Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

У березні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , ПП «Русал» про стягнення заборгованості, у якій, посилаючись на положення ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 106454,57 грн. за кредитним договором, та судові витрати. Позов обґрунтовується тим, що відповідно укладеного договору № 08.03.02.01.3307 від 08.08.2006 ПП «Русал» отримав кредит у розмірі 30000,00 грн. у вигляді поновлюваної кредитної лінії. В подальшому 30 січня 2009 року між банком та ПП «Русал» було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якої було змінено відсоткову ставку по кредитному договору з 21 % до 26,5 % річних та визначено кінцеву дату повернення кредиту до 31 липня 2009 року. Також, Договором про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року кінцеву дату повернення кредиту визначено до 03 листопада 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 08 серпня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки № 3307 та додаткові угоди до нього, відповідно до якого поручитель поручився за виконання зобов`язань ПП «Русал» по поверненню кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, сплати винагороди, штрафу, пені та інших платежів. У порушення умов договору відповідачі свої зобов`язання належним чином не виконали, а саме несвоєчасно сплачували банку кошти на погашення кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 02.02.2016 утворилась заборгованість в розмірі 144343,10 грн., яка складається з: 27459,87 грн. - заборгованості за кредитом; 16783,89 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 100099,34 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2010 року з відповідачів стягнуто заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 48944,85 грн. Таким чином, заборгованість відповідачів складає 106454,57 грн., а саме: 5179,31 грн. - сума заборгованості по процентам за користування кредитом; 95253,61 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.8 Договору: 1000,00 грн. штраф (фіксована частина); 5021,65 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що порушує права позивача. Беручи до уваги викладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 106454,57 грн. та судові витрати. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області, у складі судді Демчука П.В., від 13 грудня 2016 року провадження у справі у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПП «Русал» про стягнення заборгованості закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року. Ухвалою Ізяславського районного суду від 15.12.2016, виправлено описку у даній ухвалі, а саме помилково зазначену дату постановлення ухвали «13 грудня 2016 року» слід читати «12 грудня 2016 року». 13 грудня 2016 року за рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області, у складі судді Демчука П. В., у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Ухвалою Ізяславського районного суду від 15.12.2016, виправлено описку у даному рішенні, а саме помилково зазначену дату постановлення рішення «13 грудня 2016 року» слід читати «12 грудня 2016 року». Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 50 179, 31 грн. заборгованості по кредитному договору, яка складається із: 5 179, 31 -заборгованість по процентам за користування кредитом, 45 000, 00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 17 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 27.11.2018 ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області зазначену цивільну справу прийнято до провадження судді Пашкевича Р. В. 21 грудня 2018 року представником відповідача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] подано до Ізяславського районного суду Хмельницької області письмовий відзив на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якого представник відповідача вказує, що позивачем не доведено суму заборгованості по кредитному договору, оскільки розрахунки, які наявні в матеріалах справи різняться між собою, та не узгоджуються з сумою, яка була стягнута позивачем за рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.05.2010. Крім того вказує, що при наявності судового рішення про стягнення кредиту, нарахування банком процентів і пені за порушення строків сплати не відповідає вимогам ЦК України. З цих же підстав вважає, що договір поруки № 3307 від 08.08.2006 перестав існувати по строку давності, а договір поруки № 3307 від 04.11.2013 не існує як такий. Також, згідно з поданої 21 грудня 2018 року зустрічної позовної заяви, [PERSON] просить визнати договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, укладений 04.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а також договір про внесення змін № 2 від 04.11.2013 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08.08.2006 укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] недійсними. В обґрунтування даного позову, [PERSON] посилається на те, що вказані договори відповідно ст. ст. 203, 205 ЦК України є недійсними, а саме їх укладення здійснено поза межами основного договору кредиту, строк виконання якого настав у зв`язку із наявністю судового рішення про дострокове стягнення коштів - всієї заборгованості. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 22.01.2019 зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», ПП «Русал» про визнання договорів про внесення змін недійсними прийнято до провадження, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 26 березня 2019 року ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької областізустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПП «Русал» в частині визнання договору про внесення змін № 2 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08.08.2006, який укладений 04.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Русал» недійсним- залишено без руху. Не усунувши недоліки, які вказані у даній ухвалі, Ізяславським районним судом за ухвалою від 01.04.2019 зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПП «Русал» в частині визнання договору про внесення змін № 2 до кредитного договору №08.03.02.01.3307 від 08.08.2006, який укладений 04.11.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПП «Русал» недійсним- залишено без розгляду, та вирішено питання по судовому збору по вказаній вимозі. 26 березня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подано письмовий відзив на зустрічний позов, відповідно до якого заперечили проти задоволення зустрічного позову, оскільки форма договорів, порядок їх укладення повністю відповідають вимогам закону, а отже, відсутні підстави для визначення правочинів недійсними, що визначені у ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, просять суд застосувати строки позовної давності, тому що оспорювані договори про внесення змін до кредитного договору та договору поруки було укладено 04.11.2013, то строк позовної давності починає свій перебіг з 05.11.2013, а позов про визнання недійсними договорів про внесення змін було пред`явлено 22 грудня 2018 року, а тому трирічний строк позовної давності пропущено. Представник АТ КБ «ПриватБанк» Москалюк С. А. в судовому засіданні первісний позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечила з підстав викладених у письмовому відзиві. Також просить застосувати строк позовної давності до зустрічних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову, оскільки позивач вже скористався своїм правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти і пеню за кредитним договором. З цих же підстав, вважає, що зобов`язання поручителя припиняються у випадку заявлення вимог до поручителя після набрання рішення суду законної сили, а тому договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, укладений 04 листопада 2013 року є недійсним. Просить задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Також вказує, що строк звернення до суду із зустрічним позовом [PERSON] не порушено, оскільки в умовах оспорюваного договору визначено строк позовної давності у 15 років. Крім того, про порушене право, [PERSON] дізнався з постанови Верховного Суду від 17.10.2018. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію попереднього представника [PERSON] З`ясувавши позицію учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ПП «Русал» було укладено кредитний договір № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії із загальним лімітом 30 000, грн. на строк до 01 серпня 2009 року. 30 січня 2009 року між банком та ПП «Русал» було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якої було змінено відсоткову ставку по кредитному договору з 21 % до 26,5 % річних та визначено кінцеву дату повернення кредиту до 31 липня 2009 року. Договором про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору №08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року кінцеву дату повернення кредиту визначено до 03 листопада 2018 року. 08 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вищезазначеним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 3307. 04 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, відповідно до якого зміст тексту договору поруки викладено в новій редакції. Згідно пункту 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до пункту 5.1 вищезазначеного договору сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 15 років. Судом також встановлено, що банк звертався раніше до суду із заявою до боржників в порядку позовного провадження та рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2010 року (справа № 2-279/10) стягнуто у солідарному порядку із ПП «Русал» та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість у розмірі 48944, 85 грн., яка складається із простроченої заборгованості у розмірі 29 446, 00 грн., прострочених відсотків у розмірі 11 604, 58 грн., 1 000, 00 грн. штрафу (фіксована частина), 2048,54 грн. штрафу (процентна складова), 4 845, 73 грн. пені. Зазначене рішення суду набрала законної сили 21 липня 2010 року У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором у останнього станом на 02 лютого 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 106454,57 грн., яка за розрахунками банку складається із заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 179, 31 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань (за період з 12 травня 2010 року) - 95 253, 61 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 1 000, 00 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 5 021, 65 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з новою позовною заявою банк ставить питання про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи (фіксована частина та процентна складова) за період з часу винесення попереднього рішення (11.05.2010 року) по час нового звернення до суду та станом на 02.02.2016 року за кредитним договором від 08.06.2006 року у розмірі 106 454,57 грн. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статей 629, 525, 612 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18. Отже, позивач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується судовим рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.05.2010. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Беручи до уваги, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись до суду в 2010 році з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, суд дійшов до висновку, що таким чином банк змінив строк виконання основного зобов`язання. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк», так як позивачем вибраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до ст. 16 ЦК України, оскільки згідно з судовим рішенням з відповідачів було стягнута в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками на той час. Суд звертає увагу на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] за обставин, які викладені вище, слід вказати наступне. За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом було встановлено, що після зміни строку повернення основної суми кредиту та її стягнення судом між банком та ПП «Русал» було укладено договір про внесення змін № 2 від 04 листопада 2013 року до кредитного договору № 08.03.02.01.3307 від 08 серпня 2006 року, яким передбачено нову кінцеву дату погашення заборгованості за кредитом - 03 листопада 2018 року, розмір процентів за користування кредитом, розмір пені тощо. Також було укладено між банком та [PERSON] договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, укладений 04 листопада 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Таким чином, суд в межах пред`явленого зустрічного позову [PERSON] щодо оспорюваного договору про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, який укладений 04 листопада 2013 року, приходить до висновку, що вказаний договір укладений після того як банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого останній змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти і пеню за кредитним договором, а за наявності судового рішення про стягнення суми кредиту, нарахуванням банком процентів по кредиту і пені за порушення строків сплати не відповідає вимогам ЦК України. Отже, договір поруки № 3307 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 08 серпня 2006 року припинив свою дію, а тому договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, який укладений 04 листопада 2013 року в розумінні ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України слід визнати недійсним. За таких обставин, зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Що стосується посилань представника АТ «КБ «ПриватБанк» про застосування до зустрічного позову строків позовної давності, слід зауважити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Однак, суд зазначає, що відповідно до п. 5.1 спірного договору про внесення змін № 2 до договору поруки № 3307 від 08 серпня 2006 року, який укладений 04 листопада 2013 року визначено, що сторони прийшли до згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 15 років. Враховуючи наведене, строк звернення до суду по спорюванню вказаного договору закінчується у 2028 році, а тому строк позовної давності, звернувшись до суду 21 грудня 2018 року, позивач за зустрічним позовом в даному випадку не пропустив. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. за зустрічним позовом відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 203, 215, 256, 259, 526, 527, 530, 610, 625, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved