Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Миколаївського бронетанкового заводу» про захист трудових прав, яким просив: - стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 22964,36 грн. - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 16200 грн. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що з 15.05.2017 року по 27.08.2018 року працював у ДП «Миколаївський бронетанковий завод» електрозварювальником. \~ \~ \~ \~Згідно наказу №550-к від 27.08.2018 року був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпроП України. На момент звільнення відповідачем не було проведено повний розрахунок по виплаті заробітної плати, що і послужило підставою для його звернення до суду з зазначеним позовом. У відзиві позовну заяву представник відповідача заявлені позовні вимоги визнав частково. Не заперечував проти стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 16447,31 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року (з дня отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження по справі) до 02.10.2018 року, у розмірі 3188,71 грн.(без утримання податків та інших обовязкових платежів). В обґрунтування заперечень зазначив, що дійсно [PERSON] працював на підприємстві у період з 15.05.2017 року по 27.08.2018 року електрозварювальником. Згідно наказу №550-к від 27.08.2018 року був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпроП України. Разом з тим, у день звільнення відповідач був відсутній на робочому місці, оскільки відповідно до наказу №549-к від 27.08.2018 року, перебував у відпустці без збереження заробітної плати. В подальшому до керівництва підприємства з вимогою, щодо проведення розрахунку [PERSON] не звертався, таким чином, за положеннями ст..116 ч.1 КЗпроП України, строк на його проведення слід рахувати з 24.09.2018 року, з наступного робочого дня після отримання підприємством ухвали суду про відкриття провадження по справі, з цього ж дня слід розраховувати період затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Крім того, зазначив, що позовна заява [PERSON] підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст..175 ч.3 п.п.2,3,10 ЦПК України, так як не містить повних даних сторін по справі ( не зазначено поштові індекси, ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб); у позовній заяві не зазначено ціну позову, , обґрунтований розрахунок сум що стягуються, підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також позивачем не сплачено судовий збір за подання позову, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив, просив стягнути з ДП «Миколаївський бронетанковий завод заборгованість по заробітній платі у розмірі 16447,31 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 16200 грн. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, підтримавши фактичні обставини, викладені у відзиві. Наполягала на залишені позовної заяви без руху. \~ \~ \~ \~ Заслухавши позицію позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та витікаючі з них спірні правовідносини. З 15.05.2017 року [PERSON] працювала на посаді електрозварювальника ручного зварювання 3 розряду цеху №1 ДП «Миколаївський бронетанковий завод (Наказ №283-к від 12.05.2017 року). Відповідно до наказу №550-к від 27.08.2018 року його було звільнено з займаної посади за ст..36 ч.1 п.1 КЗпроП України за угодою сторін. Відповідно до\~ ст.43 Конституції України,\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06\~листопада 1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» ([PERSON])\~- кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. [PERSON] створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст..94 КЗпроП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За положеннями \~ст.47 КЗпроП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116 цього Кодексу. Згідно ст..116 КЗпроП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться у день звільнення. \~ \~ \~ \~ Відповідно до наданого суду позивачем розрахункового листа на момент звільнення ДП «Миколаївський бронетанковий завод» йому не було виплачено належну за відпрацьований час заробітну плату у розмірі 22964,36 грн. Як було встановлено судом під час судового розгляду, 27.09.2018 року [PERSON] частково були погашено заборгованість по заробітній платі у розмірі 6517,05 грн. З урахуванням зазначеного, на даний час розмір заборгованості по заробітній платі у ДП «Миколаївський бронетанковий завод» перед [PERSON] становить 16447,31 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 16447,31 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпроП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпроП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпроП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності . Таке ж розяснення цієї норми права, надав Конституційний суд України у своєму Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпроП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпроП України. Таким чином, суд приходить до висновку, щодо доведеності факту порушення відповідачем положень ст..117 КЗпроП України, так як виплата належних [PERSON] сум при звільненні не здійснена, а вказана правова норма діє до дня фактичного розрахунку. З урахуванням викладеного, враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у [PERSON] від 13.03.2017 року у справі № 6-259цс17 про те, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117\~КЗпроП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.\~Суд вважає за необхідне поновити порушене трудове право позивача, шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 27.08.2018 року по день постановлення рішення. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача у тій частині, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку слід здійснити за період з 24.09.2018 року, так як [PERSON] у день звільнення не працював, а в послідуючому з вимогою, щодо проведення розрахунку до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» не звертався, виходячи з наступного. За положеннями ст..47 КЗпроП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За положеннями діючого трудового законодавства на власника покладається обовязок в останній день роботи, цей же день, є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення, видати працівнику належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок. Як вбачається з Наказу №Б3000000094-37\~550-к [PERSON] було звільнено за ст..36 ч.1 п.1 КЗпроП України з 27.08.2018 року. З наказом [PERSON] був ознайомлений 27.08.2018 року, що підтвердив власним підписом. Крім того, позивачу було видано трудову книжку, з відповідною відміткою, про його звільнення з 27.08.2018 року, оригінал якої було оглянуто судом при розгляді справи. З урахуванням\~викладених обставин,\~заперечення представника\~відповідача,\~в тій\~частині,\~що [PERSON]\~в день\~звільнення не\~працював,\~оскільки,\~знаходився у\~відпустці,\~суд вважає\~необґрунтованими,\~та \~не підтвердженими\~відповідними доказами,\~зокрема не\~надано поштове повідомлення на адресу [PERSON], із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, як то вимагає закон, більш того, той факт, що трудова книжка знаходиться у позивача, свідчить, про невиконаний обовязок Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» провести з ним розрахунок при звільненні.. При розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд керується положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого [PERSON] КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, за положеннями абзацу 3 п. 2 якого, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. За такого середньоденна заробітна плата позивача складає 455,53 грн.. ( 14576,93 грн. середній заробіток за два останні місяці, що передували звільненню/32 робочих днів у червні та липні 2018 року). З урахуванням викладеного розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені [PERSON] складає 12299,31 грн. ( 455,53 грн. середньоденна заробітна плата х 27 робочих днів з 27.08.2018 року по 02.10.2018 року). Суму, згідно розяснень п.6 [PERSON] пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено без утримання податків та інших обовязкових платежів. \~ \~ \~ \~ Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, з дотриманням положення ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1762 грн. Також суд вважає безпідставними твердження представника відповідача стосовно того, що позовну заяву [PERSON] слід залишити без руху. Так за положеннями ст..15 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст..16 ч.1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. За положеннями ст..2 ч.ч.1,2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязанні керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі. Відповідно до приписів ст..10 ч.4 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Посилання ж представника відповідача, свідчить про\~надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до\~суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду. Як констатує Європейський суд з прав людини - стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення ЄСПЛ Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved