Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У березні 2020 року представник [PERSON] - адвокат Вергелес Ю.О. звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , що діє також від імені та в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.09.2015 року у справі №521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.12.2015 року, витребувано від [PERSON] та передано [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . На підставі вказаних судових рішень 28.11.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності за позивачем - [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, на цей час не існує жодних правових підстав відповідно до яких відповідачі мають права користуватися і проживати у Квартирі. Згідно відомостей отриманих від ТОВ «Берег Жилсервіс» у квартирі зареєстровані та фактично мешкають відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому відповідачі не пускають у квартиру позивача та перешкоджають йому у користуванні та розпорядженні квартирою. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 30.03.2020 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 13.04.2020 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні на 07.05.2020 року. Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 11.08.2020 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2020 року. Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2020 року позов задоволено. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 19 листопада 2020 року вказане заочне рішення скасовано, призначено справу до судового розгляду зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2021 року (протокольною) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник позивача і судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі, їх представник проти задоволення позову заперечували, надали відзив на позов, в якому просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на відсутність з їх боку незаконних дій, тривалий період проживання в спірній квартирі, відсутність у позивача права власності на квартиру в цілому, відсутність порядку користування квартирою а відтак- й порушення прав позивача як власника Ѕ її частини. Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, від представника третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява, в якій представник просить винести рішення по справі з урахуванням прав малолітньої дитини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16.09.2015 року по справі № 521/20336/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.12.2015 року, витребувано від [PERSON] та передано [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 43 кв.м., житловою площею - 18,2 кв.м. (а.с.6-14) З копії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21.12.2015 по справі № 521/20336/14-ц (а.с. 29-30) вбачається, що спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності позивача та третьої особи [PERSON] , була відчужена третьою особою [PERSON] без згоди позивача на користь гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2008 року, а згодом була відчужена на користь відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2011 р., рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24.10.2013 року визнано недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу від 04.12.2008 р., визнано за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ частини квартири [ADDRESS] . (а.с.18) З довідки вих. № 5 від 21.02.2020 року виданої ТОВ «Берег Жилсервіс» вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та фактично мешкають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.16), що відповідачами не заперечується. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, була позбавлена права власності на квартиру без компенсації. При цьому, органи держави не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів щодо відчуження спірної квартири. Так, існував обов`язок нотаріуса, що виконує публічну функцію при посвідченні правочинів із нерухомістю, переконатись, що відчуження спірної квартири спочатку на користь гр. [PERSON] , а згодом - на користь відповідачки [PERSON] сталось відповідно до закону, а також відповідного органу, що здійснив реєстрацію права власності набувачів квартири на підставі відповідних правочинів. При цьому відповідач [PERSON] не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Судом встановлено, що відповідачі вселились в спірну квартиру, продовжують проживати в ній. Позивач є власником Ѕ частини спірної квартири, власником іншої Ѕ частини квартири є третя особа [PERSON] , яка відповідних вимог про звільнення квартири до відповідачів не заявляла, порядок користування квартирою між співвласниками не встановлювався. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що виселення відповідачів із спірної квартири становитиме непропорційне втручання в гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право відповідачів на повагу до житла, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed