Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до суду з вимогами до [PERSON], [PERSON] про визнання факту відмови від заяви про надання згоди на дарування, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частину нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони придбали нерухоме майно у виді виробничих будівель, які розташовані в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, вул. Леніна, 43»а» за договором купівлі-продажу, який був укладений чоловіком. Оскільки на утримання придбаного майна та ведення бізнесу їм були необхідні грошові кошти, відповідачі [PERSON] та його відчим [PERSON] запропонували оформити відчуження придбаних будівель шляхом оформлення договору дарування на імя [PERSON] взамін придбання [PERSON] житла для їх сім»ї. 26 червня 2015 року, будучи впевненою у тому, що замість будівель їх сім»я отримає житло, вона підписала заяву про надання згоди на дарування, яка була посвідчена у нотаріальному порядку. Посилаючись на те, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину вплинуло на її волевиявлення, а тому воно не було вільним у частині надання згоди на безоплатне відчуження майна, свої обіцянки відповідачі не виконали щодо обміну житла, договір дарування порушує її права так як носить недобросовісний характер та укладений не в інтересах сім»ї, відмова від надання згоди тягне за собою недійсність договору дарування, позивач прохала визнати факт відмови від заяви про згоду на дарування нерухомого майна, визнати частково недійсним договір дарування виробничих будівель, розташованих в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, вул. Леніна, 43»а», укладений між [PERSON] і [PERSON] 26 червня 2015 року, а також прохала визнати за нею право власності на ? частину виробничих будівель, розташованих в смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, вул. Леніна, 43»а». У подальшому позивач подала позовну заяву у новому викладенні, в якій зазначила, що нотаріус при підписанні згоди на дарування надала їй бланк, який вона прочитала, не розяснюючи зміст написаного. Вона не змогла скористатися своїм правом на відмову від заяви на згоду на дарування, так як договір дарування був оформлений у день написання нею заяви. Підписуючи заяву про надання згоди на дарування, вона помилялася щодо правових наслідків укладеного правочину, договір дарування вона не бачила і не знала на яких умовах він був укладений відповідачами. Нотаріус тільки засвідчила справжність підпису на заяві про згоду, однак ця згода не оформлювалася як правочин. Вважає, що заява-згода як односторонній правочин був вчинений під впливом помилки. Також прохала визнати недійсною заяву - згоду на дарування нерухомого майна як одностороннього правочину. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, прохала суд їх задовольнити, пояснила, що відповідачі не пояснювали їй для чого необхідно укласти договір дарування. [PERSON] обіцяв взамін придбати для неї і чоловіка квартиру 3-х кімнатну, яку конкретно вони ще не домовилися, строків придбання житла вони не обговорювали. Вона думала, що відповідачі домовляться між собою в інтересах сім»ї і щодо у договорі дарування є пункт про обмін житла: [PERSON] подарує будівлі [PERSON], а [PERSON] їм придбає житло до кінця року. Факт відмови від заяви - згоди виник з 26 червня 2015 року. Щодо помилки у наслідках правочину вона не думала, що вони залишаться без житла та грошей, думала, що взамін отримає житло. Представник позивача підтримала заявлені вимоги та пояснила, що позивачу не було відомо те, що дарування є безвідплатною угодою. Вона потім усвідомила, що помилилась. Факт відмови від згоди на дарування відбувся через дві неділі після укладення договору дарування майна у той момент, коли нотаріус повідомила, що не може зробити вже нічого так як договір дарування укладений. Остаточно сформулювалось усвідомлення помилки позивачем у квітні 2016 року. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що договір дарування будівель є дійсним. У 2014 році будівлі були придбані за його кошти та оформлені на [PERSON], у подальшому він їх планував переоформити на себе, коли вийде на пенсію. При оформленні договору дарування вони всі були присутні у нотаріуса, позивач особисто підписала згоду на дарування майна. Він ніколи не обіцяв позивачу придбати для їх сім»ї 3-х кімнатну квартиру. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що він придбав виробничі будівлі за 128000 грн. Оскільки позивач була проти їх утримання і бажала передати їх [PERSON], тому вони і оформили договір дарування. [PERSON] не обіцяв позивачу придбати для їх сім»ї 3-х кімнатну квартиру. Він особисто неодноразово пояснював позивачу про необхідність оформлення її письмової згоди на дарування майна. Представник відповідачів заперечував проти задоволення позову, зазначив, що спірний договір дарування укладений відповідно до діючого законодавства і підстав для його визнання недійсним немає. Заява позивача про згоду на дарування оформлена нотаріусом відповідно до Порядку про вчинення нотаріальних дій у відповідній формі. Позивачем не було доведено неправильне сприйняття фактичних обставин правочину та нерозуміння правових наслідків. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти задоволення позову. Вислухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 березня 2014 року по 6 жовтня 2016 року. 26 червня 2015 року позивач [PERSON] надала заяву про згоду на дарування нерухомого майна, справжність підпису якої посвідчила приватний нотаріус Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], в якій надала своєму чоловіку [PERSON] згоду на дарування виробничих будівель, які розташовані за адресою: смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області по вулиці Леніна 43»а», набутих на його ім»я в період шлюбу [PERSON] Цього ж дня, 26 червня 2015 року [PERSON] відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування подарував [PERSON] виробничі будівлі, які є предметом договору та розташовані за адресою: смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області по вулиці Леніна 43»а», загальною площею 868,1 кв.м, які ним були придбані у період шлюбу та належали на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.05.2015 року реєстраційною службою Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області. Те, що спірне майно є спільною власністю подружжя і придбано у період шлюбу, сторонами не оспорювалось. Відповідно до ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ст. 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею \~ст. 65 СК України\~передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї. За нормами частини четвертої\~статті 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. У письмовій заяві [PERSON] про згоду на дарування нерухомого майна зазначено, що такий правочин відповідає їхнім інтересам, та вона погоджується з тим, щоб умови договору визначалися чоловіком самостійно, зміст статей\~60-73, 97 Сімейного кодексу нотаріусом їй розяснено. Вказана заява складена у письмовій формі, посвідчувальний напис\~ про засвідчення справжності\~підпису одного з подружжя\~відповідає формі № 44 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року за № 3253/5 та п. 4.2 глави 1 розділу 2Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року за № 296/5, згідно якого при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя, справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена, тому підстави для визнання недійсною заяви - згоди на дарування майнаяк укладеної з порушенням форми оформлення не як одностороннього правочину, а шляхом засвідчення справжності підпису на заяві, відсутні. Згідно ч.1, 3 ст. 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. З наведеного випливає, що оскільки згода позивача на відчуження майна була надана у письмовій формі, тому і відмова від згоди має бути подана письмово. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 256 ЦПК України передбачено категорії справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення. Разом з тим, законом не передбачено як належний спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання факту відмови від правочину. За такого, вимоги про визнання факту відмови від заяви про згоду на дарування задоволенню не підлягають. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України\~визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в\~\~натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені\~статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. За змістом\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених\~статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Правові висновки з даного питання містяться у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня\~2016 року. Із тексту оспорююємої заяви про згоду на дарування вбачається, що позивач [PERSON] надала своєму чоловіку [PERSON] згоду на дарування нерухомого майна, набутого на його ім»я в період шлюбу [PERSON], зазначивши, що погодилась з тим, що такий правочин відповідає їх інтересам, умови договору мають визначатися чоловіком самостійно. Отже, позивачці завчасно було відомо про намір її чоловіка подарувати нерухомість й вона погодилась на укладення договору чоловіком за ціною на умовах на його розсуд. З огляду на ці обставини, доводи позивачки про те, що зі змістом договору дарування вона не ознайомилась, оскільки вважала, що умови договору дарування мають містити пункт про придбання відповідачем [PERSON] трьохкімнатної квартири на імя її та чоловіка до кінця 2015 року, не можуть бути підставою для визнання заяви про згоду на укладення правочину недійсним. Крім того, позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, зазначених у судовому засіданні через те, що нотаріус мало приділила їй часу, посвідчення відбулося не у жаркому приміщенні, у неї була маленька дитина. Також доказів про те, що на момент укладення оспорюваного правочину відповідачі мали укласти інший договір (договір дарування з елементами покладення обовязку щодо укладення у майбутньому договору придбання житла) та докази про досягнення істотних умов нового договору (ціни, предмета договору) позивачем не надано. За такого, вимоги позивача щодо визнання згоди на відчуження спільного майна недійсним правочином не підлягають задоволенню. Поняття недобросовісності дій сторін визначено у правової позиції, висловленій у Постанові Верховного Суду від 30 березня 2016 року по справі № 6-533цс16. Згідно якої укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що обоє відповідачів та позивач є родичами між собою, їм добре відомо про обставини вчинення договору дарування та надання згоди позивачем на відчуження майна, договір дарування майна містить посилання на письмову згоду [PERSON] щодо відчудження майна, суд вважає, що відповідачу [PERSON] було відомо, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір відповідач [PERSON] отримав письмову згоду на це другого з подружжя позивача [PERSON] У звязку з чим договір дарування недійсним як недобросовісний у розумінні цієї правової позиції визнаний бути не може. Оскільки позивач зазначала підставою недійсності договору дарування недійсність заяви про надання згоди на відчуження майна, а в задоволенні таких вимог відмовлено, то цей правочин не може бути визнаний недійсним за правилами ст. 229 ЦК України. За відсутності правових підстав для визнання договору дарування недійсним не підлягають і задоволенню вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину виробничих будівель. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed