Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2) про встановлення порядку користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних долях На сьогоднішній день сторони не можуть дійти між собою спільної згоди щодо порядку користування квартирою, що призводить до неприязних стосунків між ними. Позивач неодноразово намагалась мирно врегулювати спір, однак зазначені дії були проігноровані відповідачами. Таким чином, вирішити вказане питання щодо порядку користування квартирою позивач може лише у судовому порядку. Так, квартира складається з 3 кімнат житловою площею 39.3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 16.7 кв.м., 2-а кімната 10.5 кв.м., 3-я кімната 12.1 кв.м., кухні площею 5.8 кв.м і вбиральні (сполученої) площею 1.0 кв. м., ванної кімнати площею 2.1 кв. м., коридору площею 4.7 кв.м., вбудованої шафи площею 1.1 кв.м., шлюз площею 0.9 кв. м. Квартира обладнана балконом 30% (терасою) 0.9 кв.м., загальна площа квартири 55.8 кв.м. Ідеальна частка кожного з співвласників становить 13,1 кв.м. житлової площі (39 / 3 = 13,1) та 18,6 кв.м. від загальної площі (55,8 / 3 = 18,6). Враховуючи площу кімнат, їх розташування та можливість їх використання співвласниками без порушення прав та інтересів один одного, позивач просила суд визначити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування позивачу житлову кімнату, площею 12,1 кв.м. виділити в користування відповідачу 1 житлову кімнату, площею 16,7 кв.м. виділити в користування відповідачу 2 житлову кімнату, площею 10,5 кв.м. кухню, ванну, вбиральню, коридор, вбудовану шафу та балкон залишити у спільному користуванні сторін. На думку позивача, такий варіант користування квартирою не порушить права жодного із співвласника У відзиві на позовну заяву відповідач 1 вказав, що до звернення позивача до суду між власниками квартири склався наступний порядок користування квартирою, згідно до якого позивач займала та користувалась кімнатою 16,7 кв.м., відповідач 1 кімнатою 10,5 кв.м та відповідач 2 кімнатою площею 12,1 кв.м. Такий порядок користування задовольняв потреби всіх власників квартири. Неприязні стосунки у позивача до відповідача 1 виникли в той момент, коли відповідач 1 вирішив продати свою частку квартири, про що повідомив позивача та відповідача 2 листами від 18 січня 2019 р. Позивач та Відповідач 2 не погодились на пропозицію відповідача 1 щодо придбання частки квартири та стали чинити різні перешкоди в здійсненні відповідачем 1 його права на розпорядження власним майном. Кімната, яку позивач просить виділити в користування відповідачу 1, а саме 16,7 кв.м., являється суміжною, проживати в якій відповідач 1 разом із сім`єю не може. Тому, відповідач 1 просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 відзиву на позовну заяву не подала. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили від їх задовольнити. Відповідачі заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити у його задоволенні. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 19.04.2019 року відкрито провадження у даній у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.04.2019 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 10.09.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідачів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлені наступні обставини справи. Згідно зі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та членом його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 3). 23 червня 2015 року Першою Київською Державною нотаріальною конторою після померлого [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 7). Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у розмірі по 1/12 частки (а.с. 16-17). У відповідності до технічної характеристики квартири [ADDRESS] , вона складається з 3 кімнат житловою площею 39.3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 16.7 кв.м., 2-а кімната 10.5 кв.м., 3-я кімната 12.1 кв.м., кухні площею 5.8 кв.м і вбиральні (сполученої) площею 1.0 кв. м., ванної кімнати площею 2.1 кв. м., коридору площею 4.7 кв.м., вбудованої шафи площею 1.1 кв.м., шлюз площею 0.9 кв. м. Квартира обладнана балконом 30% (терасою) 0.9 кв.м.. Загальна площа квартири 55.8 кв.м. На сьогоднішній день сторони не можуть дійти між собою спільної згоди щодо порядку користування квартирою, що підтверджено ними у судовому засіданні. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15,ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що ідеальна частка кожного з співвласників становить 13,1 кв.м. житлової площі та 18,6 кв.м. від загальної площі. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила виділити їй в користування житлову кімнату, площею 12,1 кв.м., відповідачу 1 житлову кімнату, площею 16,7 кв.м., відповідачу 2 житлову кімнату, площею 10,5 кв.м. На такий варіант виділу кімнат у користування сторона відповідачів не погодилась. Як вбачається із плану квартири, кімната, яку позивач просить виділити відповідачу 1 є суміжною. Таким чином, у разі виділу її у користування [PERSON] , будуть порушені права останнього, який проживає у квартирі разом із дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] . Крім того, виділ у користування відповідачу 2 кімнати, площею 10,5 кв.м. призведе і до порушення її прав, адже площа кімнати менша за її розмір ідеальної частки у квартирі. Також позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що існують інші варіанти виділення у користування кімнат спільної квартири, які б не порушували права кожного власника, адже відповідних клопотань про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування такої можливості стороною позивача у ході розгляду справи заявлено не було, хоча судом роз`яснялося таке право. Крім того, за умовами ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Отже, виділення позивачу в користування житлової кімнати, площею 12,1 кв.м. та відповідачу 2 кімнату, площею 10,5 кв.м. порушить їх право на користування житловою площею, встановлене вищевказаною нормою. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд враховує, що спірна квартира не має кімнат, які б по площі відповідали ідеальним долям сторін у частковій власності, запропонований позивачем варіант не відповідає вимогам законодавства та призведе до порушення прав інших співвласників щодо користування квартирою, відповідачі не погоджуються щодо такого порядку, а тому встановити порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed