Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова Компанія «Еталон» про застосування наслідків нікчемності правочину, просила стягнути 88 490 грн. 00 коп. сплаченого авансового платежу та судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.07.2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 005353, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль марки Мазда 6, вартістю 88 490 грн. Позивач сплатила відповідачу авансовий платіж у розмірі 88 490 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, є нікчемним, оскільки договір укладений в простій письмовій формі, хоча повинен бути засвідчений нотаріально. Крім того, у відповідача відсутня відповідна ліцензія для фінансових послуг. Ухвалою суду від 22.03.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків, а саме для надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с.26). Ухвалою суду від 20.04.2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, копія якої направлена учасникам справи (а.с. 31, 40). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 20.04.2018 року та копія позовної заяви з додатками, які були направлені на адресу відповідача, отримані останнім 11.05.2018 року, що підтверджується підписом уповноваженої особи за довіреністю на зворотному повідомленні (а.с. 34). Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. За таких обставин, суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження та в порядку заочного провадежння відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 17.07.2017 року між сторонами [PERSON] та ТОВ «Лізингова Компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 005353, відповідно до якого відповідач зобов'язується передати позивачу легковий автомобіль Mazda 6 Premium SR, вартістю 88 490 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 9-20). У виконання умов договору позивач сплатила відповідачу авансовий платіж у розмірі 88 490 грн. (а.с. 21). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то суд дійшов висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України. Суд також погоджується з доводами позивача, що укладений договір є недійсним на підставі положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом. Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг». Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Разом з тим, відповідачем не надано суду ліцензії на здійснення фінансових операцій та довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг, що є також підставою для визнання договору фінансового лізингу нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останньою авансового платежу у розмірі 88 490 грн. 00 коп. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена та документально підтверджена сума судового збору в розмірі 884 грн. 69 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved