Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася з позовом до ФОП [PERSON] про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості по заробітній платі. Позивач зазначала, що 01 лютого 2018 року вона була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду заступника головного бухгалтера з окладом 4300 грн., що підтверджується копією наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №00000000001-0000000002 від 01 лютого 2018 року та копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2018 року. Впродовж 2018 року трудові відносини між сторонами здійснювались у відповідності до чинного трудового законодавства. Однак, починаючи з травня 2019 року відповідач припинила виконувати свої зобов`язання по виплаті заробітної плати, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача у АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2019 по 17.02.2020, копією витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7). Позивач продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, але комунікація з роботодавцем була порушена, оскільки остання перестала з`являтись в офісі. Пропрацювавши майже півроку без заробітної плати, позивач втратила матеріальну (економічну) та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді заступника головного бухгалтера у ФОП [PERSON] та вимушена була шукати іншу роботу для забезпечення нормальних умов життя. Однак, влаштуватись на іншу роботу позивач не могла, оскільки рахувалася за постійним місцем роботи у відповідача та не могла отримати свою трудову книжку. 15 жовтня 2019 року позивач звернулася на офіційну адресу роботодавця з заявою про звільнення з посади заступника головного бухгалтера на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України, та просила у день отримання цієї заяви звільнити її з займаної посади з повідомленням відповідних державних органів про факт такого звільнення, перерахувати належні їй виплати на зазначений в заяві банківський рахунок та видати належним чином оформлену трудову книжку. Однак, 05 листопада 2019 року даний лист повернувся позивачу за закінченням строку зберігання, що підтверджується копією листа з відміткою про повернення. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю відповідач порушила трудові права позивача, зокрема право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням, право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд та право на оплату праці. Як вбачається з витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), з січня 2019 року оклад позивача збільшився та склав 7000 грн. на місяць. За вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% (1260 грн.) та військового збору 1,5% (105 грн.) розмір чистого прибутку позивача складає 5635 грн. = 7000 грн. - (1260 грн. + 105 грн). Останній платіж по виплаті заробітної плати був здійснений відповідачем 22 травня 2019 року у розмірі 2561,36 грн., що підтверджується випискою з рахунку позивача, після чого заробітна плата позивачу не виплачувалась. Таким чином, станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати складає 53788,64 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати трудові відносини між ФОП [PERSON] та [PERSON] припиненими з дати подання позовної заяви та зобов`язати роботодавця видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299) заборгованість по заробітній платі у розмірі 53788,64 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Кулик Д.А. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач ФОП [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі, у відзиві на позовну заяву зазначали, що позивачем не надано доказів виконання своєї роботи, місце чи адресу, за якою вона працювала, обсяг робіт, проведений нею на посаді заступника головного бухгалтера та дати припинення їй нарахування заробітної плати. Відповідач, позбавлена можливості внести запис в трудову книжку найманого працівника позивача про припинення із нею трудових відносин, так як остання протиправно заволоділа усіма документами найманих працівників ФОП [PERSON] , в тому числі своєю трудовою книжкою, наказами, повідомленнями та іншою документацією, що знаходилась у місці здійснення трудової діяльності позивача та роботодавця ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] .Між керівництвом ТОВ «Бізнес Продукт Плюс» та ФОП [PERSON] виникла конфліктна ситуація, що призвела до припинення, достроково, між ними договірних зобов`язань за договором №БПП - 15/01/18 від 15.01.2018 р., що полягали в здійсненні супроводження бухгалтерського обліку та складанні податкової звітності ТОВ «Бізнес Продукт Плюс». Із цих підстав та тому, що керівництво ТОВ «Бізнес Продукт Плюс» без належного про те повідомлення ФОП [PERSON] , замінили замки до офісу [ADDRESS] та разом із позивачем заволоділи усіма документами ФОП [PERSON] , її найманих працівників, в тому числі і позивача, особистими речами ФОП [PERSON] та іншими предметами її особистого вжитку. ФОП [PERSON] разом із позивачем та іншими бухгалтерами здійснили бухгалтерський звіт за перший квартал 2019 року ТОВ «Бізнес Продукт Плюс», за який товариство повинно було здійснити оплату відповідно до зазначеного вище договору із ФОП [PERSON] та перерахувати на її банківський рахунок грошові кошти на оплату заробітної плати найманих працівників ФОП [PERSON] , податків та зборів, в тому числі і позивача, для ведення бухгалтерського обліку на ТОВ «Бізнес Продукт Плюс». Однак, не перерахувало, тому відповідач попередила усно та письмово усіх найманих нею працівників (бухгалтерів), в тому числі і позивача, про припинення із ФОП [PERSON] трудових відносин з 14 травня 2019 року, за проведену ними роботу по підприємству ТОВ «Бізнес Продукт Плюс» начислила заробітну плату за поточний травень місяць з 01 до 14 травня 2019 року, в тому числі і позивачу, та із особистих коштів оплатила, що підтверджується позивачем та відомостями платіжної відомості із АТ КБ «ПриватБанк», доданої до позовної заяви останньою. Посилаючись на викладене, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01 лютого 2018 року була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду заступника головного бухгалтера з окладом 4300 грн., що підтверджується копією наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №00000000001-0000000002 від 01 лютого 2018 року та копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2018 року (а.с.13,14). 15 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення з посади заступника головного бухгалтера на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, повідомлення відповідних органів державної влади про її звільнення, перерахунок належних виплат при звільненні та видачу трудової книжки (а.с.19-21). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.29 КЗпП України, обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце. До початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний, зокрема, визначити працівникові робоче місце та забезпечити його необхідними для роботи засобами. Згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 5 статті 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідач ФОП [PERSON] є підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність, що в розумінні ст. 42 ГК України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач ФОП [PERSON] повинна була врахувати можливість неотримання та/або недоотримання прибутку як один з ризиків підприємницької діяльності. Натомість, виконання зобов`язань відповідача перед найманими працівниками як роботодавця не можуть залежати від результатів її господарської діяльності. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, визначені ст.40 та ст.41 КЗпП України, є вичерпними та не передбачають можливості розірвання трудового договору через неотримання роботодавцем розрахунку від контрагента. Крім того, ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, чинне трудове законодавство не передбачає можливості звільнення працівника через зменшення доходу суб`єкта господарювання. Окрім того, щоб факт звільнення відбувся, недостатньо направити працівникові електронного листа з повідомленням про звільнення або сказати йому про це усно. Роботодавець повинен видати відповідний наказ, копію якого вручити працівнику в день звільнення, провести повний розрахунок та видати належним чином заповнену трудову книжку. Оскільки, озвучена відповідачем ФОП [PERSON] підстава звільнення є неналежною, а процедура звільнення не дотримана, вважати факт звільнення таким, що відбувся немає законних підстав. Положеннями ч.1 та ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), з січня 2019 року оклад позивача [PERSON] збільшився та склав 7000 грн. на місяць. (а.с.16). За вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% (1260 грн.) та військового збору 1,5% (105 грн.) розмір чистого прибутку позивача складає 5635 грн. = 7000 грн. - (1260 грн. + 105 грн). Останній платіж по виплаті заробітної плати був здійснений відповідачем ФОП [PERSON] 22 травня 2019 року у розмірі 2561,36 грн., що підтверджується випискою з рахунку позивача (а.с.15). Таким чином, станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідача ФОП [PERSON] перед позивачем [PERSON] по виплаті заробітної плати складає 53788,64 грн. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. №14-рп/2004, від 16.10.2007 р. №8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. №2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає якможливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Судом встановлено, що 15 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] була направлена заява про звільнення поштовою кореспонденцією ПАТ «Укрпошта» цінним листом №0740025867851 на адресу [PERSON] : [ADDRESS] . Передача листа до поштового відділення вважається передачею його в той же день адресатові. Таким чином, на думку суду, працівник позивач [PERSON] повідомила роботодавця належним чином про своє бажання звільнитися, направивши таку заяву на адресу роботодавця поштою. Суд вважає, що волевиявлення працівника щодо звільнення з роботи є його безперечним правом, а тому роботодавець неправомірно не вчинив жодних дій щодо звільнення працівника на підставі його заяви у жовтні 2019 року. Позивач просила звільнити її за власним бажанням, оскільки власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Також, суд зазначає, що факт порушення кримінального провадження за заявою відповідача ФОП [PERSON] не є встановленим фактом заволодіння позивачем [PERSON] документами відповідача. У ч. 1 ст. 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної платні без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.77-80 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 11 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Понесення інших судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними доказами, а тому вони розподілу не підлягають.

Outcome: approved