Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що в період з 02.06.2014 року по 13.06.2016 року він працював у Донецькому державному університеті управління на посаді слюсаря-сантехніка. 13.06.2016 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був, сума заборгованості по заробітній платі за період з липня 2014 року по серпень 2014 року складає 2436 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 1264,28 грн., а також індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 14.06.2016 року по день винесення рішення. Станом на подання позову до суду 01.03.2017 року сума середнього заробітку складає 13079,50 грн. з розрахунку середньоденної заробітної плати 70,70 грн. В звязку з невиплатою заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, розмір якої він оцінює у 1000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по серпень 2014 року в сумі 2436 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 1264,28 грн., заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 641,87 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 14.06.2016 року по день винесення рішення суду, моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, тому суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, відповідно до яких вказав, що в липні-серпні 2014 року відповідач знаходився в м.Донецьку і був переміщений на територію підконтрольну України лише 18.11.2014 року. Оскільки грошові кошти на виплату заборгованості з заробітної плати бюджетним фінансуванням на 2015 рік передбачено не було і, відповідно бюджетних асигнувань для здійснення таких виплат відповідач не отримував і не міг виплачувати заборгованість позивачу, індексацію заробітної плати. Позовні вимоги стосовно стягнення компенсації за порушення трудового законодавства є необґрунтованими, розрахунок, зроблений позивачем є незрозумілим та безпідставним. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також є безпідставними, оскільки заборгованість по заробітній платі в липні-серпні 2014 року утворилась не з вини відповідача, а через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Крім того, позивач звільнений з посади слюсаря-сантехніка 13.06.2016 року, а до суду з даним позовом звернувся лише у березні 2017 року, тобто через вісім місяців. Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та моральна шкода не відносяться до заробітної плати, тому у даному випадку дані позовні вимоги обмежені тримісячний строком позовної давності. Просив застосувати до позову [PERSON] позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період з 02.06.2014 року по 13.06.2016 року працював у Донецькому державному університеті управління на посаді слюсаря-сантехніка, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с. 10). 13.06.2016 року [PERSON] був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За період роботи позивачки йому нараховувалась заробітна платня. Згідно із довідкою №179-11 від 25.04.2017 року, виданою Донецьким державним університетом управління встановлено, що [PERSON] з 02.06.2014 року по 13.06.2016 року працював на посаді слюсаря-сантехніка, його розмір заробітної плати склав: у липні 2014 року 1218,00 грн., у серпні 2014 року 1218,00 грн. Середньомісячний заробіток складає 1218,00 грн. (а.с. 23). Даних про виплату заробітної плати [PERSON] за період його роботи у липні-серпні 2014 року суду відповідачем не надано. Згідно листа №1348/13/84-15 від 13.10.2015 року Міністерства соціальної політики України вбачається, що проектом постанови КМУ «Про порядок погашення заборгованості із виплати заробітної плати, що утворилась внаслідок проведення антитерористичної операції, а також виплати пенсій громадянам, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція», розробленим, розробленим Мінсоцполітики на виконання пункту 2 статті 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», передбачається погашення заборгованості із заробітної плати центральними та місцевими органами виконавчої влади працівникам, які працювали на територіях тимчасово непідконтрольних українській владі та умови надання ними відповідних документів. Таким чином, судом встановлено, що у липні-серпні 2014 року позивач виконував свої трудові обовязки, однак заробітну плату за ці місяці не отримав по теперішній час. Позивач вказав розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 2436 грн., який також підтверджується довідкою, наданою відповідачем. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується письмовими матеріалами справи та письмовими поясненнями відповідача, а тому з Донецького державного університету управління піддягає стягненню на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2014 року в сумі 2436,00 грн. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Обєктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Позивачка просить стягнути з відповідача індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн., однак позивачем не представлено обґрунтованого законного розрахунку та доказів невиплати індексації заробітної плати або порушення встановленого порядку нарахування індексації доходів, тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Позивачем був проведений власний розрахунок компенсації втрати частини доходів, згідно із яким розмір компенсації становить 1264,28 грн. Відповідачем власного розрахунку компенсації втрати частини доходів до суду не надано, в цій частині позовні вимоги відповідач не визнав, тому суд виходив із наданих позивачем письмових доказів та розрахунків, вважає що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки суд не може виходити за межі заявлених позивачем вимог. Суд вважає доречним навести положення першого Протоколу (Париж, 20.03.1952р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), практику Європейського суду з прав людини у справах щодо захисту права власності, що є джерелом права в Україні та має застосовуватись органами державної влади, в тому числі і судами, яка в розгляді багатьох заяв ілюструє поняття право власності, захист майнового інтересу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейським судом з прав людини (далі Суд, ЄСПЛ) у рішенні по справі «Сук проти України» («Suk v. Ukraine» заява 10972/05 від 10.03.2011р.), констатовано порушення статті Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважив, що вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні чинного на той час національного законодавства, відтак заявник міг вважатися таким, що мав обгрунтовані сподівання, якщо не право, отримати відповідну виплату. Однак, національні суди аргументували свої рішення тим, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» не передбачав видатків для виплат, передбачених Указом Президента України, і, відповідно, постановили, що заявник не мав права на такі виплати протягом відповідного періоду згідно із Законом України «Про бюджетну систему України». Відповідно до усталеної практики Суду державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобовязань, тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Аналогічні висновки містяться в рішенні ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00 від 08.11.2005р.) щодо порушення майнових прав заявника, які полягають у невиплаті надбавки до заробітної плати за виконання службових обов'язків. У справі «Новоселецький проти України» (заява 47148/99 від 22.02.2005р.) ЄСПЛ наголошує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між загальною суспільною потребою та потребами збереження фундаментальних прав особи. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом позивачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Суд не погоджується із посиланням відповідача на пропущення позивачем, який звільнився з підприємства у червні 2016 року, тримісячного строку звернення до суду із вимогами про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку, а також з вимогою про відшкодування моральної шкоди, зважаючи на наступне. Компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, про що просив позивач, є частиною заробітної плати додаткової заробітної плати, яка включає компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (п. 2.2. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004р. N 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004р. за N 114/8713). Тому на ці вимоги не поширюються строки, відзначені у ч. 1 ст. 233 КЗпП України, на що посилається у змісті апеляційної скарги відповідач. В даному випадку згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА 8 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р. у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вирішено розтлумачити: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи той факт, що станом на день подачі позову заборгованість по заробітній платі фактично позивачу не виплачена, то перебіг тримісячного строку на звернення до суду із вимогами про відшкодування немайнової шкоди не розпочався. Відтак, твердження про сплив строку звернення позивача із зазначеними вимогами є неслушними з правової точки зору. Відповідно до Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, а також платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 595, у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Як з'ясовано з матеріалів справи, Донецький державний університет управління з початком озброєного конфлікту на території держави України в період з липня 2014 по 18 листопада 2014р. знаходився на тимчасово непідконтрольній України території. За положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно листа Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 5 лютого 2015 року з 14 квітня 2014 року суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» територія Донецької та Луганської областей з 7 квітня 2014 року визначена районом проведення АТО. Проведення АТО триває, рішення про її припинення до теперішнього часу не прийнято. Відповідно до представленого суду сертифіката Донецької торгово-промислової палати від 18 серпня 2016 року за № 6695 засвідчено настання для Донецького державного університету управління, місцезнаходження якого м. Донецьк, форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території Донецької області, які унеможливили сплату податків і зборів у періоді з 01 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року. На момент видачі сертифіката і до моменту вирішення справи судом на території міста Маріуполя, де відновив свою роботу університет, і юридичного місцезнаходження відповідача м. Донецьк, триває антитерористична операція. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, бо належному виконанню роботодавцем своїх обовязків у липні-серпні 2014 року перед звільненим працівником перешкоджали обставини непереборної сили, повязані з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, настання яких для відповідача доведено у встановленому законом порядку. Тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку відсутні. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-2159цс15 від 11.11.2015р., яка є обов'язковою для всіх судів, а також в постановах аналогічного змісті у справі № 6-364цс16 від 23.03.2016р., № 6-383цс16 від 11.05.2016р. Нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 600 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 грн. за вимоги майнового характеру та 640 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 1280 грн.

Outcome: partial