Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

у березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою про встановлення факту права власності на домоволодіння та визнання права часткової власності в порядку спадкування за заповітом. Зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON], який по день смерті проживав і був зареєстрований в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із права на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна по заповіту є вона. Окрім неї спадкоємцями по закону є дружина [PERSON], яка, за даними нотаріуса, прийняла спадщину та сини [PERSON] та [PERSON], які спадщини не прийняли і на неї не претендують. У ході оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документа (свідоцтва про право власності на житловий будинок) ні на батька, ні на його покійну дружину - [PERSON]. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні її спадкових прав, про що винесено постанову. Крім того, нотаріус повідомив, що спадщину після смерті батька прийняла ще його дружина [PERSON], яка мешкає в с. Писарівка Шаргородського району Вінницької області, яка має право на 1/8 частки спадщини батька. Належність [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] підтверджується довідкою виконавчого комітету Гибалівської сільської ради, технічним паспортом на будинок, а також даними особового рахунку погосподарської книги сільської ради, однак, свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім'я [PERSON] не виписувалося та право власності на вказане домоволодіння не реєструвалося. Просить встановити факт належності [PERSON] житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 7/8 частки спадкового майна померлого [INFO] батька [PERSON], яке складається із житлового будинку літера «А» загальною площею 39,5 м кв., у тому числі житловою площею 15,3 м кв.; ганку літера «а»; сараю літера «Б»; огорожі « 1-3», розташовані по [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача - Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову [PERSON], зазначила, зокрема, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] дійсно належав на праві власності [PERSON], що підтверджується, зокрема, даними погосподарських книг. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, проте, 19.05.2014 року подали до суду заяви, в яких вони просять справу розглянути у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с.94,95). Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ у судове засідання не з'явився, проте, до суду надійшла заява начальника реєстраційної служби, у якій вона просить справу розглянути у відсутності представника, позов визнають, заперечень не мають (а.с.60). Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. [INFO] у с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с.11). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема, із права на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], як спадщину по заповіту після смерті його дружини [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори 25.03.1977 року, зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 487 (а.с.39), витягом зі Спадкового реєстру (а.с.10), свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (а.с.40), довідкою виконавчого комітету Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.03.2014 року за № 78 (а.с.14) та технічним паспортом на вказаний будинок (а.с. 15-17). Спадкоємцем зазначеного спадкового майна за заповітом є позивач, оскільки вона є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], свідоцтвом про одруження [NUMBER], із якого вбачається, що після укладення шлюбу змінилось прізвище позивача, з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.7,8) та заповітом, посвідченим секретарем виконкому Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 17.07.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 200 (а.с.12) . Інші спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] не прийняли і на неї не претендують. Згідно довідки виконавчого комітету Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 78 від 05.03.2014 року, спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за заповітом є його дочка [PERSON] та за законом - його дружина [PERSON] (а.с.14). З вказаної довідки також вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON], з якою проживав на день її смерті в будинку, розташованому по [ADDRESS], однак, не встиг її оформити і помер [INFO]. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, розташований в [ADDRESS], проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений вище будинок їй відмовлено, про що приватним нотаріусом 27.06.2013 року винесено відповідну постанову (а.с.9). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа про право власності на житловий будинок. Крім того, нотаріусом зазначено, що спадщину після смерті померлого [PERSON] по закону прийняла його дружина [PERSON] Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1276 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем по заповіту після смерті батька, у тому числі, позивач успадкувала також і право її батька - [PERSON] на спадщину після смерті його дружини [PERSON], яку він не встиг оформити та помер. Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк протягом шести місяців з дня відкриття спадщини позивач подала відповідну заяву нотаріусу. Водночас, оформити спадщину на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа на будинок ні на батька - [PERSON], ні на його спадкодавця, яким є [PERSON] Проте, у матеріалах справи є належні докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON], а тому він увійшов до складу спадщини після її смерті. Так, згідно даних погосподарських книг за 1967-1968 роки, [PERSON] зазначена головою двору. Із погосподарських книг за 1986-1990 видно, що в особистому користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка загальною площею 0,37 га, в тому числі під забудовами - 0,02 га (а.с.42-44). Згідно довідки виконавчого комітету Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21.06.2013 № 911, за [PERSON] рахується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,12 га та земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та передана безоплатно в приватну власність згідно рішення 2 сесії 22 скликання від 17.10.1994 року (а.с.47). У довідці виконавчого комітету Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.03.2014 року № 78 зазначено, що житловий будинок в [ADDRESS] належав [PERSON] на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Шаргородської районної ради від 22.10.1987 року за №244 (а.с.14). Із оглянутого у судовому засіданні оригіналу технічного паспорту, виготовленого станом на 07.06.2013 року, на житловий будинок в [ADDRESS], копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.15-17) вбачається, що будинковолодіння складається із: житлового будинку літера «А» загальною площею 39,5 м кв., у тому числі житловою площею 15,3 м кв.; ганку літера «а»; сараю літера «Б»; огорожі « 1-3». Відповідно до звіту № 2259 від 13.05.2013 про незалежну оцінку та технічний стан будинку літера «А» загальною площею 39,5 м кв. з надвірними будівлями та спорудами, в [ADDRESS], загальний фізичний стан будинку визнаний «задовільним» зі зносом 40 відсотків, а вартість будинку становить 39228 грн. (а.с.19-27). Згідно довідки КП Могилів-Подільського БТІ від 27.06.2013 року №127, право власності на домоволодіння в [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.37). Факт належності [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] також підтверджується довідкою виконавчого комітету Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.03.2014 року № 77, в якій зазначено, що указаний будинок належить їй згідно рішення Шаргородської районної ради № 244 від 22.10.1987 року (а.с.38). З цієї ж довідки також вбачається, що свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалося. Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, вказує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Отже, з 1957-1987 роки, тобто в період забудови домоволодіння [PERSON] в сільській місцевості, державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, зокрема, погосподарські книги, технічний паспорт, довідку про технічний стан житлового будинку, довідку виконкому Гибалівської сільської ради, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому даний будинок входить до складу спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а тому остання, у порядку спадкової трансмісії, має право на обов'язкову частку спадщини [PERSON], яка становить 1/8, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, вона має право на половину частки, яка належала б їй у разі спадкування всіх спадкоємців за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 1264 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать позивач, її брати [PERSON] та [PERSON] та дружина [PERSON] - [PERSON], тобто, чотири особи, кожній з яких мало б належати по 1/4 частки спадщини, половина від якої (1/2 від 1/4) становить 1/8. Отже, позивач, як спадкоємець по заповіту має право успадкувати лише 7/8 житлового будинку та господарських споруд, розташованих у [ADDRESS]. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встанвлення. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину 7/8 будинку з господарськими спорудами, розташовані в [ADDRESS], окрім того, на думку суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а відтак, позов слід задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved