Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (далі ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», підприємство, відповідач), третіх осіб без самостійних вимог профспілкового комітету Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», директора Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» [PERSON] про стягнення невиплачених коштів. Як на підставу своїх вимог зазначав, що 16 червня 2010 року він був прийнятий на роботу на посаду механіка ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс». З 03 жовтня 2011 року він був переведений на посаду начальника транспортного відділу, яка з 01 березня 2013 року була перейменована на посаду «начальник виробничого відділу». Наказами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» №91 та №92 від 18 грудня 2014 року відповідно було затверджено і введено в дію з 01 лютого 2015 року новий штатний розпис з визначенням чисельності працівників та розпочато з 18 грудня 2014 року процедуру скорочення чисельності працівників підприємства. Про скорочення та звільнення з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 01 березня 2015 року він, позивач, був попереджений листом від 31 грудня 2014 року. Наказом ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» №22-з від 27 лютого 2015 року «Про звільнення з роботи [PERSON]О.» він був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року його позов було задоволено частково: визнано незаконним та скасовано вищевказаний наказ №22-з від 27 лютого 2015 року про звільнення з роботи, його поновлено з 28 лютого 2015 року на посаді начальника виробничого відділу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та стягнуто з відповідача на його користь 30 221,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнуто в доход держави судовий збір. Додатковим рішенням цього суду від 27 жовтня 2015 року рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за один місяць в сумі 4104, 10 грн. допущено до негайного виконання. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року було частково задоволено апеляційну скаргу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», рішення суду першої інстанції від 26 жовтня 2015 року про визнання незаконним і скасування наказу №22-з від 27 лютого 2015 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та додаткове рішення від 27 жовтня 2015 року цього ж суду були скасовані та в частині цих вимог ухвалено нове рішення, яким в їх задоволенні відмовлено. Рішення апеляційного суду Львівської області набрало законної сили. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року його, позивача, 02 грудня 2015 року було допущено до роботи та виплачено середній заробіток за один місяць в розмірі 4104,10 грн. У звязку з поновленням на роботі він працював до 16 лютого 2016 року, однак при звільненні йому не було повністю виплачені розрахункові кошти, а саме, не виплачено 4303,91 грн. Як зазначено вище, його було звільнено з роботи 01 березня 2015 року на підставі наказу від 27 лютого 2015 року, однак остаточний розрахунок було проведено з ним 16 березня 2015 року, а тому сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України складає 2229,44 грн. Розрахунок розміру цієї компенсації наведеній в таблиці №3, яка долучена до позовної заяви. Крім цього, на підприємстві відповідно до розрахункових листків з липня 2014 року по лютий 2015 року не нараховувалась і не виплачувалась індексація по заробітній платі, яку підприємство зобовязане проводити згідно вимог ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про оплату праці». Сума не нарахованої і не виплаченої індексації складає 523.73 грн. Також протягом 2014-2016рр. працівниками бухгалтерії не вірно нараховувались суми заробітної плати, належної до виплати. Зокрема, арифметично неправильно пораховано: сума нарахувань мінус сума утримань мінус сума виплат плюс борг за попередній місяць дорівнює сума виплати на руки працівнику. У 2014-2015 рр. різниця складає 345,46 грн., а у 2016 році дана різниця складає 4303,91 грн. Оскільки заборгованість по виплаті, що повязана із заробітною платою, мала постійний характер, йому, позивачу, заподіяна моральна шкода, яка полягає в постійних психічних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, та розмір такої шкоди він оцінює в 5000 грн. З огляду на такі факти, просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: - 2229, 44 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи у звязку зі скороченням чисельності працівників; - 523, 73 грн. не нарахованої і не виплаченої індексації по заробітній платі; - 4649, 37 грн. заборгованості по заробітній платі за 2014-2016рр. у звязку з її неправильним нарахуванням; - 5000,00 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду, а також судовий збір в доход держави. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 4104,10 грн. просив допустити до негайного виконання. 31 жовтня 2016 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій, крім раніше заявлених вимог, просив також стягнути з відповідача на свою користь 4104,10 грн. вихідної допомоги у звязку зі звільненням за скороченням штату працівників та 82082,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування додаткових вимог покликається на те, що колективним договором ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» було передбачено, що у випадку звільнення працівника з підприємства у звязку зі скороченням, такому працівникові виплачується компенсація у розмірі 2-х місячної заробітної плати. однак відповідач виплатив йому таку компенсацію лише в розмірі середнього заробітку за один місяць. Положеннями ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як ним, позивачем, зазначено раніше, заробітна плата за відпрацьований період з 02 грудня 2015 року по 16 лютого 2016 року йому не виплачена, а також не виплачена вихідна допомоги у звязку зі звільненням за скороченням штату працівників в розмірі середнього заробітку за один місяць. З часу звільнення і до кінця жовтня 2016 року пройшло 20 місяців. а тому з відповідача слід стягнути 82082,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві, зменшив свої вимоги та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: - 4649,37 грн. заборгованості по заробітній платі у звязку з її неправильним нарахуванням в період 2014-2016 рр.; - 4104,10 грн. вихідної допомоги у звязку зі звільненням за скороченням штату працівників; - 82082,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; - 5000,00 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду. Додатково пояснив, що під час судового розгляду справи на підприємстві проводилась перевірка працівниками Головного управління Держпраці у Львівській області, якими зокрема також було встановлено порушення його трудових прав. За результатами проведення перевірки і на підставі припису йому виплачено індексацію заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за скороченням. Представник ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, покликаючись на долучене до справи письмове заперечення. Представники третіх осіб в судове засідання жодного разу не зявились, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], зясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень дослідивши зібрані справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 16 червня 2010 року був прийнятий на посаду механіка ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс». З 03 жовтня 2011 року він був переведений на посаду начальника транспортного відділу, яка з 01 березня 2013 року була перейменована на посаду «начальник виробничого відділу». Наказами ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» №91 «Про внесення змін у штатний розпис підприємства на 2014 рік та введення їх в дію» та №92 «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 18 грудня 2014 року відповідно було затверджено і введено в дію з 01 лютого 2015 року новий штатний розпис з визначенням чисельності працівників та розпочато з 18 грудня 2014 року процедуру скорочення чисельності працівників підприємства. Про дане скорочення та звільнення з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 01 березня 2015 року позивач [PERSON] був попереджений листом №556 від 31 грудня 2014 року. Наказом ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» №22-з від 27 лютого 2015 року «Про звільнення з роботи [PERSON]О.» він був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року в цивільній справі №466/511/15-ц позов [PERSON] до ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ №22-з від 27 лютого 2015 року про звільнення з роботи, його поновлено з 28 лютого 2015 року на посаді начальника виробничого відділу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та стягнуто з відповідача на його користь 30 221,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнуто в доход держави судовий збір. Додатковим рішенням цього суду від 27 жовтня 2015 року рішення суду в частині поновлення позивача [PERSON] на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за один місяць в сумі 4104, 10 грн. допущено до негайного виконання. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року було частково задоволено апеляційну скаргу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», рішення суду першої інстанції від 26 жовтня 2015 року та додаткове рішення від 27 жовтня 2015 року в частині визнання незаконним і скасування наказу №22-з від 27 лютого 2015 року про звільнення [PERSON] з роботи, поновлення такого на посаді начальника виробничого відділу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та негайного виконання рішення було скасовано та в частині цих вимог ухвалено нове рішення, яким в задоволенні цієї частини вимог відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] було відмовлено та рішення суду апеляційної інстанції від 16 лютого 2016 року залишено без змін. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], долученими до справи письмовими доказами, матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №466/511/15-ц та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. Судом також встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року позивача [PERSON] 02 грудня 2015 року наказом №97о/с від 02 грудня 2015 року було допущено до роботи та виплачено середній заробіток за один місяць в розмірі 4104,10 грн. У звязку з таким поновленням на роботі [PERSON] працював на посаді начальника виробничого відділу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» до 16 лютого 2016 року. Наказом ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» №7з від 16 лютого 2016 року «Про звільнення з роботи [PERSON]О.» було скасовано вищевказаний наказ №97о/с від 02 грудня 2015 року про поновлення позивача на роботі, оскільки він був виданий на виконання скасованого рішення суду, та позивача [PERSON] було звільнено з посади начальника виробничого відділу підприємства з 16 лютого 2016 року на підставі п.1ст40 КЗпП України. Цим же наказом було доручено головному бухгалтеру провести повний розрахунок з [PERSON] з урахуванням відпрацьованого ним часу після поновлення на роботі. Згідно з ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обовязковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Пунктом 6.1.11 Колективного договору ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» на 2012-2013 роки, який схвалений загальними зборами трудового колективу (протокол №6 від 22 грудня 2011 року та зареєстрований Львівською міською радою 12 січня 2012 року, реєстраційний №2, та який діяв на час звільнення позивача [PERSON] з роботи у звязку зі скороченням, передбачено, що власник зобовязаний виплачувати працівникам, які припиняють трудові відносини, вихідну допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку за рахунок коштів підприємства. Відповідно до ч.6 ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону Украни «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] з займаної посади у звязку зі скороченням відповідачем не було в повній мірі додержано вимог вищевказаного трудового законодавства. Зокрема, при звільненні позивача [PERSON] з роботи 28 лютого 2015 року 2015 року на підставі наказу №22-з від 27 лютого 2015 року з ним не було проведено остаточний розрахунок в день звільнення та розрахунок було проведено лише 16 березня 2015 року. При цьому, йому не було виплачено вихідну допомогу в розмірі двомісячного середнього заробітку, а виплачено таку допомогу лише в розмірі середнього заробітку за один місяць, що свідчить про невиконання відповідачем вимог колективного договору. Крім цього, на підприємстві з травня 2014 року по листопад 2014 року, при наявності приросту індексу споживчих цін, позивачу [PERSON] не проводилась індексація грошових доходів, чим було порушено вимоги ч.6 ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про оплату праці». При повторному звільненні позивача [PERSON] на підставі наказу №7з від 16 лютого 2016 року, вищезазначені суми йому також не були виплачені в передбачені трудовим законодавством строки та, крім цього, власник чи уповноважений ним орган не повідомив його в письмовий формі про нараховані суми, які належні йому до виплати. Вказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні позивача [PERSON], долученими до справи копіями припису №13-01-141/2368-1717 Головного управління Держпраці у Львівській області від 30 листопада 2016 року, відповіді Головного управління Держпраці у Львівській області за №8965/1/15-04 від 14.12.2016 року, яка надсилалась позивачу у звязку з його зверненням щодо невиплати належних сум, та цих обставин не спростувала представник відповідача [PERSON] З пояснень представника відповідача [PERSON] та долучених до справи копій відомості зарахування коштів на зарплатні картки працівників вбачається, що індексація по заробітній платі була виплачена позивачу лише 30 листопада 2016 року, а компенсація за затримку розрахунку при звільненні з роботи 27 лютого 2015 року 17 січня 2017 року. Крім цього, з пояснень позивача [PERSON] та долученого до справи розрахунку випливає, що протягом 2014-2016рр. працівниками бухгалтерії йому не вірно нараховувались суми заробітної плати, належної до виплати. Зокрема, арифметично неправильно пораховано: сума нарахувань мінус сума утримань мінус сума виплат плюс борг за попередній місяць дорівнює сума виплати на руки працівнику. У 2014-2015 рр. різниця складає 345,46 грн., а у 2016 році дана різниця складає 4303,91 грн. Приписами ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З пояснень позивача [PERSON] вбачається, що порушення своїх трудових прав щодо оплати праці він дізнався лише влітку 2016 року, коли він звернувся до спеціаліста з питань бухгалтерського обліку, який порахував розмір невиплачених йому коштів. Після цього, він звернувся в суд та в Головне управління Держпраці у Львівській області за захистом своїх трудових прав. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4649,37 грн. у звязку з її неправильним нарахуванням, 4104,10 грн. вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку за один місяць та 82082,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду то такі, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки ним не подано належних і допустимих доказів того, що така шкода йому була в дійсності заподіяна та з яких критеріїв він виходив визнаючи її розмір. Доводи представника відповідача в заперечення позову, на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: partial