Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.03.2014 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 24.02.2016. У цьому шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 01.06.2016 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше за 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 12.04.2016 до досягнення дитиною повноліття. Однак у 2017 році вона вимушена була нести додаткові витрати на лікування сина, у якого виявили захворювання зубів. Загалом на лікування нею було витрачено 11150 грн. Посилаючись на ці обставини, просила стягнути з відповідача половину понесених нею додаткових витрат, пов'язаних з лікуванням дитини. Свої вимоги підтримала в судовому засіданні. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався, у судовому засіданні позов не визнав, посилався на те, що надає дитині постійну і достатню матеріальну допомогу, а про наявність додаткових витрат, які вважає завищеними, позивач йому не повідомляла. Заслухавши сторони, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані ними докази, суд дійшов висновку, що заявлений позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Встановлено, що з 01.03.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було припинено шляхом його розірвання на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 24.02.2016 (а.с. 5, 7). У цьому шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 01.06.2016 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше за 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 12.04.2016 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-10). З актів лікування клініки «MAMADENTIST» від 07.07.2017 і 15.09.2017 вбачається, що малолітньому [PERSON] проведено лікування захворювання зубів (а.с. 11-14), на що позивачкою витрачено 11150 грн., що підтверджується фіскальними чеками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Саме такі правовові висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 № 6-1296цс15. У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3 роз'яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. З урахуванням наведеного суд відхиляє аргументи відповідача щодо надання дитині постійної матеріальної допомоги, оскільки це не звільняє його від участі в додаткових витратах, викликаних у даному випадку хворобою дитини. Розмір таких витрат, фактично понесених позивачем на утримання дитини у зв'язку із її лікуванням, підтверджений документально та відповідними доказами відповідачем не спростований. Та обставина, що відповідача не було поінформовано про такі витрати, правового значення не має, оскільки додаткові витрати можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно в залежності від причини, що зумовила додаткові витрати. Таким чином, наявні у справі докази та їх належна оцінка свідчать про те, що позивачем понесені додаткові витрати, викликані хворобою дитини, половина з яких підлягає компенсації відповідачем, оскільки обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Оскільки позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позовної заяви в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Виходячи з наведеного та

Outcome: approved