Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила, уточнивши позовні вимоги, визнати недійсним договір дарування ? частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], укладений між нею, як дарувальником, і відповідачем, як обдарованою, 29.03.12 року, посилаючись на ті обставини, що до укладення договору ? частина квартири належала їй на праві власності. Укладення договору викликано тим, що за станом здоров'я вона потребує догляду та матеріальної допомоги, а відповідач пообіцяла довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчування, давати гроші на їх придбання, оплачувати обов'язкові платежі за комунальні послуги, піклуватися про стан її здоров'я. Але після укладення договору відповідач змінила ставлення, не дбає про неї допомогу не надає. Вказувала, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі, оскільки, укладаючи договір, не мала на меті відчуження свого єдиного житла. В судовому засіданні позивач з представником підтримали уточнені позовні вимоги, просили суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі з викладених підстав. Відповідач з представником в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивач добровільно підписала договір дарування, ніякого тиску, примушення або ж введення в оману з його боку не було. Представник третьої особи позов вважає не обґрунтованим, просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.12 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування ? частини квартири, відповідно якого позивач передала у власність безоплатно відповідачу, а остання прийняла в дарунок належну [PERSON] ? частину квартири за адресою [ADDRESS]. Згідно із п. 9 договору дарування дарувальниця та обдаровуваний стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Відповідно до п. 11 договору дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Звертаючись з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач, посилаючись на положення ст. 230 ЦК України, просить визнати договір дарування таким, що був укладений під впливом обману, оскільки відповідач, ввівши позивачку в оману, не виконує взяті на себе зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Нормами ст. 203 передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту введення позивачки в оману відповідачем під час укладення між сторонам договору дарування від 23.12.2010, позивачкою суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає та визнається судом необґрунтованим. Посилання позивачки в позовній заяві про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання є надуманими і спростовуються спірним договором дарування квартири, зміст якого останній було роз'яснено нотаріусом. Інших підстав для визнання спірного договору дарування позивачка не зазначила. Оцінивши надані докази, доводи сторін, суд приходить до висновку, що доказування з боку позивача ґрунтується лише на поясненнях та її оцінці подій, тобто ґрунтується на припущеннях. Разом з тим, ч. 4 ст. 60 ЦПК України чітко визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування недійсним і в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed