Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

ТОВ «ТАУН СЕРВІС» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення у загальній сумі 53905,18 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідач зареєстрована за адресою: [INFO] та є споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, тобто абонентом ТОВ «ТАУН СЕРВІС» за особовим рахунком №0507А051. Відповідач зобовязана сплачувати отримані послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, проте за період з 01.09.2009 року по 30.11.2016 року плата не вносилася внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 53905,18 грн. Враховуючи викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду. У судове засідання сторони, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не зявилися. Представник позивача та представник відповідача надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача також надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що на його думку вказані вимоги є необґрунтовані з причини відсутності між сторонами договірних відносин та фактичного ненадання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, а також зазначає, що частина суми, яку вимагає позивач, нарахована ним за період до 28.12.2013 року, тобто більш ніж за три роки до часу звернення с заявою про видачу судового наказу. У додаткових письмових поясненнях, наданих до суду, представник відповідача зазначив, що 01.03.2017 року відповідачем на адресу позивача була подана заява про перерахунок розміру платежів та заборгованості за послуги з грудня 2013 року у звязку з тим, що за адресою: [ADDRESS] фактично проживають дві особи: відповідач та [PERSON], а інші особи, зареєстровані у зазначеній квартирі, проживають в [INFO]. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.10.2016 року з [PERSON] було стягнено на користь ТОВ «ТАУН СЕРВІС» борг за послуги централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 45595,45 грн. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.11.2016 року вказаний судовий наказ було скасовано. Згідно розрахунку, наявному у матеріалах справи, за [PERSON], що зареєстрована за адресою: [INFO], за період з 01.09.2009 року по 30.11.2016 року утворилася заборгованість у сумі 53905,18 грн. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Крім того, згідно ст. 68 Житлового кодексу УРСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до п. 5 та п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Частиною. 1 та ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно із пунктом 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем. Споживач зобовязаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Суд звертає увагу на те, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі 221/515/15. Аналізуючи викладене вбачається, що відповідач не виконує зобовязання з оплати комунальних послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, тому за період з 01.09.2009 року по 30.11.2016 року утворилася заборгованість у сумі 53905,18 грн. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивач звертається з вимогою про стягнення заборгованості за період більше ніж три роки, не застосовуючи строку позовної давності, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд звертає увагу на те, що позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу у жовтні 2016 року, тобто перебіг строку позовної давності за період часу з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року почався заново. Згідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи викладене вбачається, що заборгованість станом на вересень 2013 року в сумі 30401,57 грн. стягненню з відповідача не підлягає, оскільки на час звернення позивачем до суду з заявою про видачу судового наказу строк позовної давності сплив. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими у звязку з чим підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість з оплати послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення за період часу з жовтня 2013 року по листопад 2016 року в сумі 23503,61 грн. (53905,18 грн. 30401,57 грн.) Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із п. 36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 із змінами та доповненнями, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжними дорученнями №1463 від 12.08.2016 року та №2324 від 06.12.2016 року про сплату судового збору загальною сумою 1378 грн. Враховуючи те, що задоволено 43,60 % відсотків позовних вимог (23503,61 грн. від 53905,18 грн. складає 43,60 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, яка становить 600,81 грн. (1378 грн. х 43,60%/100). На підставі викладеного,

Outcome: partial