Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08.10.1996 між ним та [PERSON] був укладений договір, відповідно до умов якого останній вказав про продаж йому частини належного відповідачу житлового будинку по [ADDRESS] з наступним нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу частини цього ж будинку його дружиною, [PERSON], а друга частина цього ж будинку надається позивачу в оренду на три роки. В цей же день позивач передав [PERSON] 3500 доларів США, про що останній написав на зазначеному договорі розписку. Так, як [PERSON] на наступний день виїхав за кордон, а нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості потребувало підготовки багатьох необхідних пов'язаних з цим документів, він мав бути укладений між позивачем та дружиною [PERSON] [PERSON], про що зазначено в тексті складеного ними договору. Однак, остання, не підписавши з ним договору купівлі-продажу зазначених частин житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, також невдовзі виїхала за кордон до [PERSON] і зазначений договір з вини [PERSON] укладений не був. У свою чергу, вищезгаданий договір від 08.10.1996 не є договором купівлі-продажу та не містить істотних умов, рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24.09.2013 позивачу відмовлено у визнанні його дійсним та встановлено, що договір купівлі-продажу між ним та [PERSON] не укладався. При цьому, до 2012 року [PERSON] запевняв позивача в тому, що неодмінно підпише з ним договір купівлі-продажу зазначеного майна після повернення в Україну, а тому не повертав отримані від нього кошти. Позивач вірив йому в цьому та не вимагав повернення сплачених грошей. Однак, як виявилось на сьогоднішній день, [PERSON] обманув його, в дійсності не мав наміру укладати з ним зазначений договір купівлі-продажу та не здійснював цього, а таким способом безпідставно заволодів грішми позивача. Зокрема, [PERSON] заперечує намір продати йому частину будинку та земельної ділянки, за які отримав від позивача гроші, не повідомляючи його, в серпні 2012 року уклав договір про спільне користування цією ж земельною ділянкою з ФОП [PERSON] та відмовився повернути сплачені за них кошти, якими обманним шляхом безпідставно користувався протягом багатьох років. Тобто, за таких обставин [PERSON] 08.10.1996 заволодів коштами позивача в сумі 3500 доларів США без достатньої правової підстави та знаючи про це, із зазначеного часу безпідставно користується ними по сьогоднішній день, у зв'язку з чим згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України вони підлягають стягненню з нього за рішенням суду. Як слідує з його позову та доданих до нього документів, відповідач [PERSON] обманним способом заволодів грішми під виглядом наступного продажу йому частини належних йому житлового будинку та земельної ділянки, які, як виявилось на сьогоднішній день, у дійсності наміру продавати йому не мав. При цьому [PERSON], користуючись його довірою, обманював його та обіцяв укласти договір купівлі-продажу зазначеного майна відразу після повернення з-за кордону, однак на сьогоднішній день відмовився від цього. Тобто, за таких обставин, відмовившись продавати йому зазначене майно, [PERSON] зобов'язаний був повернути йому сплачені кошти ще 09.10.1996, чого по сьогоднішній день не здійснив, у зв'язку з чим проценти за користування ними та три проценти річних як штрафні санкції підлягають нарахуванню, починаючи з 09.10.1996 по день пред'явлення позову. Сума процентів за період з 09.10.1996 по 19.03.2014 становить 10 078,04 долари США, що еквівалентно 100 377 грн. 3% річних за період з 09.10.1996 по 19.03.2014 становить 1 831,59 доларів США, що еквівалентно 18 242 грн. Всього з [PERSON] підлягає стягненню на його користь 15 409 доларів США, що згідно офіційного курсу еквівалентно 153 473 грн. Просить стягнути з [PERSON] на його користь зазначені кошти та судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача позовних вимог не визнав та заперечив проти їх задоволення, надавши письмові заперечення та пояснивши, що вважає твердження позивача про те, що внаслідок визнання апеляційним судом договору купівлі-продажу частини будинку між [PERSON] та [PERSON] таким, що не укладався, набуття [PERSON] від [PERSON] грошових коштів таким, що здійснене без достатньої правової підстави, - хибним, оскільки апеляційним судом у рішенні зазначено лише те, що договір купівлі-продажу не укладався. Однак правова підстава набуття коштів [PERSON] була і є. Це - договір, укладений між сторонами 08.10.1996. Цей договір у собі містить елементи багатьох договорів: і купівлі-продажу, договору про наміри, договору про спільну діяльність, договору позики. Цей договір не розірваний, не визнаний недійсним, не припинений будь-яким іншим чином, у рішенні апеляційного суду встановлено лише той факт, що цей договір не є договором купівлі-продажу. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що відповідно до рішення виконкому Красилівської міської ради № 333 від 26.07.1996 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,107 гектарів, що розташована в [ADDRESS], на якій знаходився його житловий будинок. 08.10.1996 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, відповідно до умов якого останній вказав про продаж [PERSON] частини (половини) належного відповідачу житлового будинку по [ADDRESS] з наступним нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу частини цього ж будинку його дружиною, [PERSON], а друга частина цього ж будинку надається позивачу в оренду на три роки без оплати. В подальшому, згідно тексту договору, [PERSON] зобов'язався разом з [PERSON] на земельній ділянці провести будівництво, з розподілом між ними обома доходу від новобудови. У цьому ж договорі після підписів міститься розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] 3500 доларів США за півхати та 35 сотих землі. 30 серпня 2012 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] у тимчасове користування вищезазначену земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS], для розміщення на ній зблокованих тимчасових споруд, призначених для провадження підприємницької діяльності. У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку під [ADDRESS] та 35/100 частин земельної ділянки за тією ж адресою площею 0,10 га, укладеного між ним та [PERSON]; визнання за ним права власності на 35/100 земельної ділянки площею 0,10 га по [ADDRESS]; стягнення з [PERSON] на його користь 39950 грн. (5000 доларів США) неустойки за відмову від виконання договору про спільну діяльність та спільного будівництва на земельній ділянці по вказаній адресі. Рішенням Красилівського районного суду від 06.06.2013 позов задоволено частково. Визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку [ADDRESS], укладений 08.10.1996 між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку площею 71,8 кв.м. та на відповідну частину земельної ділянки, необхідну для обслуговування вказаної частини будинку пропорційно його площі. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24.09.2013 рішення Красилівського районного суду від 06.06.2013 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, оскільки, як зазначено в цьому рішенні, договір між [PERSON] та [PERSON] в розумінні цивільного законодавства не укладався, в зв'язку з чим положення ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР щодо можливості визнання угоди дійсною в даному випадку застосоване бути не може. У дослідженому в судовому засіданні письмовому поясненні [PERSON] на запит адвоката [PERSON], представника [PERSON], зазначено, що ввечері 08.10.1996 вона з приводу написання [PERSON] договору про продаж ним частки будинку [PERSON] сказала [PERSON], що не погоджується з цим договором і він не мав права продавати частину будинку без її згоди тому, що це не тільки його власність, а й власність її та їхніх дітей. Зазначені обставини підтверджуються договором між [PERSON] та [PERSON] від 08.10.1996, державним актом на право приватної власності на землю [PERSON], договором між [PERSON] та [PERSON] про спільну діяльність від 30.08.2012, рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24.09.2013, листом № 2144/02-15 від 19.11.2012 Красилівської міської ради, розрахунком процентів за користування безпідставно набутими коштами, договором про оренду приміщення від 10.01.1997 між [PERSON] та [PERSON], письмовим поясненням [PERSON] на запит адвоката [PERSON] Статтями 15, 236, 321, 387, 1212, 1214 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; положення про повернення безпідставно набутого майна застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Суд вважає твердження представника відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти [PERSON] набуті не безпідставно, а на підставі договору від 08.10.1996, такими, що не заслуговують на увагу, з наступних підстав. 08.10.1996 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, відповідно до умов якого останній вказав про продаж [PERSON] частини (половини) належного відповідачу житлового будинку по [ADDRESS] з наступним нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу частини цього ж будинку його дружиною, [PERSON], а друга частина цього ж будинку надається позивачу в оренду на три роки без оплати. В подальшому, згідно тексту договору, [PERSON] зобов'язався разом з [PERSON] на земельній ділянці провести будівництво, з розподілом між ними обома доходу від новобудови. У цьому ж договорі після підписів міститься розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] 3500 доларів США за півхати та 35 сотих землі. Увечері 08.10.1996 дружина [PERSON] з приводу написання ним договору про продаж частки будинку [PERSON] сказала [PERSON], що не погоджується з цим договором і він не мав права продавати частину будинку без її згоди тому, що це не тільки його власність, а й власність її та їхніх дітей, і з цього часу [PERSON], знаючи, що дружина не вчинить дій, про які він домовився з [PERSON] - не буде оформляти в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу частини житлового будинку, за що він отримав від [PERSON] 3500 доларів США, безпідставно почав володіти цими коштами. Про безпідставність заволодіння ними [PERSON] [PERSON] дізнався з серпня 2012 року - часу укладення [PERSON] та [PERSON] договору про спільну діяльність. Крім того, заперечуючи, що договір від 08.10.1996 є договором купівлі-продажу, що узгоджується й з рішенням апеляційного суду, представник відповідача не зміг пояснити суду, яким договором є цей договір та якими положеннями Цивільного кодексу обгрунтовуються його твердження про дійсність договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 3500 доларів США, починаючи з 09.10.1996, набуті [PERSON] без відповідної правової підстави та підлягають стягненню з нього. При цьому суд частково погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що спірний договір містить ознаки інших договорів, однак наголошує, що отримані [PERSON] від [PERSON] грошові кошти отримані саме за продаж йому частини будинку та земельної ділянки, тобто при визнанні судом цього договору неукладеним набуття коштів слід розцінювати як таке, що відбулось без відповідної правової підстави, оскільки в ознаках інших договорів, зазначених у спірному договорі, не йдеться більше ніде про передачу [PERSON] грошових коштів [PERSON] у розмірі 3500 доларів США. Відповідно до стст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] набутих та збережених ним без достатньої правової підстави грошових коштів та процентів за безпідставне користування грішми позивача у розмірі облікової ставки Національного банку України та погоджується з розрахунками, наданими позивачем, оскільки вони виконані правильно, згідно чинного законодавства, правильність їх не заперечувалася й представником відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3500 доларів США, що еквівалентно 34860 гривень та 10078 доларів 4 центи США, що еквівалентно 100377 гривень, а всього 13578 доларів США 4 центи, що еквівалентно 135237 гривень. Разом з тим, суд не погоджується з позовними вимогами, обгрунтованими ч. 2 ст. 625 ЦК України, про необхідність стягнення з відповідача 3-х процентів річних за користування безпідставно одержаними та збереженими грошовими коштами у розмірі 1831,59 доларів США, оскільки зазначена норма закону передбачає відповідальність за порушення укладеного грошового зобов'язання і не може застосовуватись, якщо зобов'язання, як це встановлено в судовому засіданні, укладеним не було. У цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, оскільки до задоволення підлягає 88,12 % вимог позивача, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 1352 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: partial