Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 15.09.2019 року в сумі 400 000,00 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 15.09.2019 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач узяв у позивача в борг 400 000,00 грн., які зобов`язався повернути в строк до 15.12.2019 року, проте відповідач не виконав перед ним свої зобов`язання за договором позики. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. В підготовче засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити повністю. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, також через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги визнав. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу /ч.1 ст. 15 ЦК України/. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона позикодавець передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 15.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (грошових коштів), відповідно до якого останній взяв у позивача грошові кошти в розмірі 400 000 грн., які зобов`язався повернути до 15.12.2019 року. Позика за договором є безпроцентною. У розділі 3 договору визначено, що підписання цього договору сторонами є підтвердженням факту отримання позичальником грошових коштів у розмірі встановленому пунктом 1.2 цього договору /а.с. 5-6/. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Відповідно п. 2 ч. 1 ст.1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження вимог названого закону відповідач надав позивачу розписку про отримані кошти, яка ніким не оспорюється, оригінал її міститься в матеріалах справи. Доказів, які б підтверджували частково факт повернення грошей чи спростовували б їх отримання відповідач суду не надав і таких доказів в суді не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Таким чином, свої договірні зобов`язання [PERSON] за договором позики не виконав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 400 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 4 000,00 грн., що підтверджується документально (а.с.26). З огляду на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності зі ст.ст. 141,142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 2 000,00 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнути з відповідача на користь позивача 2 000,00 грн. сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 526, 527, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved