, а моральна шкода, завдана позивачу та її сину, яку повинен відшкодувати відповіда-1 як страховик, слід визначати за правилами ст. 26-1 Закону, тобто у розмірі 5% страхової виплати, тобто суми, визначеної відповідно до пунктів 24.2. та 24.3. ст. 24 Закону (а.с. 69-73). Відповідач-2 [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач визнав, що внаслідок ДТП, яка сталася з його вини 22.12.2013 року позивач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] отримали легкі тілесні ушкодження, у зв’язку із чим їм було заподіяно моральну шкоду, проте, відповідач-2 не згоден із розміром, який позивач просить стягнути на свою користь, оскільки вважає суму, заявлену позивачем, невиправдано завищеною. При цьому, відповідач-2 згоден відшкодувати позивачу 1000 грн моральної шкоди. При ухваленні рішення просить врахувати, що у ДТП, у якому його визнано винуватим та засуджено згідно вироку Шаргородського районного суду, окрім позивача та її родини, постраждала також його дружина, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, у зв’язку із цим, відповідач-2 на її лікування одержав у банку кредит, заборгованість по якому на даний час 8 653 грн. Окрім того, відповідач-2 просить врахувати, що його заробітна плата складає лише 1 200 грн на місяць і при цьому він є батьком двох малолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства. Також, відповідач-2 посилається на те, що за вироком суду, він має сплатити 11 954 грн на користь закладів охорони здоров’я та експертної установи, до того ж, на даний час у Шаргородському районному суді знаходиться справа за позовом [PERSON] та [PERSON], де останні просять стягнути з відповідача-2 у відшкодування моральної шкоди 55 000 грн. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача-2 та його представника, думку третьої особи, дослідивши письмові заперечення відповідача-1, всебічно і повно з’ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 18.06.2014 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначений вирок ніким не оскаржувався та набрав законної сили 21.07.2014 року (а.с.51-53). Згідно вироку, 22 грудня 2013 року близько 11 години 45 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем «Пежо партнер», державний номерний знак якого АВ 6658 ВТ, 2006 року випуску, рухаючись автомобільною дорогою сполученням Шаргород – Тиврів - Вороновиця із м. Шаргород у напрямку м. Тиврів, неподалік повороту в напрямку с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, рухаючись зі швидкістю біля 70 км/год., у світлу пору доби, побачивши у напрямку свого руху попутній та зустрічний автомобілі, в порушення Правил дорожнього руху України (надалі – ПДР), а саме пунктів 10.1 та 12.1 ПДР, згідно з якими, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не врахувавши дорожню обстановку – слизьке дорожнє покриття, не обрав безпечної швидкості руху, після виконання маневру обгону під час повернення на свою смугу руху, внаслідок чого автомобіль, керований ним, занесло в напрямку правого узбіччя, після чого, з метою вирівнювання автомобіля, не переконавшись, що така зміна напрямку руху буде безпечною, вивернув кермо ліворуч, і, втративши керування над транспортним засобом, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення свого автомобіля з автомобілем «Опель Вектра», державний номерний знак [NUMBER], 1993 року випуску під керуванням [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов’язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У судовому засіданні позивач та відповідач-2 визнали, а тому, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає окремому доказуванню та обставина, що у момент ДТП у салоні автомобіля «Опель Вектра», під керуванням [PERSON], окрім водія перебували також, зокрема, його дружина – [PERSON] та син – [PERSON] Відповідно до висновку експерта № 11 від 05.02.2014 року, у [PERSON] при судово-медичній експертизі було встановлено наступні тілесні ушкодження: садно в лобній ділянці; підшкірний крововилив на чолі справа. Ці тілесні ушкодження утворились від дії твердого тупого предмета (предметів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку», що виставлений [PERSON] у медичній картці стаціонарного хворого № 7455 Шаргородської ЦРЛ, не може бути взятий до уваги при судово-медичній кваліфікації, як такий, що не має відповідного об’єктивного підтвердження відповідною неврологічною симптоматикою (а.с. 77-79). Згідно висновку експерта № 8 від 05.02.2014 року, у [PERSON] при судово-медичній експертизі було встановлено наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку; садна обличчя; забій шийного відділу хребта. Ці тілесні ушкодження утворились від дії твердого тупого предмета (предметів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють короткочасний розлад здоров’я (а.с. 80-83). У судовому засіданні позивач та відповідач-2 визнали, а тому, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає окремому доказуванню та обставина, що травми, одержані [PERSON] та [PERSON], зазначені у висновках експерта, були одержані ними у ДТП, винуватцем якої, згідно вироку суду, був визнаний відповідач-2. Отже, судом встановлено, що відповідач-2, керуючи автомобілем, який є джерелом підвищеної небезпеки, порушив правила дорожнього руху, у наслідок чого допустив зіткнення з іншим автомобілем, що призвело до заподіяння [PERSON] та [PERSON] легких тілесних ушкоджень. Із поліса № АЕ/2464928 від 26.04.2013 року обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що автомобіль, яким у момент ДТП керував відповідач-2 – «Пежо Партнер», державний номер [NUMBER] був забезпеченим транспортним засобом, страховиком виступило ПАТ «Страхова компанія «Країна», тобто відповідач-1 (а.с. 72). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов’язані із відшкодуванням шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, які регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України (надалі – ЦК України) та Законом України «Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі – Закон). Так, статтею 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно пункту 22.1. ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров’ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров’ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов’язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов’язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов’язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я; шкода, пов’язана із смертю потерпілого. У зв’язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов’язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров’я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров’я (пункт 24.1. ст. 24 Закону). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пунктом 19 зазначеної постанови визначено, що при вирішенні вимог про відшкодування додаткових витрат на медичну допомогу судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Обґрунтовуючи заподіяну майнову шкоду, позивач зазначила, що внаслідок одержаних нею у ДТП травм, вона була змушена лікуватися, на що було витрачено 732,07 грн. Обґрунтовуючи розмір витрачених на лікування коштів, позивач посилається на довідки Шаргородської ЦРЛ про призначення лікування та розрахунки вартості ліків. Проте, оцінюючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо відшкодування майнової шкоди, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині, виходячи із такого. Відповідно до ст.ст. 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», належним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ. Довідки Шаргородської ЦРЛ від 11.09.2014 року (а.с. 12,13) з переліком ліків, які були призначені [PERSON] із зазначенням їх вартості за своїм призначенням не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ними не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носять лише інформативний характер. До того ж, не зрозуміло, хто із посадових осіб КП «Шаргородська центральна районна аптека» провів розрахунок вартості ліків, наведений на зворотах довідок Шаргородської ЦРЛ від 11.09.2014 року, оскільки не зазначено прізвища, ім’я та по батькові працівника аптеки, його посада. Також незрозумілим є те, де саме позивач придбавала ліки, оскільки, як вбачається із зазначених вище довідок, розрахунок вартості ліків проведено КП «Шаргородська центральна районна аптека», тоді як позивачем надано копії ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, свідоцтво платника єдиного податку та витяг з ЄДРЮО та ФОП на ім’я фізичної особи - підприємця [PERSON] (а.с. 14-16). Нарешті, із довідок Шаргородської ЦРЛ вбачається, що ціни на ліки зазначено станом на 16 вересня 2014 року, тоді як позивач лікувалася від травм, одержаних у ДТП у грудні 2013 року, а отже, з урахуванням того, що з грудня 2013 року ціни на ліки неодноразово підвищувалися, що є загальновідомим, очевидним є те, що у грудні 2013 року ціни на ліки були іншими у порівнянні із вереснем 2014 року. Отже, довідки Шаргородської ЦРЛ від 11.09.2014 року не є належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на лікування в сумі 732,07 грн. Водночас, згідно пункту 24.2. ст. 24 Закону, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов’язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров’я, але не більше 120 днів. Пунктом 24.3. ст. 24 Закону встановлено, що якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Відповідач-1 у письмових запереченнях частково визнав позовні вимоги, в частині відшкодування позивачу витрат на лікування, посилаючись на пункти 24.2. та 24.3. ст. 24 Закону. Отже, з урахуванням часткового визнання відповідачем-1 позовних вимог в частині відшкодування позивачу витрат на лікування, суд вважає, що позов в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача-1 на користь позивача 406 грн на її лікування та 81,20 грн на лікування сина – [PERSON] (матеріальна шкода), виходячи із наступного розрахунку: 1218 грн (мінімальна заробітна плата на момент ДТП) : 30 (1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі) х 10 (кількість днів перебування [PERSON] на лікуванні а.с.18) = 406 грн; 1218 грн (мінімальна заробітна плата на момент ДТП) : 30 (1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі) х 2 (кількість днів перебування [PERSON] на лікуванні а.с.17) = 81,20 грн. Решта позовних вимог, пов’язаних із відшкодуванням матеріальної шкоди, ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Окрім того, частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується, в першу чергу, Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що внаслідок дій відповідача-2, позивач та її син отримали тілесні ушкодження, а тому, вони відчули фізичний біль та зазнали страждань у зв’язку із ушкодженням здоров’я. Дії відповідача-2 призвели до того, що порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача, оскільки лікування від отриманих ушкоджень вимагало додаткових зусиль та часу, а також незапланованих витрат. Окрім того, суд також враховує, що у момент ДТП позивач була вагітною, а також те, що у ДТП, окрім неї та сина, постраждали її мати та чоловік. Отже, очевидним є те, що діями відповідача-2 позивачу та її малолітньому сину [PERSON] завдано моральної шкоди, що визнав у судовому засіданні відповідач-2. При цьому, на думку суду, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На думку суду, у даному випадку компенсація моральної шкоди, завданої позивачу та її сину, не поглинеться самим лише фактом визнання відповідача-2 винним у заподіянні моральної шкоди. Частиною 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов’язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на це, враховуючи принципи розумності та справедливості, характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача і її малолітнього сина, їх тривалість і можливість відновлення немайнових втрат, недопущення безпідставного збагачення позивача, а також беручи до уваги те, що моральну шкоду позивачу та її сину заподіяно неумисними діями відповідача-2, заробітна плата останнього складає лише 1200 грн на місяць (а.с. 59) і при цьому він є батьком двох малолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства, що вбачається із вироку суду (а.с. 52), суд вважає, що розумним, справедливим та виваженим відшкодуванням моральної шкоди позивачу є 5000 грн, а її малолітньому сину 1000 грн, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково. При цьому, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з відповідачів, суд враховує, що згідно ст. 26-1 Закону, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров’я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров’ю. Таким чином, згідно з Законом, розмір моральної шкоди, яку страховик відшкодовує потерпілому напряму залежить від розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров’ю та не може перевищувати 5 відсотків страхової виплати. Отже, з огляду на те, що судом було вирішено стягнути з відповідача-1 на користь позивача 406 грн за шкоду, заподіяну її здоров’ю та 81,20 грн за шкоду, заподіяну здоров’ю її сина – [PERSON] (матеріальна шкода), то, визначаючи суму моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача-1, суд керується положеннями ст. 26-1 Закону, а отже, на користь позивача слід стягнути 20,30 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої безпосередньо позивачу та 04,06 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої малолітньому сину позивача – [PERSON], виходячи із наступного розрахунку: 406 грн (страхова виплата за шкоду, заподіяну здоров’ю) х 5% (розмір страхової виплати згідно ст. 26-1 Закону) = 20,30 грн; 81,20 грн (страхова виплата за шкоду, заподіяну здоров’ю) х 5% (розмір страхової виплати згідно ст. 26-1 Закону) = 04,06 грн. Решту суми моральної шкоди, завданої безпосередньо позивачу – 4979,70 грн слід стягнути з відповідача-2. Що стосується решти суми моральної шкоди, завданої малолітньому сину позивача, то з огляду на принцип диспозитивності, передбачений у ст. 11 ЦПК України, згідно з яким, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та зважаючи на те, що позивач у позовній заяві не просила стягнути моральну шкоду, завдану її сину з відповідача-2, а суд не має права виходити за межі позовних вимог, то у задоволенні решти позовних вимог про стягнення з ПАТ «СК «Країна» моральної шкоди, завданої малолітньому сину позивача слід відмовити. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відмова у позові у цій частині не позбавляє позивача права пред’явити такий позов безпосередньо до [PERSON] За ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, сторони, з огляду на принцип змагальності, зобов’язані довести належними та допустимими доказами обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення. Аналіз досліджених у судовому засіданні та оцінених доказів переконують суд у тому, що позивачем доведено факт порушення відповідачем-2 її та її малолітнього сина прав, внаслідок чого їм було заподіяно матеріальну та моральну шкоду, водночас, позивач не у повному обсязі обґрунтувала розмір шкоди, а тому її позов належить задовольнити лише частково. Окрім того, з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджений судовий збір (а.с. 1,2,33). Також, позивач перед зверненням до суду та під час судового розгляду справи користувалася правовою допомогою адвоката [PERSON], за послуги якої позивач сплатила гонорар у розмірі 2000 грн, що вбачається із ордера на надання правової допомоги серія ВН №004912 від 27.10.2014 року та витягу з договору про надання правової допомоги від 27.10.2014 року (а.с. 47,48). Отже, з обох відповідачів на користь позивача належить стягнути по 1000 грн витрат на правову допомогу.

Outcome: partial