Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 01.04.1993 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем. За період роботи йому була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 17133,87 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3316,72 грн., відшкодувати моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000,00 грн. та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивач в ході розгляду справи уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 18997,31 грн., компенсацію в розмірі 3316,72 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 300,00 грн. та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. 05.11.2015 року до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, надав заперечення, в яких частково визнав вимоги в частині стягнення боргу по заробітній платі в розмірі 18997,31 грн. та компенсації в розмірі 3316,72 грн., в задоволенні решти позовних вимог промив відмовити. За таких обставин суд на підставі ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України провів заочний розгляд справи, в результаті якого дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 01.04.1993 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами в трудовій книжці. За період роботи йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-517 від 23.09.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з жовтня 2014 року по серпень 2015 року складає 18997,31 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 18997,31 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем був проведений розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати, з яким погодився відповідач, та розмір якої становить 3316,72 грн. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі компенсації в розмірі 3316,72 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем заробітної плати позивачу має бути виплачена компенсація в сумі 3316,72 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, суд приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн., в підтвердження чого представлено договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію. Враховуючи, що розмір сплаченого гонорару не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу, передбаченого законом, суд приходить до висновку про задоволення вимоги відповідача про стягнення на його користь сплачених ним та документально підтверджених витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 974,40 грн.

Outcome: approved