Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу та процентів за договором позики, 3 проценти річних, посилаючись на те, що 25.07.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики №1 строком до 25.08.2013 року. Відповідно до умов даного договору позикодавець передав а позичальник отримав суму 43000грн., та взяв на себе зобов'язання повернути цю суму та відсотки визначені договором позики. Встановлений договором позики строк закінчився, однак відповідач на неодноразові звернення повернути кошти та сплатити відсотки відповідає відмовою. Посилаючись на ст.ст.625, 1046-1053 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 43000грн., 35 процентів річних, відповідно до умов викладених в п.1 договору позики, в сумі 31460 грн., 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 2231,80 грн., що загалом складає 76693,80 грн., а також судові витрати. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені в ньому. Додатково суду пояснив, що в 2011 році [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням купити належну [PERSON] земельну ділянку. Оскільки на той період часу укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки було неможливо сторони домовились укласти договір емфітевзису. [PERSON] повинен був зібрати необхідний пакет документів для нотаріального оформлення договору емфітевзису, отримати кадастровий номер для земельної ділянки, зробити грошову оцінку землі, і т.і. Відповідач попросив позивача надати йому гроші для справляння весілля сину. Оскільки про укладення договору емфітевзису сторони домовились лише усно позивач погодився надати відповідачу гроші у позику про, що було укладено договір. Відповідач отримані кошти витратив на власні потреби, від укладення договору емфітевзису відмовився. До теперішнього часу гроші не повернув. В разі укладення договору емфітевзису суму боргу по договору позики можливо було б зарахувати на виконання умов договору емфітевзису. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що сторони домовлялись укласти договір оренди земельної ділянки. Відповідач дійсно отримав від позивача 43000 грн. однак в рахунок орендної плати за 10 років. Про договір позики відповідач дізнався в 2013 році коли звернувся до ФГ «Марія» з питанням про оранку його земельної ділянки. Документів з приводу укладення договору оренди немає. В договорі позики підпис відповідача, він це визнає. Договір підписав не читаючи, вважав його договором оренди. Відповідач заперечує що гроші отримав саме у позику. Вважає, що договір позики не може бути достатнім доказом факту отримання грошей, а інших доказів наприклад власноруч написаної відповідачем розписки про отримання грошей позивачем не надано. Присить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню Зобов'язання виникають з цивільних прав і обов'язків, підставами виникнення яких є - договори та інші правочини, як зазначено у ст.11 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (ч.1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно зі ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем 25.07.2011 року був укладений договір позики №1, згідно п.1 якого позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 43000 грн., а останній зобов'язався в обумовлений договором строк, до 25.08.2013 року (п.3 договору), повернути таку ж суму грошей і проценти від суми позики. Пунктом 2 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві наступні проценти річних від суми позики: строком до 6 місяців - 25%, строком від 6 місяців до 12 місяців - 30 %, від 12 місяців і більше - 35%, які повинні бути сплачені не пізніше строку повернення суми боргу. Перебіг часу дії даного договору починається з дати передачі позикодавцем позичальнику обумовленої договором суми позики (п.3 договору). Договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі позикодавцем позичальнику обумовленої договором суми позики, моментом передачі суми позики є момент підписання договору (п. 7 договору). У разі своєчасного не повернення позики позичальник зобов'язаний сплатити також індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення (п.4 договору). Договір позики підписано обома сторонами. Представник відповідача в судовому засіданні визнала, що відповідачем отримано грошові кошти в сумі 43000 грн. та власноруч підписано договір позики №1. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Сума основного боргу 43000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується процентів за користування вказаними грошима то п. 2 договору позики передбачено: за користування грошовими коштами у строком до 6 місяців боржник зобов'язаний сплатити 25% річних, строком від 6 місяців до 12 місяців - 30 %, від 12 місяців і більше - 35%. Отже на підставі п.2 договору позики та ст.536 ЦК України, за користування 43000 грн. у період часу з 25.07.2011 року до 25.01.2012 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 % річних - 5374,14 грн., у період часу з 26.01.2012 року до 25.07.2012 року 30 % річних - 6450 грн., у період часу з 26.07.2012 року до 25.08.2013 року 35 % річних - 16300,44 грн., що загалом складає 28124,58 грн. Оскільки з 25.08.2013 року і по теперішній час відповідач не повернув позивачу суму боргу за договором позики, на підставі п.4 договору та ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми, що складає 537,20грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі 716,61 грн. (а.с.1).

Outcome: partial