Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приват Банк» (далі - Банк), в якому просив визнати недійсним пункт 2.2.3 Кредитного договору №MRIPGK00430069, укладеного 18.08.2005, в частині сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.2% від суми виданого кредиту, вирішити питання розподілу судових витрат. В мотивування позову [PERSON] зазначив, що 18.05.2005 між ним та банком було укладено кредитний договір споживчого кредитування №MRIPGK00430069 (надалі кредитний договір), за умовами якого він отримав грошові кошти в сумі 28375 доларів США строком до 17.08.2020. Пунктом 2.2.3 Договору встановлено обов`язок сплатити комісію банку відповідно до п. п. 1.1 та 3.10. Однак у кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу. Позивач вважає встановлені п.п. 2.2.3 та 3.10 Договору виплати винагороди за надання фінансового інструменту є включенням до договору несправедливих умов, тому в даній частині правочин підлягає скасуванню через істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, не скористався. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.09.2020 відкрито провадження по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16.11.2020 цивільну справу було прийнято до провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.05.2021 підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача надав до суду заяву з клопотанням провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити Представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до кредитного договору №MRIPGK00430069, укладеного 18.08.2005 між [PERSON] та АТ КБ «Приват Банк», банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк 180 місяців по 17 серпня 2020 року включно у виді кредитної лінії у розмірі 28375 доларів США, з цільовим призначенням на придбання нерухомості 25000 доларів та 3375 доларів США на сплату страхових внесків (а. с. 11-13). Пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору передбачено сплату за користування кредитними коштами в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії в розмірі 0,22% від суми виданого кредиту плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.10 Договору. Встановлено графік погашення заборгованості в період з 24 по 28 число кожного місяця, сума щомісячного платежу встановлена в розмірі 357,73 доларів США для погашення заборгованості по Кредитному Договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії. Пунктом 2.2.3 встановлено обов`язок сплатити Банку комісію відповідно до п. 1.1 та 3.10 Договору. Пунктом 3.10 Договору встановлено обов`язок позичальника у випадку надання Банку для погашення заборгованості по кредиту грошових коштів в сумі, більшій ніж вказано в Додатку 1 до вказаного договору ( за виключенням сум, спрямованих на погашення простроченої заборгованості по кредиту) комісія за користування кредитом розраховується як сума, дорівнює 0% від різниці між сумою коштів, направлених в поточному Періоді сплати на погашення строкової заборгованості по кредиту (основному боргу) та плановим розміром погашення основного боргу по кредиту в цьому Періоді сплати згідно Додатка 1. Строк внесення позичальником даної суми комісії до останньої дати наступного Періоду сплати. У випадку остаточного погашення заборгованості по кредиту дана частина комісії сплачується позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області у справі №263/4069/15 від 06 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570,) солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №MRIPGK00430069 від 18 серпня 2005 року у розмірі 16939 доларів 20 центів США, яка складається з: 15585,92 доларів США - заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № MRІPGK00430069 від 18 серпня 2005 року, у розмірі 16939 доларів 20 центів США, яка складається з: 15585,92 доларів США - заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на відшкодування сплаченого судового збору по 1218 грн. з кожного. В задоволенні зустрічних позовів [PERSON] , [PERSON] відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАБ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № MRІPGK00430069 від 18 серпня 2005 року відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № MR1PGK00430069 від 18 серпня 2005 року, що утворилась станом на 05 березня 2015 року, у розмірі 16544 долари США 13 центів, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 15430 доларів США 24 цента, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1074 долари США 81 цент, заборгованості з комісії у розмірі 39 доларів США 08 центів. Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № MR1PGK00430069 від 18 серпня 2005 року, що утворилась станом на 05 березня 2015 року, у розмірі 16544 долари США 13 центів, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 15430 доларів США 24 цента, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1074 долари США 81 цент, заборгованості з комісії у розмірі 39 доларів США 08 центів. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору за подачу позову до суду з кожного по 1189 гривень 62 копійки. В решті частини рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою ВССУ від 18 вересня 2017 року Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року залишені без змін. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Разом з тим, 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Такий висновок узгоджується з правовим висновком у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Пунктом 2.2.3. кредитного договору встановлено обов`язок позичальника сплатити на користь банку комісію відповідно п. п. 1.1 та п. 3.10 Договору. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів»(будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Зазначена сплата комісій є платою за послуги, що супроводжують кредит, а тому пункт 2.2.3 кредитного договору в частині встановлення комісії, є нікчемним, оскільки встановлення банком платежів за надання кредиту заборонено зазначеними нормативно-правовими актами. Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. На підставі викладеного, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що положення кредитного договору про сплату комісії є нікчемним в силу вимог закону, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права.

Outcome: dismissed