Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК» (далі по тексту - позивач, Банк) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання фіктивним договору дарування квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є позичальником за договором про надання споживчого кредиту, укладеного із Банком № 00009-EL-000000001975 від 04.09.2008 року, сума кредиту за яким станом на дату його укладення була 4000000,00 доларів США. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем-1 своїх зобов'язань щодо сплати основного боргу та процентів за кредитним договором, позивач отримав рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення з відповідача-1 заборгованості в сумі 37640769,84 грн. та 25900,00 грн. третейського збору та отримав виконавчий лист про його примусове виконання. Відділом примусового виконання рішень ДВС України у 2012 році було відкрите виконавче провадження. Також зазначав, що позивачу станом на момент отримання відповідачем-1 кредиту було відомо про належність останньому на праві власності квартири [ADDRESS]. Однак, в ході виконавчого провадження позивачу також стало відомо про відсутність за відповідачем-1 зареєстрованого права власності на оспорювану квартиру, а також іншого майна, у зв'язку із чим 22.04.2015 року Відділом примусового виконання рішень ДВС України було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»). 27.08.2015 року позивачу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, стало відомо про належність спірної квартири [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 12.02.2009 року за реєстровим № 521. Так, позивач зазначав, що відповідач-1, знаючи про існування значної суми заборгованості перед Банком та розуміючи про ризик стягнення з нього заборгованості, здійснив дарування належного йому майна для уникнення його примусового стягнення. А тому, позивач вважав, що укладений договір дарування про передачу спірної квартири відповідачу-2, яка є рідною сестрою відповідача-1, є фіктивним правочином, оскільки фактично зареєстрованою проживаючою особою в квартирі є відповідач-1, а відповідач-2 фактично не прийняла її. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати фіктивним договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Даничем О.Ф. 12.02.2009 року за реєстровим № 521, який вчинений між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень по справі. В судовому засіданні відповідач-1 позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначав, що посилання Банку на фіктивність договору дарування квартири є надуманими, оскільки ще протягом півтора року після укладення договору відповідач-1 продовжував сплачувати заборгованість перед банком, не ухиляючись від виконання умов кредитного договору. Окрім того, спірна квартира не перебувала ні в заставі, ні в іпотеці в Банку. Окрім того, просив суд застосувати до вимог банку позовну давність, оскільки Банку ще на початку 2012 року було відомо про зазначені обставини. В судовому засіданні представник відповідача-2 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначала, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, окрім того, вважала позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими. Вислухавши пояснення представників сторін, заслухавши заперечення відповідача-1, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 12.02.2009 року між [PERSON] (за договором - Дарувальник) та [PERSON] (за договором - Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с. 139). Відповідно до п. 5 укладеного договору, право власності на квартиру, що дарується, переходить до Обдаровуваної з моменту передачі і прийняття дарунка, про що буде свідчити одержання Обдаровуваною цього примірнику договору після його нотаріального посвідчення. Цей факт підтверджується їх підписами за одержання документу у реєстрі нотаріальних дій. За свідченням сторін правочину, предмет договору дарування, а саме - квартира [ADDRESS] була фактично передана відповідачу-2 у власність. Згідно із наданою інформацією ДП «КиївГазЕнерджи» від 11.02.2016 року № 204/01, на запит суду, останнє повідомило про те, що за переданою ЖЕКом інформацією, в квартирі зареєстрована одна особа та особовий рахунок № [NUMBER] відкрито на [PERSON] (а.с. 80). Відповідно до інформації Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18.07.2016 року № 02/10/00/1-222, за вказаною адресою нарахування комунальних послуг в 2009 році та по 14.11.2015 року проводилось на одну зареєстровану особу - [PERSON] (а.с. 152). Згідно із довідкою форми 3 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні, а [PERSON] знятий з реєстрації 14.11.2015 року (а.с. 147). Відповідно до листа ПАТ «Київводоканал» від 26.07.2016 року, прямі договори на послуги з водопостачання та водовідведення із мешканцями багатоповерхового будинку [ADDRESS]. Розрахунки із мешканцями будинку не здійснювались (а.с. 155). Згідно із довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18.08.2016 року № 10/05-197, [PERSON] дійсно була власником особового рахунку в квартирі [ADDRESS] з 11.02.2009 року по 15.01.2016 року та комунальні послуги сплачувала в повному обсязі (а.с. 188). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо фіктивності договору дарування, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Принагідно також зауважити, що вимога про визнання правочину фіктивним також не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України, оскільки якщо судом буде встановлено, що укладено фіктивний правочин, то суд може визнати такий правочин недійсним. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання фіктивним договору дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Даничем О.Ф. 12.02.2009 року за реєстровим № 521, який вчинений між [PERSON] та [PERSON], то в задоволенні позову слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed