Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У березні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вказував на те, що 5 лютого 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу кошти в сумі 70 000 грн., які останній зобов'язався повернути у строк до 30 жовтня 2013 року. Факт передачі коштів підтверджено розпискою від 05 лютого 2013 року, власноручно складеною [PERSON] Разом з тим, в обумовлений у договорі строк відповідач не повернув позичені ним грошові кошти, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 70 000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. Подали до суду заяву, в якій просили розгляд справи провести у їх відсутності, позовні вимоги підтримають в повному обсязі та просили позов задовольнити, а також не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справ за адресою місця реєстрації та фактичного проживання, а також шляхом розміщення оголошення в газеті. Причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що у справі можливо ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, судом встановлено, що 5 лютого 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу в позику кошти в сумі 70 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 31 жовтня 2013 року. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцю розписку, датовану 5 лютого 2013 року, відповідно до якої відповідач отримав у позивача позику в сумі 70 000 грн. на строк до 31 жовтня 2013 року (а.с. 6). Також у судовому засіданні позивачем було надано письмові вимоги про повернення боргу, які надсилались відповідачу рекомендованим відправленням за адресою фактичного місця проживання та за зареєстрованим місцем проживання, однак дані вимоги повернулись у зв'язку із закінченням терміну зберігання й відповідно вимога позивача з приводу повернення боргу не була виконана. Таким чином, досліджуючи боргову розписку, суд приходить до висновку, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позивальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості й відповідно дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань та відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики. Крім того, відповідно до ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим, як встановлено судом, в обумовлений у договорі строк відповідач [PERSON] грошові кошти позивачу не повернув, у зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики та борговою розпискою в розмірі 70 000 грн. При цьому, відповідачем у розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження повернення суми боргу за договором позики й відповідно належного виконання грошових зобов'язань в обумовлені договором позики строки. Крім того, відповідно до правил ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 700 грн. 00 коп. та витрати за розміщення оголошення в пресі в розмірі 100 грн. 00 коп. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані й відповідно підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved