Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу; до початку судового розгляду та протягом судового розгляду неодноразово уточнював позовні вимоги, предявивши їх також до співвідповідача [PERSON] Згідно уточненої позовної заяви від 16.02.2015 року, підтриманої у судовому засіданні представником позивача за довіреністю [PERSON], просив суд винести рішення про стягнення з відповідачів грошових коштів: з [PERSON] - суму боргу в розмірі 23901 грн. 60 коп., процентів 10905 грн. 10 коп., суму витрат від інфляції 1109 грн. 73 коп., 3% річних в розмірі 2151 грн. 14 коп., суму різниці за офіційним курсом НБУ 16915 грн. 50 коп., просив покласти на відповідача судові витрати у справі; стягнути з [PERSON] борг в сумі 50000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON], його представник [PERSON] у позовній заяві, підтриманій у судовому засіданні зазначили, що позивач за усним договором позики надав [PERSON] у позику 3000 доларів США, що відповідало 23901 грн. 60 коп. на 15.04.2011 року на час передачі коштів; на теперішній час за курсом НБУ 1 доллар США = 13 грн. 60 коп. сума позики складає 40817 грн. 10 коп. Ці обставини підтверджено розпискою. Посилається на ст. ст. 638, 640, 1046, 1049 ЦК України. Протягом 2012-2014рр. позивач звертався до відповідача [PERSON] з проханням повернути гроші, а 11.07.2014 року направив йому листа, але той борг не повернув. Просить стягнути з нього суму боргу в розмірі 23901 грн. 60 коп., процентів 10905 грн. 10 коп., суму витрат від інфляції 1109 грн. 73 коп., 3% річних в розмірі 2151 грн. 14 коп., суму різниці за офіційним курсом НБУ 16915 грн. 50 коп. Також позивач за договором оренди кімнати в якості гарантійного платежу надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у власність в розмірі 6200 доларів США, що відповідає 50000 грн. на 01.03.2009 року на момент отримання коштів відповідачем у якості залогу за кімнату в двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Обставини підтверджено розпискою. В обгрунтування вимог до [PERSON] посилається на ст. ст. 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, зазначає, що звертався до [PERSON] з усною вимогою повернути борг, але той не реагує. Також представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] обіцяв приватизувати вказану квартиру і продати у ній кімнату позивачу, але не оформив документів, тоді [PERSON] видав позивачу довіреність від 23.04.2011 року щодо вказаної квартири, щоб заспокоїти позивача; між [PERSON] та позивачем був укладений договір оренди кімнати, у якості гарантійного платежу позивач і сплатив [PERSON] 50000 грн., але не отримав ні кімнати ні грошей, тому звернувся до суду. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, подав письмові заперечення, мотивуючи тим, що до написання розписки позивач жив разом з дружиною у кімнаті два роки; квартира була не приватизована та прописаний [PERSON] і двоє його родичів; зараз квартира приватизована на [PERSON]; договори позики не відповідають формі, так як немає обов'язку повернути гроші, фактично між сторонами укладався договір найму, гроші отримувались відповідачем [PERSON] за проживання позивача у кімнаті. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст. 60 ч.4, 212 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. В обгрунтування заявлених позовних вимог до відповідачів позивач посилається на ст. ст. ст. ст. 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, котрі регулють праоввідносини сторін у зобов'язанні, зокрема, при укладенні договорів позики. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Як видно з тексту розписок відповідачів, на які посилаються позивач та його представник (л.с.8, 33), у вказаних розписках не вказано про взяття особою, що дає розписку, на себе обов'язку повернути будь-які кошти або речі, відсутнє зазначення, що кошти передаються у борг (позику) з обов'язком отримувача їх повернути. Крім того, згідно тексту розписки (л.с.33), виданої від імені [PERSON], вказано, що він продав кімнату у двокімнатній квартирі, за що отримав від [PERSON] кошти в сумі 6200 доларів США, про обов'язок повернути кошти у розписці не йдеться; договір оренди кімнати (л.с.35-36) теж не свідчить про наявність між сторонами правовідносин, передбачених ст. 1046-1049 ЦК України. Таким чином, оскільки факт укладення договорів позики не підтверджено позивачем належними та допустими доказами (певними засобами доказування - борговим документом, який відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України), суд вважає необхiдним у задоволенні позову про стягнення боргу за договорами позики відмовити. Виходячи з викладеного,

Outcome: dismissed