Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2009 року він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 125 тис. грн на строк до 01 березня 2010 року, про що останнім складено боргову розписку про отримання. Зазначає про те, що відповідач відмовляється виконати умови домовленості, тому 15 лютого 2019 року на адресу відповідача ним було направлено вимогу про повернення грошових коштів. Станом на 15 березня 2019 року відповідач грошових коштів не повернув. Ураховуючи викладене, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 148 435 грн 27 коп. з яких: 125 тис. грн - основна сума боргу, 11260 грн 27 коп. - відсотки за користування грошовими коштами, 12 175 - інфляційні збитки. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2019 року зазначену справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 24 травня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискоюта відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справу в порядку загального позовного провадження. [PERSON] не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили її задовольнити. Представником позивача на огляд в судовому засіданні було надано оригінал розписки від 12 жовтня 2009р. Відповідач позов не визнавав та просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що розписку писав, але грошові кошти повернув іншій особі, при цьому зазначив, що не може надати прізвище особи, якій було повернуто кошти. Просив відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача судом встановлено наступне. 12 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 125 тис. грн зі строком повернення до 01 травня 2010 року (а.с. 9). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2009 року, наведеного позивачем у позовній заяві, станом на 05 березня 2019 року сума заборгованості становить 148 435 грн 27 коп. з яких: 125 тис. грн - основна сума боргу, 11 260 грн 27 коп. - відсотки за користування грошовими коштами, 12 175 - інфляційні збитки (а.с. 6-8). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України вказує на те, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено матеріалами справи, 12 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 125 тис. грн зі строком повернення до 01 травня 2010 року Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за договором позики передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ураховуючи наведене позичальник зобов`язання за договором позики належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Від [PERSON] до суду подано письмове клопотання про застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Як убачається із матеріалів справи, до суду за захистом своїх прав [PERSON] звернувся 13 березня 2019 року, а позичальник за договором позики в повному обсязі мав погасити заборгованість до 01 травня 2010 року, тобто позов пред`явлено поза межами позовної давності. Позивачем не наведено доводів та не надано належних доказів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у справі. Куруючись статями 4,12,13,76-81,89,258-259,265,268 ЦПК України суд-

Outcome: dismissed