Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, посилаючись на ті обставини, що 18.02.2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN00100001609728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] . Як з`ясував позивач у подальшому, заступник директора відділення банку [PERSON] , укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN00100001609728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх. За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430000 грн., борг з урахуванням інфляції 914180 грн., 3% річних 103200 грн., збитки (упущену вигоду) 647979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. [PERSON] посилається на те, що на час укладення договору про депозитний вклад № SAMDN00100001609728 [PERSON] перебував у офіційних трудових правовідносинах із АТ КБ «ПриватБанк», займав посаду заступника директора відділення банку, мав доступ до операційної системи, особисто спілкувався з клієнтами і підписував договори, тому будь-яких сумнівів у його повноваженнях на вчинення відповідних правочинів у нього не було. За таких обставин вважає, що незаконне заволодіння його грошовими коштами стало можливим через недосконалу організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», тому грошові кошти у сумі 430 000 гривень є шкодою, завданою працівником відповідача при виконанні трудових (службових) обов`язків, і ця сума підлягає відшкодуванню АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. По справи винесено декілька судових рішень першої інстанції, справа була предметом неодноразового розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій. І. Короткий зміст судових рішень по справі, мотиви та наслідки їх прийняття. Першим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що шкоду позивачу [PERSON] завдав при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків за посадовою інструкцією та наданими роботодавцем повноваженнями. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 430 000 гривень у відшкодування майнової шкоди і 2 000 гривень у відшкодування моральної. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що шкоду позивачу [PERSON] завдав, перебуваючи на посаді заступника директора відділення банка, та через неналежну організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», що зробило можливим привласнення коштів вкладників, тому наявні правові підстави для застосування статті 1172 ЦК України. На виконання цього рішення АТ КБ «ПриватБанк» через Жовтневе відділення державної виконавчої служби перерахував [PERSON] 432 000 гривень, про що свідчить меморіальний ордер №7503 від 04.09.2013 року (т.1 а.с.244). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що [PERSON] завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що суди не встановили характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що шкоду позивачу [PERSON] завдав при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків за посадовою інструкцією та наданими роботодавцем повноваженнями. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 400 000 гривень у відшкодування майнової шкоди і 2 000 гривень у відшкодування моральної. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014 скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що [PERSON] завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що апеляційний суд не встановив характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них. Крім того, судом не перевірено, чи не є позовні вимоги у цій справі аналогічні позовним вимогам у справі №2-110/08, що є підставою для застосування наслідків, встановлених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року апеляційні скарги [PERSON] і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що [PERSON] завдав позивачу шкоду при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків, а також врахував, що вина останнього у привласненні належних [PERSON] грошових коштів не доведена. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційні скарги [PERSON] і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року і ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Приймаючи таку постанову, Верховний Суд України виходив з того, що після встановлення нікчемності договору про депозитний вклад у справі № 2-110/08 суди не застосували наслідки його недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим [PERSON] позбавлений можливості захистити свої права та повернути грошові кошти за депозитним договором. Також суд дійшов висновку, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Верховний Суд України вказав, що суди, зазначивши про недоведеність вини [PERSON] та дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1172 ЦК України, не звернули уваги і не надали належної оцінки його перебуванню на день укладення депозитного договору у трудових правовідносинах із банком, заняттю керівної посади, неодноразовому укладенню депозитних договорів у приміщенні банку із іншими вкладниками, та також його притягненню як обвинуваченого у кримінальній справі, порушеній за фактом заволодіння шляхом зловживання своїм службовим становищем чужим майном в особливо великих розмірах, а саме грошовими коштами банку. Після скасування попередніх судових рішень та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.12.2016 року справу прийнято до провадження (т.3 а.с.2). При новому розгляді справи (під головуванням судді Ткаченко Н.В.) 23.01.2017 року позивачем було уточнено позовні вимоги (т.3 а.с.4-8), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р. в розмірі 918050 грн., 3% річних в розмірі 110268 грн., за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р., упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн., а всього 1315775 грн. Крім того, інфляційні втрати розраховані за період з 10.12.2013р. по 10.02.2017р. на суму боргу 1315775 грн., в розмірі 2647076 грн., 3% річних за цей же період в розмірі 125233 грн., упущену вигоду в розмірі 1106224 грн., а загалом 3878533 грн., та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. 29.05.2017 року позивачем подана заява про уточнення позовних вимог (т.3 а.с.75-77), в редакції якої порівняно з уточненнями від 23.01.2017 року змінилася сума нарахувань інфляційних втрат, а саме збільшений та позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 10.12.2013 року по 29.05.2017 року, на суму боргу 1315775 грн., яка складається з боргу з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року в розмірі 918050 грн., 3% річних в розмірі 110268 грн., за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року, упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн., отже загалом з урахування уточнень позову [PERSON] просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк 4 123\~656 грн. 87 коп. та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. 16.05.2017 року до суду надійшло клопотання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (т.3 а.с.62-65), 20.06.2017 року уточнення до цього клопотання (т.3 а.с.90-93) в частині позовних вимог про стягнення: 43000 грн. - суми боргу; 225149,17 грн. збитків (упущеної вигоди) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн. суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43577,26 грн. 3% річних станом на 10.10.2008 року, та 1000000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування відповідного клопотання представник відповідача посилався на те, що за наслідками розгляду цивільної справи № 2-110/08 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008 року залишеним без змін в цій частині ухвалою Верховного суду України від 07.10.2009 року, [PERSON] , з підстав ст.625, ст.1172 ЦК України було відмовлено в стягненні з відповідача інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди та моральної шкоди. 20.06.2017 року, за наслідками розгляду зазначеного клопотання, суд першої інстанції (під головуванням судді Ткаченко Н.В.), постановив ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди. Постановляючи цю ухвалу, суд першої інстанції (під головуванням судді Ткаченко Н.В.) дійшов висновку про тотожність предмету спору у справі №2-110/08 та у справі, що розглядається (№201/3716/13-ц), про однаковий суб`єктний склад сторін та про однакові підстави позову у цих справах (т.3 а.с.103). Крім того, 20.06.2017 року суд першої інстанції (під головуванням судді Ткаченко Н.В.), ухвалив рішення про відмову в задоволенні решти позовних вимог (т.3 а.с.104-105). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно наслідкового зв`язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Крім того, суд дійшов висновку, що до деліктних правовідносин, які виникли між сторонами ні підставі рішення суду у зв`язку із визнання правочину нікчемним, норма ст.625 ЦК України не застосовується. 25.10.2017 року зазначені рішення та ухвала суду першої інстанції від 20.06.2017 року залишені в силі увалами суду апеляційної інстанції (т.3 а.с.205-213). Постановою Верховного Суду від 20.01.2020 року ухвалу та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017 року, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25.10.2017 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи зазначені судові рішення, суд касаційної інстанції в частині ухвали суду першої інстанції про закриття провадження від 20.06.2017 року та відповідної ухвали апеляційного суду про залишення її в силі від 25.10.2017 року послався на наступне: «Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про закриття провадження за частиною позовних вимог [PERSON] , послався на тотожність предмета позову у цій справі і у справі № 2-110/2008, а саме заявлення однакових вимог про стягнення боргу у розмірі 430 000 гривень, нарахованих станом на 10 жовтня 2008 року збитків у сумі 225 149,17 гривень, інфляційних втрат у сумі 236 500 гривень і трьох процентів річних у сумі 43 577,26 гривень, а також про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 гривень. Проте будь-яких висновків щодо тотожності підстав позову у даних справах оскаржувана ухвала не містить; фактичні обставини і норми права, якими обґрунтував позовні вимоги у цій справі і у справі №2-110/2008 позивач, суд не оцінював та не аналізував. Як вбачається зі змісту ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2017 року, суд першої інстанції оглянув матеріали справи № 2-110/2008, проте зміст позовної заяви у цій справі не оцінив, вказавши лише на тотожність позовних вимог. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, вказаний недолік не усунув і обґрунтував свої висновки про залишення ухвали суду першої інстанції без змін виключно тотожністю предмета позову у даних справах, також не аналізуючи підстави позовних вимог». При цьому суд касаційної інстанції вказав на наступне: «Суду першої інстанції на виконання вимог цивільного процесуального законодавства належить перевірити тотожність як предмета, так і підстав позову, під чим розуміються фактичні обставини і юридичні норми, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, у цій справі та у справі №2-110/2008, і прийняти відповідне процесуальне рішення у встановленому ЦПК України порядку» (т.4 а.с.93-102). Після скасування попередніх судових рішень та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, ухвалою судді Федоріщева С.С. від 02.07.2020 року справу прийнято до провадження (т.4 а.с.107). При новому розгляді справи (під головуванням судді Федоріщева С.С.) 01.10.2020 року позивачем було уточнено позовні вимоги (т.4 а.с.112-120), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк: -за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди - 918050 грн., 3% річних - 110268 грн., упущену вигоду (збитки) - 717457 грн., а всього 1315775 грн.; -за період з 10.12.2013 року по 29.05.2017 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди - 2776285,25 грн., 3% річних - 137020,84 грн., упущену вигоду - 1210350,78 грн.; -за період з 26.06.2017 року по 28.03.2018 року інфляційні втрати 372250,12 грн., 3% річних - 93544,87 грн., упущену вигоду - 489651,50 грн.; -за період з 28.03.2018 року по 28.09.2018 року інфляційні втрати 101386,40 грн., 3% річних - 77228,68 грн., упущену вигоду - 384856,26 грн.; -за період з 28.09.2018 року по 01.04.2018 року інфляційні втрати 364664,01 грн., 3% річних - 86260,29 грн., упущену вигоду - 465805,57 грн.; -за період з 02.04.2018 року по 02.04.2020 року інфляційні втрати 151275,87 грн., 3% річних - 197854,35 грн., упущену вигоду - 1154150,37 грн.; -за період з 05.04.2020 року по 07.10.2020 року інфляційні втрати 105183,56 грн., 3% річних - 123256,62 грн., упущену вигоду - 575197,54 грн., а загалом, станом на 07.10.2020 року - 8866122,48 грн., та моральну шкоду в розмірі 2500000 грн. 30.03.2021 року позивачем подана заява про уточнення позовних вимог (т.4 а.с.189-201), в редакції якої за період з 01.10.2020 року по 13.04.2021 року просив стягнути інфляційні втрати 498419,26 грн., 3% річних - 137000,00 грн., упущену вигоду - 639332,44 грн., а загалом, станом на 13.04.2021 року - 10140874,20 грн., та моральну шкоду в розмірі 3000000 грн. 07.04.2021 року до суду надійшла заява представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування строків позовної даності до вимог позивача та відмову з цих підстав у задоволенні його позовних вимог (т.4 а.с.205-209). В цей же день, 07.04.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника ПАТ КБ «ПриватБанк», у яких, серед іншого, він просить здійснити поворот виконання в порядку ст.444 ЦПК України щодо повернення банку грошових коштів у розмірі 432 000 гривень, перерахованих [PERSON] відповідно до меморіального ордеру №7503 від 04.09.2013 року (т.4 а.с.222-228). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ІІ. Стислий виклад позиції сторін, процесуальні дії у справі, правове обґрунтування. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та прокурор підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. \~ \~ \~ \~Вислухавши сторони, повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані сторонами докази\~у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок між ними, суд виходить з наступного: \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. \~ \~ \~ \~У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. На виконання згаданих вище вказівок Верховного Суду, судом ретельно досліджені не тільки усі подані сторонами докази з додержанням вимог матеріального і процесуального права, але й перевірено тотожність як предмета, так і підстав позову у справі, що розглядається та у справі №2-110/2008. Задля цього зазначену справу витребувано з архіву та за участю сторін вивчено, досліджено та проаналізовано як рішення по цій справі так і позовна заява у ній. Проведено порівняльний аналіз матеріалів справи №2-110/2008 із матеріалами справи, що розглядається, з`ясовано фактичні обставини і юридичні норми, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, у справі що розглядається та у справі №2-110/2008. При цьому встановлено: -В уточненій позовній заяві у справі, що розглядається, яка надійшла до суду 01.10.2020 року, позивач посилається на наступне: «В позовній заяві даної справи від 27 березня 2013 року наведена в хронологічній послідовності історія судових процесів [PERSON] про повернення грошових коштів із банку та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, а також виконане по рекомендації прокуратури обґрунтування нових позовних вимог про відшкодування шкоди і збитків, завданих співробітником банку під час виконання своїх службових обов`язків. Була задіяна нова підстава нового позову, яка раніше не застосувалася і відповідно ст.1172 ЦКУ зобов`язує банк нести грошові зобов`язання та відшкодувати шкоду, завдану його працівником - заступником директора відділення банку [PERSON] . У справі N2 2-110/2008 була інша підстава позову про захист прав споживача, стягнення заборгованості і відшкодування моральної шкоди…. була відсутня підстава для застосування статті 1172 ЦК України і тому вона не може бути тотожною з підставою у даній справі». -В уточненій позовній заяві у справі №2-110/2008 від 01.10.2008 року, яка надійшла до суду 03.10.2008 року, окремий розділ присвячений правовому обґрунтуванню підстав стягнення з відповідача (ЗАТ КБ «Приватбанк») грошових коштів як відшкодування шкоди, завданої працівником: «VI. Окреме зауваження стосовно усіх пунктів даних уточнень. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду і у випадку коли цю шкоду, завдано їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно ч.1 ст.1209 ЦК України виконавець послуг зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі внаслідок недоліків послуг, а також недостовірної або недостатньої інформації про них. Відшкодування шкоди не залежить від їхньої вини, а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.» (справа №2-110/2008 т.2 а.с.189). Ухвалюючи 31.10.2008 року рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у справі №2-110/2008, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська під головуванням судді Антонюка О.А., зазначеній підставі позовних вимог надав оцінку та присвятив значну частину правового обґрунтування свого рішення. При цьому суд дійшов висновку, що в даному випадку: «…мають місце зобов`язання, що виникають із завдання шкоди майну [PERSON] внаслідок злочину. У зв`язку з цим підлягають застосуванню ст.ст.1166, 1172, 1177 ЦК України в залежності від встановлення особи, яка вчинила злочин. У разі завдання шкоди працівником відповідача під час виконання ним своїх трудових обов`язків, шкоду відшкодовує Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». На сьогодні не встановлено особу, у результаті злочинних дій якої було спричинено шкоду позивачу. Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Суд вважає, що згідно положень ст. 62 Конституції України при розгляді цивільної справи суд не може встановити особу, винну у викраденні коштів. Тому з урахуванням наявних у справі доказів, наданих сторонами, зараз відсутні підстави для застосування однієї із матеріальних норм - ст. ст. 1166, 1167, 1172, 1177 ЦК України. Суд вважає, що це не позбавляє [PERSON] права звернення до суду про стягнення шкоди, спричиненої злочином, після встановлення особи, винної у вчиненні злочину вироком або постановою суду. При таких обставинах суд вважає такими, що не відповідають встановленим обставинам (на підставі належних допустимих доказів) доводи представників позивача про застосування ст.ст.610, 612. 625, 1073. 22, 23, 1068, 1172, 1209, 633 ЦК України, ст.32.2. Закону України «Про платіжні системи га переказ коштів в Україні». Також за відсутності між сторонами договірних і відносин не може бути застосований Закон України «Про захист право споживачів», оскільки згідно п. 14 постанови № 5 Пленуму Верховного Суді України від 04 грудня 1996 року з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», шкода, завдана споживачеві будь-якими діями третіх осіб, підлягає відшкодуванню на загальних підставах, а не на підставі Закону («Про захист прав споживачів»). Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника і стосовно наполягання на своїх заявлених і уточнених позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, стягнення заборгованості і відшкодування моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити; обставини ж недійсності договору про депозитний вклад «Стандарт» SAMDN00100001609728 від 18 лютого 2005 року між [PERSON] і ЗАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» знайшли своє підтвердження в ході судовою засідання, а тому підлягають задоволенню» (справа №2-110/2008 т.2 а.с.283 зворот). З огляду на викладене, проаналізовавши та співставивши між собою позовні вимоги у справі що розглядається та у справі №2-110/2008 щодо предмета і підстав позову, суд дійшов до висновку про те, що обидва позови містять в собі вимоги щодо стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» (на час розгляду справи №2-110/2008 ЗАТ КБ «Приватбанк») грошових коштів як з юридичної особи в рахунок відшкодовування шкоди і у випадку коли цю шкоду, завдано працівником Банку під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків на підставі ч.1 ст.1172 ЦК України. Також судом було встановлено, що зазначеним вимогам судом у справі №2-110/2008 надано оцінку, судове рішення у цій справі набрало чинності та наразі не скасоване. Предметом розгляду у справі №2-110/2008, з урахуванням уточнень позовних вимог в редакції від 20.02.2008 року та 01.10.2008 року, були вимоги [PERSON] , до ЗАТ КБ Приватбанк про стягнення 1 977 726,43 грн., з яких: 430000 грн; 225 149,17 грн. збитки (упущена вигода) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн.- суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43 577,26 грн; 42 500 грн.- пеня станом на 10.10.2008 року, 1000000 моральна шкода. 07.06.2021 року, надавши оцінку встановленому факту у справі, що розглядається, суд на підставі вимог п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, постановив ухвалу про Провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про закриття провадження в частині стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди. Разом з тим, як зазначено вище, при поверненні справи на новий розгляд із суду касаційної інстанції, позивач уточнював свої позовні вимоги у бік їх збільшення (останній раз - 30.03.2021 року). Аналогічні уточнення позовних вимог по даній справі у відповідних на той час розмірах, позивач подавав і під час її розгляду у Жовтневому районному суді під головуванням судді Ткаченко Н.В. 20.06.2017 року, як зазначено вище, суд першої інстанції (під головуванням судді Ткаченко Н.В.), ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, що вийшли за межі вимог, оцінку яким надано в ухвалі про закриття провадження від цієї ж дати. 25.10.2017 року зазначені рішення та ухвала суду першої інстанції від 20.06.2017 року залишені в силі увалами суду апеляційної інстанції. Як зазначено вище, постановою Верховного Суду від 20.01.2020 року ухвалу та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017 року, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25.10.2017 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи зазначені судові рішення, суд касаційної інстанції в частині рішення суду першої інстанції про закриття провадження від 20.06.2017 року та відповідної ухвали апеляційного суду про залишення його в силі від 25.10.2017 року, надав такі вказівки: «Під час нового розгляду справи судами варто урахувати похідний характер вимог про відшкодування упущеної вигоди, інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди від вимоги про стягнення основного боргу у сумі 430 000 гривень, які сплачені позивачу відповідачем на виконання у подальшому скасованого судового рішення, з`ясувати наявність чи відсутність правових підстав для покладення на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку відшкодувати [PERSON] таку суму у порядку статті 1172 ЦК України, перевірити наявність визначених цією статтею правових підстав для покладення на банк обов`язку відшкодувати [PERSON] збитки у виді упущеної вигоди та моральну шкоду, а також встановити характер спірних правовідносин і можливість застосування до них статті 625 ЦК України, ухваливши судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин та вимог закону». На виконання цих вказівок Верховного Суду, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, суд враховує похідний характер вимог про відшкодування упущеної вигоди, інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди від вимоги про стягнення основного боргу у сумі 430 000 гривень, які сплачені позивачу відповідачем на виконання у подальшому скасованого судового рішення. При цьому, з огляду на обґрунтування судового рішення від 31.10.2008 року у справі №2-110/2008, яке набрало законної сили та наразі не скасовано, суд доходить до висновку, що правові підстави для покладення на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку відшкодувати [PERSON] таку суму у порядку статті 1172 ЦК України - відсутні. З цього приводу, суд звертає увагу на той факт, що відповідно до ч.1 ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили неодноразово наголошував і Європейський Суд з прав людини. Зокрема, у справі Горнсбі проти Греції, Суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Стосовно можливості застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою цієї статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, яка визначає, що цивільні права та обов`язки виникають не лише на підставі договорів й інших правочинів, а й у зв`язку з завданням майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та на підставі інших юридичних фактів. Отже, завдання майнової і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Відповідно до статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України міститься у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, тому її приписи поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) і її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, згідно з якими стаття 625 ЦК України не застосовується у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Проте, з огляду на похідний характер вимог про відшкодування упущеної вигоди, інфляційних втрат, трьох процентів річних та моральної шкоди від вимоги про стягнення суми 430 000 грн. - суми, якої позивач позбавився при викладених вище обставинах, положення ст.625 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягають. Стосовно заяви відповідача про поворот виконання та повернення банку грошових коштів у розмірі 432 000 гривень, перерахованих [PERSON] відповідно до меморіального ордеру №7503 від 04.09.2013 року, то відповідно до ч.10 ст.444 ЦПК України, заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. В даному випадку остаточне рішення у справі що розглядається, не прийнято, а тому в задоволенні заяви про поворот виконання слід відмовити. Крім того, суд не обговорює питання про строки позовної давності за заявою представника відповідача про застосування таких строків від 07.04.2021 року (т.4 а.с.205-209), оскільки дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , позаяк в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Обговорюючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір та в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено повністю, судові витрати по справі відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed