Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON], звернувся з позовом до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 березня 2006 року між сторонами нібито було укладено договір оренди належної позивачу на підставі державного акту про право власності на землю серії [NUMBER], виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької області земельної ділянки площею 4,0403 га розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Зазначений договір суперечить вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладений від імені позивача іншою не уповноваженою на те особою, підписаний не позивачем, а іншою особою. В зв'язку з чим вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0403 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької областіі, укладеного 20 березня 2006 року між позивачем та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 10 травня 2006 року та скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки. Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року за клопотанням представників позивача Семка В.М. та [PERSON] позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду в частині скасування державної рестрації договору оренди земельної ділянки. В судовому засіданні представники позивача - адвокат Семко В.М. та [PERSON] позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені у ній. Вказали, що [PERSON] дізнався про наявність договору оренди лише в 2016 році коли його родина вирішила обробляти земельну ділянку самотужки. Представник відповідача Рогатюк Н.В. в судове засіданні не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд спраив провести у її відсутність, позов не визнає, при вирішенні спору, просила відмовити в задоволенні позову із застоуваням трирічної позовної давності. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідност. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення сторонами договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької області належить земельна ділянка площею 4,0403 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 9). Згідно договору оренди землі [NUMBER] від 20 березня 2006 року [PERSON] передав земельну ділянку в оренду ТОВ «Зерно продукт-Липівка» (а.с. 44-46). Відповідно до п. 8. договору оренди землі, договір укладено на п'ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с. 44). Згідно п. 9 договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 437,31 грн за рік (а.с. 44). Як вбачається з копій відомостей на видачу зерна в розрахунок земельного паю (с. Олександрівка) [PERSON] отримував зерно пшениці в рахунок орендної плати за землю (а.с.89). Разом з тим, згідно висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 1368/1368/16-21 від 11 липня 2016 року підпис у договрі оренди землі [NUMBER] від 20 березня 2006 року, виконаний не самим [PERSON], а іншою особою (а.с. 78 зворот). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не підписував спірний договір оренди землі, а відтак цей правочин укладений за відсутності його волевиявлення на укладення договору, що відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача про застосування трирічної позовної давності з наступних підстав. Нормою ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права обо про особу, яка його порушила. Статтею 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Твердження представника відповідача, про те, що строк позовної давності слід обраховувати з моменту укладеня договору, так як позивач отримував орендну плату, суд до уваги не бере, оскільки факт отримання [PERSON] такої плати, не свідчить про обізнаність останнього про договір оренди. Так, зміст правочину становлять права та обов»язки, оскільки особа договір не підписувала відповідно не знала про такі права та обов»язки, тобто про існування договору, а тому строк позовної давності слід рахувати з моменту коли особа довідалася про порушення свого права, а саме з 2016 року, як зазначили представники позивача у судовому засіданні. Аналогічна позиція висвітлена в постанові ВСУ від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48 цс15. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано упункті 2 частини третьої статті 79,статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правовоу допомогу» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] під час розгляду справи було понесено судові витрати, які складаютья з 1102,40 грн судового збору, 2202 грн - за проведення експертизи та 7540 грн - занадання правової допомоги. Так, згідно поданого представником відповідача розрахунку витрат на правову допомогу, станом на 05 жовтня 2016 року адвокатом Семком В.М при надані правової допомоги [PERSON] затрачено 13 годин часу, з яких: -3 години - складання позовної заяви; -2 години - ознайомлення з матеріалами справи; -5 годин - надання правової допомоги в судових засіданнях; -1 година - складання заяви про витребування доказів; -1 година - складання клопотання про призначення експертизи; -1 година - складання супровідного листа про надання документів експерту. Проте, суд вважає таку суму необґрунтованою, оскільки як вбачається з журналів судових засідань: 21 квітня 2016 року судове засідання тривало з 10:20 год по 10:59 год (39 хв); 12 травня 2016 року судове засідання тривало з 13:32 год по 13:46 год ( 14 хв); 05 жовтня 2016 року судове засідання тривало з 15:54 год по 16:24 год (30 хв), а всього 39+14+ 30 = 1 год 23 хв. Не знайшли свого підтвердження і доводи представника відповідача про затрачених 2 години на ознайомлення з матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи відсутня його заява про ознайомлення з матеріалами справи, а в журналі видачі справ (матеріалів кримінального провадження) для ознайомлення, відсутній запис про ознайомлення з матеріалами справи. Отже при проведені судом відповідних розрахунків, витрати понесені відповідачем на правову допомогу підлягають стягненню з позивача у розмірі 2900 грн. Враховуючи те, що представник позивача просив залишити без розгляду позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації договору оредни землі, з урахуванням правила ч. 1 ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судових витрат відповідно до розміру задоволених позовних вимог, суд вважає стягнути з з ТОВ «Зернопродукт-Липівка» на користь [PERSON] понесені ним судові витрати при подачі позовної заяви до суду у розмі 551,20 грн, судові витрати за проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи, в розмірі 2202 грн та 2900 грн за надання правової допомоги, а всього 5653,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved