Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

У березні 2019 року позивачі звернулись до суду із позовом до ФОП [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про захист прав споживачів та стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просили: стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] 118 696,00 грн., які ним були сплачені відповідачеві на виконання Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг укладеного між ним та відповідачем в м.Києві 12.01.2019 року; стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] пеню у розмірі три відсотки від вартості роботи (послуги), що складає 106 826,40 грн.; стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн.; стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 15 000,00 грн. На обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 12.01.2019 року у м.Києві між позивачами та відповідачем було укладено Договори про надання інформаційно-консультаційних послуг. Згідно п.1.1 Договорів відповідач взяв на себе зобов`язання надати позивачам комплекс інформаційно-консультаційних послуг з питань митного оформлення транспортного засобу в порядку визначеного в Законах України №8487 та №8488 від 25.11.2018 року. Згідно п.1.2. Договорів комплекс інформаційно-консультаційних послуг складає: вивчення відповідачем наявних у позивачів документів, що можуть мати значення при митному оформленні транспортного засобу та з`ясування правового статуту (режим власності, митний режим) такого транспортного засобу; пошук формального власника транспортного засобу та сприяння в укладанні між ним та позивачами угоди про перехід права власності; надання інформації позивачам щодо порядку організації та проведення митного оформлення транспортного засобу, а також відомостей про митну вартість, тарифи та необхідні платежі; пошук та рекомендація декларанта (митний брокер) для оформлення транспортного засобу (окремо для України та країни реєстрації транспортного засобу); надання рекомендацій за умови неухильного дотримання яких відповідач гарантує успішне митне оформлення транспортного засобу в рамках пільгового періоду визначеного в Законі України №8487 від 25.11.2018 року. Згідно п.2.1. Договорів відповідач взяв на себе зобов`язання, а саме: самостійно надати позивачам необхідну інформацію та консультувати з митного оформлення транспортного засобу в рамках пільгового періоду визначеного в Законі України №8487 від 25.11.2018 року (п.2.1.1); самостійно проводити перемовини з формальним власником транспортного засобу з метою сприяння в укладанні між ним та нею угоди про перехід права власності (п.2.1.2); повідомляти позивачів про результати своїх перемовин з формальним власником транспортного засобу та надавати рекомендації щодо порядку укладання між ним та нею угоди про перехід права власності (п.2.1.3). Згідно п.3.1. Договорів повне надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг наступає в момент отримання позивачами оформленої імпортної митної декларації або посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери і підписання Сторонами Акту надання послуг. Згідно п.4.1. Договорів ціна договору (укладеного з [PERSON] ) становить 32000,00 грн.; ціна договору (укладеного з [PERSON] ) становить 400,00 Євро + 700,00 доларів США. Згідно п.4.3. Договорів платежі визначені в пункті 4.1. підлягають сплаті в день підписання цих Договорів. На виконання вимог обох договорів позивачем [PERSON] було сплачено грошові кошти на загальну суму 118 696,00 грн. Факт отримання обумовлених грошових коштів відповідач підтвердив особисто своїм власним підписом у Договорі, укладеним між відповідачем та [PERSON] , а також наданими квитанціями. Пільговий період з митного оформлення ТЗ закінчився 22.02.2019 року, і саме з вини відповідача позивачам не були надані передбачені договорами послуги. Відповідач, з часу укладення договорів по сьогоднішній день, не надав позивачам жодних послуг з питань митного оформлення транспортних засобів в порядку визначеному в Законах України №8487 та №8488 від 25.11.2018 року, як це визначено у п.1.1. та 1.2. Договорів. Акт приймання - передачі наданих послуг між позивачами та відповідачем не підписано (п.3.1. та п.3.2. Договору). З метою врегулювати даний спір в позасудовому порядку 23.02.2019 року позивачі звернулись із претензією до відповідача з проханням повернути позивачам сплачені ними грошові кошти відповідачу, у семиденний строк. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за Договорами, та свідомо ухиляється від повернення коштів, що дає позивачам підстави звернутись до суду із цим позовом та вирішити цей спір у судовому порядку. Ухвалою суду від 27.06.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Представник позивачів у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце його проведення повідомлений належним чином. Разом з тим, подав до канцелярії суду заяву про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду та постановлення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Пояснення (заперечення) на позовну заяву від третьої особи до суду не надходило. За таких обставин, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.124 ч.2 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 12.01.2019 року у м.Києві між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг. Відповідно до п.1.2 Договору комплекс інформаційно-консультаційних послуг складає: вивчення відповідачем наявних у позивача [PERSON] документів, що можуть мати значення при митному оформленні транспортного засобу та з`ясування правового статуту (режим власності, митний режим) такого транспортного засобу; пошук формального власника транспортного засобу та сприяння в укладанні між відповідачем та позивачем угоди про перехід права власності; надання інформації позивачу щодо порядку організації та проведення митного оформлення транспортного засобу, а також відомостей про митну вартість, тарифи та необхідні платежі; пошук та рекомендація декларанта (митний брокер) для оформлення транспортного засобу (окремо для України та країни реєстрації транспортного засобу); надання рекомендацій за умови неухильного дотримання яких відповідач гарантує успішне митне оформлення транспортного засобу в рамках пільгового періоду визначеного в Законі України № 8487 від 25.11.2018 року. Згідно п.2.1. Договору відповідач взяв на себе зобов`язання, а саме: самостійно надати позивачу [PERSON] необхідну інформацію та консультувати з митного оформлення транспортного засобу в рамках пільгового періоду визначеного в Законі України №8487 від 25.11.2018 року (п.2.1.1); самостійно проводити перемовини з формальним власником транспортного засобу з метою сприяння в укладанні між відповідачем та позивачем угоди про перехід права власності (п.2.1.2); повідомляти позивача про результати своїх перемовин з формальним власником транспортного засобу та надавати рекомендації щодо порядку укладання між відповідачем та позивачем угоди про перехід права власності (п.2.1.3). Згідно п.3.1. Договору повне надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг наступає в момент отримання оформленої імпортної митної декларації або посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери і підписання Сторонами Акту надання послуг. Згідно п.4.1. Договору ціна договору, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] становить 32000,00 грн. Згідно п.4.3. Договорів платежі визначені в пункті 4.1. підлягають сплаті в день підписання цих Договорів. Крім того, 12.01.2019 року у м.Києві між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено аналогічний Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, із зазначенням ідентичних умов його виконання, за однієї відмінності, а саме: згідно п.4.1. Договору ціна договору, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] становить 400,00 Євро + 700,00 доларів США. Згідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Як свідчать умови зазначених договорів, при їх укладанні сторони визначили, що їх предметом є надання відповідачем позивачам послуг з консультування з питань митного оформлення транспортного засобу в порядку визначеного в Законах України №8487 та №8488 від 25.11.2018 року. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із змісту вимог ст.525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок з сторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачами було зазначено, що 12.01.2019 року позивачем були зроблені такі попередні платежі: 32 000,00 грн. (за домовленістю сторін, вказана грошова сума становила еквівалент 1000,00 Євро) за одним договором та 12 988,00 грн. (за домовленістю сторін, вказана грошова сума становила еквівалент 400,00 Євро) за другим договором. У подальшому, 14.01.2019 року позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти у сумі 54 000,00 грн. крім того, позивачем було сплачено третій особі [PERSON] грошові кошти у сумі 700,00 доларів США. Таким чином, згідно обгрунтування позову, позивачем [PERSON] було сплачено грошові кошти на загальну суму 118 696,00 грн. (12988,00 грн. (еквівалент 400,00 Євро) + 19708,00 (еквівалент 700,00 доларів США) + 54000,00 грн. +32000,00 грн. (еквівалент 1000,00 Євро), за виконання обох договорів про надання інформаційно-консультаційних послуг, укладених 12.01.2019 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] та між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Однак, з наданих до суду доказів, вбачається, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу сплати або належних доказів передачі відповідачу та третій особі вказаних грошових коштів позивачем [PERSON] , на виконання умов зазначених договорів від 12.01.2020 року. Разом з тим, із рукописних записів у договорі про надання інформаційно-консультаційних послуг від 12.01.2020 року, укладеного: між позивачем [PERSON] та відповідачем, вбачається, що третя особа [PERSON] отримав доплату у сумі 700,00 доларів США та [PERSON] отримав доплату у сумі 54 000,00 грн. Однак, із вказаних записів не зрозуміло від кого вказані особи отримали зазначені грошові кошти, ідентифікуючі ознаки особи платника (ПІБ тощо) вказані розписки не мають. Крім того, якщо вказані записи зроблено на примірнику Договору, укладеного із позивачем [PERSON] , то можливо ним і були сплачені вказані грошові кошти, однак позивач [PERSON] жодних вимог до відповідача не висуває. Разом з тим, суд звертає увагу позивачів, що, відповідно до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. На підставі викладеного, судом встановлено, що позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів на обгрунтування своїх позовних вимог, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошових коштів у сумі 118 696,00 грн. задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] пені у сумі 106 826,40 грн., оскільки вказана вимога є похідною вимогою від вимоги про стягнення грошовоих коштів. Позивач [PERSON] жодних вимог до відповідача ФОП [PERSON] щодо стягнення грошових коштів за невиконання вимог Договору від 12.01.2019 року, укладеного між ним та відповідачем, у поданому до суду позові не висуває. Щодо заявлених позивачем [PERSON] вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності зазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Під час розгляду справи позивачем [PERSON] суду не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому відповідачем душевного стресу та хвилювання, пов`язаного з необхідністю вирішення питання щодо повернення сплачених ним відповідачу коштів, у зв`язку з чим вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка позивачем [PERSON] оцінена в сумі 5000,00 грн., задоволенню не підлягають. В частині стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, оскільки заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, позивачі при зверненні до суду звільнені від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed