Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 11.09.2007 року позивач зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем у даній квартирі зареєстрований [PERSON] . Тривалий час відповідач перешкоджає позивачу у користуванні квартирою. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення у вказану квартиру; визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату, площею 17,3 кв.м., виділивши [PERSON] житлову кімнату, площею 12,3 кв.м. залишивши у спільному користуванні кухню, площею 7,9 кв.м., ванну, площею 2,6 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., коридор, площею 7,7 кв.м. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2019 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином, свого представника не направив. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що з 11.09.2007 року позивач зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою форми № 3, виданої Керуючої компанії з обслуговування фонду Голосіївського району м. Києва ЖЕД-110. Також в зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] (дядько позивача). В зазначеній довідці вказано документ, що підтверджує право власності на квартиру [ADDRESS] являється ордер, виданий [PERSON] дідусю позивача. Основним наймачем був дідусь позивача, який помер [INFO] . Інші члени сім`ї наймача: дружина [PERSON] , син [PERSON] на даний час померли та зняті з реєстрації за вказаною адресою. На момент смерті основного наймача та членів його сім`ї квартира не була приватизована. Згідно Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 180 від 15.02.2007 року особовий рахунок у зв`язку зі смертю батька (основного наймача) переведено на нього. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2007 року по справі № 2-675/07 було зобов`язано Голосіївське РУ ГУ МВС України в м. Києві зареєструвати неповнолітню [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] . При цьому, даним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначає позивач, [PERSON] на даний час безпідставно, без згоди інших наймачів одноособово розпоряджається даною квартирою, вчиняє протизаконні дії, чинить перешкоди в користуванні квартирою, замінив замки на вхідних дверях та не допускає позивача. В свою чергу, позивач власного житла не має. З огляду на викладене, матір позивача, яка діяла в її інтересах зверталась до Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві, а після повноліття позивач також самостійно зверталась до Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві з заявою про вирішення даного питання. У відповіді Голосіївським УП ГУ НП в м. Києві від 29.12.2018 № 1-3741/125/48/022018 зазначено, що даний спір має цивільно-правовий характер, а дана категорія відносин не є компетенцією правоохоронних органів. До повноліття позивача, її мати [PERSON] частково сплачувала комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями. Квартира за адресою: [ADDRESS] складається з двох кімнат, площею 12,3 кв.м. та 17,3 кв.м., що підтверджується поверховим планом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство Частиною 3 статті 64 ЖК України передбачено, що якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] навчається на четвертому курсі в Київському національному університеті ім. В. Гетьмана на факультеті фінансів, що підтверджується довідкою № 4928 від 06.02.2019 року. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. В силу ч. 1 ст. 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» роз`яснено, що при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Відповідно до п.п. 2, 3 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 року № 582 «Про порядок застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» встановлено, що тими, хто потребує поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, які мають житлову площу до 7,5 кв. м включно на кожного члена родини. Встановити, що жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш, як 9 кв.м. жилої площі. Загальна площа у спірній квартирі складає 29,6 кв.м., тобто на кожного зареєстрованого члена сім`ї припадає 29,6:2=14,8 кв.м. жилої площі, загальна площа 49 кв.м., тобто на кожного члена сім`ї припадає 24,5 кв.м. загальної площі, що вже є більше норми жилої площі, встановленої ст. 47 ЖК України та Постановою № 582. В той же час встановлення порядку користування кімнатами не матиме наслідком віднесення учасників процесу до категорії громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки на кожного припадатиме житлова площа більша, ніж встановлена Постановою № 582. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене суд вважає, що стягнення на користь позивача підлягає з відповідача.

Outcome: approved