Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визначити місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з нею, а також стягнути з відповідача на її (позивача) користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала із відповідачем у шлюбі, від якого [INFO] у м. Пеша (провінція Пістоя) народилась донька - [PERSON] . Сімейне життя з відповідачем не склалось, що в результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними та до розірвання шлюбу. Зазначає, що після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею, знаходиться на її повному утриманні та вихованні. Відповідач не приймає участь у вихованні та утриманні дитини. Просить задовольнити позов з урахуванням якнайкращих інтересів дитини. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Відповідач своїм правом надати відзив не скористався. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2020 року замінено третю сторону у справі з Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. 05.11.2020 року позивач подала суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення аліментів (а.с. 91). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та її представника надійшла заява про розгляду справи у їх відсутність. Аналогічна по своїй суті надійшла заява від третьої особи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся за зазначеною позивачем у позові адресою. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] у м. Пеша (провінція Пістоя, Італія) народилась [PERSON] , про що свідчить витяг з реєстру актів про народження (акт №1 частина 1 серія А 2011 рік) (а.с. 15). Батьками малолітньої [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені і враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, тільки потім права батьків. Разом з тим, позивач не надала суду належних та обґрунтованих доказів тому, що між нею та відповідачем дійсно виник спір щодо місця проживання їх спільної дитини. Отже за замовчуванням спір відсутній доки зацікавлена сторона не доведе зворотне. Із матеріалів справи вбачається, що батько дитини є громадянином Італії, проте має однакові з матір`ю права та обов`язки відносно дитини. Відповідно, має законне право володіти будь-якою інформацією, що стосується дитини. Проте повідомлення/листи, які надсилались позивачем на адресу відповідача стосовно місця проживання дитини не можуть розцінюватись судом як такі, що були отримані та зрозумілі адресатом, оскільки відсутні підтвердження такого отримання, відповідно копії цих доказів не є належними та допустимим в розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Крім того, суд зважає на таке: з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 23.12.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12), проте згідно її заяв та висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, станом на момент розгляду справи місцем проживання [PERSON] з малолітньою дитиною вказано адресу: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що буд. [ADDRESS] належить [PERSON] , при цьому ким доводиться вказана особа малолітній дитині та позивачу, останньою не зазначено. Відсутнє також і підтвердження фактичного проживання позивача з дитиною за цією адресою та підстави такого проживання. Згідно декларації №0001-32АН-1700 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, малолітня [PERSON] з 15.01.2020 року обслуговуються за місцем проживання: [ADDRESS] (а.с. 21). Таким чином, матеріали справи містять відомості про три різні адреси місця проживання позивача, при цьому в прохальній частині позову, [PERSON] не вказує конкретну адресу, за якою просить визначити місце проживання її дитини разом з нею. Відсутні в матеріалах справи й інші докази, такі як докази повного матеріального утримання дитини. Посилання у висновку Києво-Святошинської державної адміністрації на отримання матір`ю дитини грошових переказів від італійських партнерів неспроможні, враховуючи, що цей факт не підтверджено документально, до того ж про це заявлено не особисто [PERSON] , а третьою особою. За таких обставин у задоволені позову слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Суд зауважує, що відмова у позові жодним чином не порушуватиме права позивача та/або її дитини. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed