Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У березні 2015 року комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (надалі КП «ХТМ») звернулось з позовом до відповідача [PERSON] із вимогами про стягнення з нього заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2012 року по 30.04.2014 у сумі 72342 грн. 43 коп., а також 3% річних у сумі 2130 грн. 73 коп. та пені в розмірі 5410 грн. 82 коп. 31.08.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, збільшивши їх розмір з урахуванням нового періоду сплати з 01.10.2012 року по 30.04.2015 року та враховуючи часткову сплату відповідачем, визначив їх у розмірі 82647 грн. 49 коп., а також 3% річних у сумі 2130 грн. 73 коп., пені у розмірі 5410 грн. 82 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го та цокольного поверхів в житловому будинку [ADDRESS] та нежитлові приміщення цокольного поверху в житловому будинку [ADDRESS] з централізованою системою опалення, загальною опалювальною площею 270,6 кв.м. Вказував, що постачання теплової енергії підтверджується укладеним між сторонами договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №12222 від 01.03.2014 року, довідками, актами про підключення, про відключення до системи централізованого опалення На підставі викладеного, просив суд задовольнити їх уточнені позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути понесені ними судові витрати. В судове засідання представник позивача Цаплюк І.Ф., яка діє на підставі довіреності від 17.02.2014 року №38-600/15, не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності 08.09.2015 року в судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, просили суд вирішити питання щодо розстрочення суми боргу. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го та цокольного поверхів в житловому будинку [ADDRESS] та нежитлові приміщення цокольного поверху в житловому будинку [ADDRESS] за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2010 року (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі теплової енергії в гарячій воді №12222, відповідно до умов якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов'язання постачати [PERSON] теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач [PERSON] зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Крім того, судом встановлено, що на підставі додатків до договору №1, 4 сторонами було визначено обсяги постачання теплової енергії Споживачу (а.с.14), а також перелік об'єктів теплопостачання. Згідно представлених позивачем даних, нежитлові приміщення, що належать відповідачу на праві власності, підключені до централізованої системи опалення (а.с.16-20, 62-65). Також, судом встановлено, що КП «Харківські теплові мережі» направляли листи на адресу відповідача з вимогою про погашення ним заборгованості щодо спожитої теплової енергії (а.с.36-37,73), які відповідачем були залишенні без реагування. Згідно розрахунку наданого КП «Харківські теплові мережі» вбачається, що заборгованість у відповідача за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2012 року по 31 квітня 2015 року становить - 126945 грн. 25 коп. (а.с.61), та з урахуванням сплаченої відповідачем за цей період суми боргу в розмірі 44270,76 грн., позивач остаточно визначає заборгованість в розмірі 82674 грн. 49 коп. (а.с.61). Доказів, які спростовують вищезазначену суму заборгованості відповідач до суду не надав, а навпаки визнав її у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, звертаючись з позовом до суду, КП «Харківські теплові мережі» просили суд стягнути з [PERSON] на їх користь 3% річних, що дорівнює станом на 02 березня 2015 року 2130 грн. 73 коп. та пеню за період з 03.09.2014 року по 02.03.2015 року в розмірі 5410 грн. 82 коп. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 7.2.3 норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правові наслідки прострочення боржника виконання грошового зобов'язання, сплата пені та - на вимогу виконавця - суми втрат від інфляції та трьох процентів річних, з урахуванням зазначених норм матеріального права, визначені сторонами і в укладеному ними договорі. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені судом касаційної інстанції в судовому рішенні від 23 березня 2011 року, яке надано комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 2 ст. 625 ЦК України в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, а також у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 року у справі №6-68цс12, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку із вищезазначеним, суд вважає вимоги позивача про стягнення з [PERSON] сум 3% річних та пені обґрунтованими та погоджується із їх розмірами, які вирахував позивач відповідно до розрахунку (а.с.61). Щодо клопотання відповідача про розстрочення рішення суду, то суд зазначає, що з цією заявою позивач має право звернутися безпосередньо до суду вже після набуття рішенням законної сили. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки суд задовольняє уточнені вимоги позивача, які за своїм розміром є меншими, ніж той судовий збір, який було ним сплачено, то

Outcome: approved