Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до Бердянського міськрайонного суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 19.03.2014 року по 16.03.2018 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, займав посаду електрослюсара з ремонту розподільних пристроїв 4 розряду. 16.03.2018 року, у зв'язку з невиплатою заробітної плати, він звільнився за власним бажанням. В той же день йому надали повідомлення №75 «Про нараховану суму, належну працівнику при звільненні», відповідно до якого йому належить до виплати: заробітна плата за фактично відпрацьований час у місяці звільнення - 8913,02 грн., грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки - 4610,35 грн., вихідна допомога - 26448,66 грн., з яких утримано податків 9236,61 грн. А також заборгованість по заробітній платі: за вересень 2017 року - 5716,50 грн.; за листопад 2017 року - 1884,41 грн.; за грудень 2017 року - 7126,81 грн.; за січень 2018 року - 4811,16 грн.; за лютий 2018 року - 7899,97 грн. Загалом до виплати належить сума в розмірі 58174,27 грн. [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з усною вимогою виплатити суму заборгованості, однак у відповідь отримував лише обіцянки. 14.06.2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було видано судовий наказ №310/4236/18 про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» вищевказаної суми боргу. 12.07.2018 року ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/4236/18 від 14.06.2018 року вказаний судовий наказ було скасовано за заявою відповідача. Проте 23.08.2018 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» здійснило виплату усієї заборгованості окремими платежами. Тривала затримка сплати заробітної плати змусила позивача звільнитися з займаної посади, та докладати додаткові зусилля для організації свого життя, займатися пошуком іншого джерела добутку. За цей період родина відчувала значні зміни в звичайному житті, пов'язані з тим, що брак коштів не дозволяв вести нормальний, звичайний для нього та його родини, спосіб життя, придбати необхідні продукти харчування, ліки та предмети побуту, сплачувати своєчасно комунальні послуги. Посилаючись на ст.ст.47, 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року в сумі 45175,32 грн.(51,57 грн. х 876 год.) та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.18, 68) в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені в ньому. Додатково суду пояснив, що в день звільнення кінцевого розрахунку з позивачем не проведено в зв'язку з чим останній звертався до суду з заявою про видачу судового наказу. Кінцевий розрахунок з позивачем проведено лише 23.08.2018 року тому в порядку ст. 117 КЗпП України він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. Довідку про середньоденну заробітну плату відповідачем не надано тому в позові наведені розрахунки суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, позивач вважає, що саме 10000 грн. - це сума якою можна компенсувати його моральні страждання які пов'язані з невиплатою заробітної плати продовж півроку при виконанні ним трудових обов'язків, так і на протязі півроку після звільнення. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» - Марковський І.О. (а.с.45) в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.66), причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Надав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.41-44, 55-56), тому суд відповідно до ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VІІІ від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітнику регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, частина 1 якої передбачає відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON] з 19.03.2014 року був прийнятий на посаду електрослюсара з ремонту устаткування розподільних пристроїв 2 розряду до Бердянської групи служби підстанції 35кВ і вище Мелітопольських високовольтних електричних мереж ВАТ «Запоріжжяобленерго», 17.04.2015 року переведений електрослюсарем з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду, 21.07.2016 року переведений електрослюсарем з ремонту устаткування розподільних пристроїв 4 розряду. ВАТ «Запоріжжяобленерго» 02.02.2017 року було перейменовано у ПАТ «Запоріжжяобленерго». 16.03.2018 року [PERSON] звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (ст. 38 КЗпП України), що підтверджується світлокопією трудової книжки (а.с.9-10). Згідно повідомлення №75 «Про нараховану суму, належну працівнику при звільненні», [PERSON] станом на 16.03.2018 року належить до виплати: заробітна плата за фактично відпрацьований час у місяці звільнення - 8913,02 грн., грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки - 4610,35 грн., вихідна допомога - 26448,66 грн., з яких утримано податків 9236,61 грн. А також заборгованість по заробітній платі: за вересень 2017 року - 5716,50 грн.; за листопад 2017 року - 1884,41 грн.; за грудень 2017 року - 7126,81 грн.; за січень 2018 року - 4811,16 грн.; за лютий 2018 року - 7899,97 грн. Загалом до виплати належить сума в розмірі 58174,27 грн. (а.с.11). З світлокопії виписки по надходженням по кртці/рахунку від 06.09.2018 року вбачається, що в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач провів кінцевий розрахунок з позивачем із заробітної платі лише 23.08.2018 року (а.с.12). Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 45175,32 грн. (а.с.5). Відповідач у своєму відзиві також наводить розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32863,18 грн. (310,03 грн. х 106 днів) (а.с.55). Однак суд вважає, що вказана сума розрахована сторонами неправильно. Ухвалою суду від 12.10.2018 року відповідача зобов'язано надати довідку про середньоденну заробітну плату позивача (а.с.30). Копію вказаної ухвали суду відповідач отримав 19.10.2018 року (а.с.32, 33) проте до теперішнього часу не виконав. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08.02.1995 року обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна зарплата [PERSON] за підрахунками суду складала 325,92 грн. (4811,16 грн. заробітна плата за січень 2018 р. + 7899,97 грн. заробітна плата за лютий 2018 р. = 12711,13 грн. / 39 робочих днів за січень та лютий 2018 року). Затримка розрахунку становить 109 робочих днів за період з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року, тому середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні становить суму 35525,28 грн. (325,92 грн. х 109 днів). З урахуванням викладеного, оскільки відповідач ухвалу суду від 12.10.2018 року до теперішнього часу не виконав, довідку про середньоденну заробітну плату позивача суду не надав, суд приходить до висновку, що вимоги трудового законодавства щодо строків проведення остаточного розрахунку відповідачем були порушені, отже позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35525,28 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач посилається на ту обставину, що тривала затримка сплати заробітної плати змусила його звільнитися з займаної посади (що підтверджується записом в трудовій книжці) та докладати додаткові зусилля для організації свого життя, займатися пошуком іншого джерела добутку. За цей період уся родина відчувала значні зміни в звичайному житті, пов'язані з тим, що брак коштів не дозволяв вести нормальний, звичайний для нього та його родини, спосіб життя, придбати необхідні продукти харчування, ліки та предмети побуту, сплачувати своєчасно комунальні послуги, чим завдано йому моральних та душевних страждань які він оцінює в грошовому еквіваленті в 10000 грн. Відповідач заперечуючи проти задоволення позову в цій частині посилається на недоведеність позивачем наявності причино-наслідкового зв'язку між фактом заподіяння позивачеві шкоди та виникненням у нього моральних страдань. Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Враховуючи тривалість затримки з виплати заробітної плати за вересень та листопад - грудень 2017 року, за січень - 16 березня 2018 року, загальну тривалість часу не виплати усіх належних позивачу сум при звільненні, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, суд вважає, що в діях відповідача вбачається вина та причино-наслідковий зв'язок між бездіяльністю відповідача із завданими душевними стражданнями позивачу, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Вказана позиція суду узгоджується з позицією Верховного суду України, яка викладена в п.13 Постанови пленуму №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, суд з урахуванням конкретних обставин справи, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 4000 грн. Частина судових витрат позивача по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. (а.с.1), відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial