Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до диплома серії НР № 38615447 від 23.06.2010 він є випускником Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», у якому навчався за державним замовленням, та у 2012 році закінчив інтернатуру зі спеціальності «Анестезіологія та інтенсивна терапія», що підтверджується сертифікатом лікаря-спеціаліста № 8399. Навчання за державним замовленням здійснювалося на підставі угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2001 між [PERSON] та Державним закладом «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України». Після навчання позивача направлено на роботу до Комунального закладу «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради на посаду лікаря-анестезіолога. Наявністю дитини до трьох років позивач обґрунтовує незаконність відмови у звільненні із займаної посади за власним бажанням та необхідність розірвання вищевказаної угоди про підготовку фахівців. Ухвалою суду від 26.03.2014 за клопотанням позивача позов в частині позовних вимог про зобов'язання видати наказ про звільнення та внести відповідний запис до трудової книжки залишено без розгляду, у зв'язку із добровільним виконанням таких вимог відповідачем Комунальним закладом «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги в іншій частині підтримав повністю з підстав наведених у позові. Представник відповідача Комунального закладу «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на добровільне виконання відповідних позовних вимог відповідачем. Представники відповідача Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили суд у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи свою позицію тим, що дія спірної угоди закінчилася 30.05.2010 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2001 року між відповідачами було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. За умовами цієї угоди вона набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.06.2010 року. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Натомість ч. 2 ст. 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Тобто законодавець розрізняє поняття розірвання договору і припинення зобов'язання, договору. Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один із видів припинення договору. У силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Оскільки у справі не встановлені підстави, передбачені ст. 651-652 ЦК України для розірвання договору, а сам спірний договір згідно із його умовами припинив свою дію 30.06.2010 року, правових підстав для задоволення позову у суду немає, у зв'язку з чим у його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed