Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користування кредитом, посилаючись на те, що 6 жовтня 2008 року між ВАТ КБ «Надра та [PERSON] укладено кредитний договір №905282 та додатковий договір №1 від 19 січня 2010 року, за умовами яких відповідач [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 56925 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком 5 жовтня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] та [PERSON] 6 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], загальною площею 61,8 м. кв., в тому числі житловою площею 44,6 кв.м. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором також між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] 06 жовтня 2008 року укладено договір поруки, за умовами якого, поручитель взяв на себе відповідальність за повне, своєчасне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань. Разом з тим, [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 13 серпня 2015 року становить 49 987,85 доларів США та складається: із суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 36 472,65 доларів США, заборгованості по сплаті процентів в розмірі 8 593,46 доларів США та пені в розмірі 4 921,74 доларів США. Посилаючись на вказане, а також на те, що надіслана банком досудова вимога як позичальнику, так і поручителю про погашення заборгованості не виконана, банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №905282 від 6 жовтня 2008 року в розмірі 49987,85 доларів США, яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 36 472,65 доларів США, заборгованості по сплаті нарахованих процентів за користування кредитними коштами в розмірі 8593,46 доларів США та пені за період з 13 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року в розмірі 4921,74 доларів США. В судове засідання представник банку не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачі, не зважаючи на те, що судом були неодноразово належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, від [PERSON] через канцелярію суду надійшло чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із необхідністю надання часу для укладення договору з новим адвокатом для здійснення представництва її інтересів. Разом з тим, суд враховуючи те, що представником відповідача, який приймав участь у справі, а також безпосередньо відповідачами неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням різних причин неможливості з'явитися у судове засідання й відповідно до даних клопотань не подавалися належні докази на підтвердження поважності причин неможливості з'явитися у судове засідання, а також ураховуючи те, що й до чергового клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 04 липня 2016 року відповідачкою [PERSON] не надано жодного належного доказу на підтвердження поважності причин неможливості з'явитися до суду, у тому числі й доказів щодо наміру укласти договір про надання правової допомоги з новим адвокатом, який би здійснював представництво її інтересів в суді, суд з метою дотримання розумних строків вирішення даної справи, а також недопущення зловживання сторонами своїми процесуальними правами та правами інших осіб на судовий захист, у тому числі й прав позивача, вважає таку поведінку відповідачів як зловживання своїми правами й відповідно вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, а також ураховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 6 жовтня 2008 року між ВАТ КБ «Надра та [PERSON] укладено кредитний договір №905282 та додатковий договір №1 від 19 січня 2010 року, за умовами яких відповідач [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 56 925 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 5 жовтня 2018 року (а.с. 16-20, 33-40). Так, згідно вимог ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та умови укладеного між банком та відповідачем [PERSON] договору, приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, судом встановлено, що згідно п. 1.1 договору Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 56925,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Нове житло», в тому числі 55 000,00 доларів США - сума кредиту на придбання житла, 1 925 доларів США - комісія за розрахунки в рамках Пакету послуг «Ласкаво просимо», на строк до 5 жовтня 2018 року включно (п. 1.4 Договору). Відповідно до п. 1.3.1 договору визначено, що відсотки за користування кредитом нараховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,29 % на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Крім того, пунктом 3. 3.1 договору визначено, що отримана сума кредиту, а також інші платежі за договором сплачуються позичальником щомісячно й відповідно щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 902,97 доларів США. При цьому, пунктом 3. 3.2. договору визначено, що позичальник повертає кредит та сплачує відсотки Банку, шляхом внесення мінімально необхідного платежу, передбаченого п. 3.3.1 цього Договору, на поточний рахунок [NUMBER] тарифного пакету у порядку, передбаченому п.3.3.3 цього Договору, шляхом внесення готівкою через касу банку на зазначений поточний рахунок або безготівковим перерахуванням через транзитний рахунок [NUMBER], призначення платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку [NUMBER] [PERSON]». Позичальник вносить мінімально необхідний платіж по кредиту, визначений у п. 3.3.1 цього договору щомісячно до 10 числа поточного місяця, банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 10 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суму мінімально необхідних платежів, внаслідок чого станом на 12 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість позичальника, банк починаючи з 13 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором (п. 3.3.3 договору). Також, пунктом 5.1 договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 25% від суми коштів,використаних не за цільовим призначенням. Крім того, 19 січня 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору від 6 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого сторони виклали в наступній редакції п. 1.1. договору, а саме: кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 56 925 доларів США, зі сплатою 16 % річних починаючи з 19 січня 2010 року на умовах, визначених цим договором (а.с. 33). Також умовами додаткового договору визначено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 957, 25 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 10 числа поточного місяця. Кінцевий термін повернення кредиту - 5 жовтня 2018 року (п. 1.1.1 додаткового договору). Відповідно до п. 2.4 додаткового договору №1 визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (а.с. 34). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, в останній робочий день поточного місяця (за винятком місяців в яких надається та остаточно погашається кредит) за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця (включно) (п. 2.4.1 Додаткового договору №1). Згідно п. 4.1 додаткового договору № 1 визначено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.п. 2.4, 2.10 цього Договору, комісій у вигляді плати за управління кредитом, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1, 3.2.3, 3.3.14 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення (а.с. 38-39). При цьому, положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Зокрема, як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] 6 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки №4289, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,8 м кв, та яка складається з двох житлових кімнат площею 44,6 м кв, 37/100 часток якої належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2005 року, посвідченого Балан Р.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу № 9615, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів 15 листопада 2005 року за номером 1737052, а 63/100 частки є власністю позичальника на підставі договору купівлі-продажу, укладено між позичальником та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М. 06 жовтня 2008 року за реєстровим №4282, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів 06 жовтня 2008 року за номером 3173003. Для цілей цього договору термін «Предмет іпотеки» означає одночасно як все вище перелічене майно, так і окремо будь-яку його частину (а.с.21-25). В подальшому, а саме 19 січня 2010 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки за реєстровим № 85 (у новій редакції) який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М. 06 жовтня 2008 року за реєстровим № 4288, за умовами якого в іпотеку банку передано нежилі приміщення магазину, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], що складаються із приміщень: 2-1 - 2-7, загальною площею 63,70 м кв, 37/100 часток яких є власністю [PERSON], 63/100 часток яких є власністю [PERSON] на підставі рішення Господарського суду Чернівецької області №4/114 від 18 листопада 2009 року. Для цілей цього договору термін «Предмет іпотеки» означає одночасно як все вище перелічене майно, так і окремо будь-яку його частину (а.с. 27-30). Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 6 жовтня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки, а в подальшому додатковий договір до договору поруки від 19 січня 2010 року, за умовами яких поручитель взяв на себе відповідальність за повне, своєчасне виконання позичальником своїх зобов'язань (а.с. 31, 41). Так, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Разом з тим, як убачається з наданого банком розрахунку, позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором та додатковим договором до нього належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 13 серпня 2015 року складає 49 987,85 доларів США, що складається із суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 36 472,65 доларів США, заборгованості по сплаті процентів в розмірі 8593,46 доларів США та пені в розмірі 4921,74 доларів США (а.с. 7-10). При цьому, відповідачем [PERSON] дану суму заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано й відповідно не надано суду доказів щодо здійснення нею погашення визначених кредитним договором платежів згідно встановленого умовами договору порядку, а також доказів щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Також суд, ураховуючи те, що за клопотанням відповідача в справі було призначено проведення судово-економічної експертизи, що свідчить про те, що суд з метою повного та всебічного розгляду даної стави та у рахуванням положень ст. 10 ЦПК України забезпечив право відповідача на проведення відповідної експертизи з метою надання доказів на спростування суми заборгованості за кредитом, однак справа було повернута з експертної установи без відповідного висновку у зв'язку із не оплатою відповідачем її проведення, приходить до висновку, що сума боргу відповідачем не спростована належними та допустимими доказами. Таким чином, відповідачами в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду на спростування наданого банком розрахунку суми боргу неналежних та допустимих доказів, зокрема будь-яких платіжних документів на підтвердження сплати визначених умовами договору платежів й відповідно відсутності простроченої заборгованості по їх сплаті тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). Так, відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. При цьому, як убачається з п. 5.2 кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобов'язань Позичальника щодо повернення Кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.3.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виконання заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до розрахунку заборгованості, за неналежне виконання зобов'язань за договором, банком була нарахована пеня, розмір якої станом на 13.08.2015 року становить 4921,74 дол. США та дана пеня розрахована в межах однорічного строку за період з 13 серпня 2014 року по 13 липня 2015 року (а/с 7-10). Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). При цьому, право банку на дострокове стягнення заборгованості, відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником умов договору, що також передбачено п. 4.2.4 договору, згідно якого банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку не виконання умов п. 4.3.6 договору (а.с. 17). Крім того, право вимагати дострокового повернення кредиту визначено й у п. 2.7.2. та п. 2.7.3 додаткового договору (а.с. 35) та у . п. 3.2.3 додаткового договору (а.с. 36). При цьому, даний кредитний договір та додаткова угода до нього підписані сторонами й відповідно у визначеному законом порядку не ос порені та не визнані недійсними. Так, ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За таких обставин, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу та процентів є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Як вже було встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 6 жовтня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки, а в подальшому додатковий договір до договору поруки від 19 січня 2010 року, за умовами яких поручитель взяв на себе відповідальність за повне, своєчасне виконання позичальником своїх зобов'язань (а.с. 31, 41). Зокрема, згідно умов договору поруки [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 6 жовтня 2008 року, а саме у повереннні кредиту у строк до 5 жовтня 2018 року в розмірі 56 925 доларів США, сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14 29 % річних та сплати інших платежів (п. 1.1. договору), а згідно умов додаткового договору до договору поруки [PERSON] взяла на себе зобов'язання за виконання позичальником зобов'язань з повернення суми кредиту та інших платежів, у тому числі й на сплату процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 16 % річних (п. 1 додаткового договору). При цьому, як встановлено судом, 13 серпня 2015 року на адресу позичальника банк направляв вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а також на адресу поручителя вимогу про усунення порушення за кредитним договором, проте вказані листи-вимоги залишились відповідачами без належного реагування, про що свідчать матеріали справи й відповідно у такий спосіб банк скористався своїм правом щодо дострокового повернення суми основного кредиту та інших платежів й відповідно змінив строки виконання основного зобов'язання (а/с 42, 43). Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Разом з тим, враховуючи те, що банк направив вимогу про повне виконання основного зобов'язання на адресу відповідачів 13 серпня 2015 року (а.с. 42-43), а до суду з позовом звернувся 1 вересня 2015 року, тому з моменту направлення такої вимоги про усунення порушення за кредитним договором і до часу звернення до суду з даним позовом шестимісячний строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України не сплив й відповідно відповідачами не надано доказів на спростування вказаного. Крім того, припинення поруки відбувається також у разі зміни основного зобов'язання, яке призводить до збільшення відповідальності поручителя без його згоди, проте з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що відповідальність поручителя була збільшена без її згоди й відповідно вказане підтверджено договором поруки та додатковим договором до нього. Таким чином, судом в ході судового розгляду справи не здобуто будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на припинення поруки, а тому поручитель має нести солідарну відповідальність разом із боржником за невиконання ним своїх зобов'язань по вище вказаному кредитному договору. Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів і іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом. Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням положень ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стягнення може бути проведено у іноземній валюті. Водночас положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню пр. вирішенні питання про стягнення пені. Крім того, відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Таким чином суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial