Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до Київського національного університету будівництва і архітектури про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 1990 року працювала на різних посадах у Київському національному університеті будівництва і архітектури. Наказом ректора університету від 05 вересня 2019 року вона була звільнена з посади провідного фахівця за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним. Відповідачем складено три акти про прогули від 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року. Разом з тим, у зазначені дні вона була на роботі та виконувала покладені на неї функції. Акти не зареєстровані в жодному журналі обліку документації та складені заднім числом. 25 лютого 2019 року вона дізналась про існування акту від 11 лютого 2019 року про її відмову давати пояснення на акти про прогули, проте з актами про прогули вона ознайомилась лише 25 лютого 2019 та не могла відмовитись дати пояснення 11 лютого 2019 року. Розрахунковий лист за люти 2019 року засвідчує її присутність на робочому місці, оскільки заробітна плата нарахована в повному обсязі, за виключенням днів лікарняного листа. Просила суд ухвалити рішення, яким: -поновити її на посаді провідного фахівця навчального відділу у Київському національному університеті будівництва і архітектури; -стягнути з Київського національного університету будівництва і архітектури на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 05 березня 2019 року до 25 березня 2019 року в сумі 5318 гривень 90 копійок; -стягнути з Київського національного університету будівництва і архітектури на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року вирішено питання про витребування доказів. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що вона була присутня на роботі та виконувала свої службові обов`язки, і до неї в цей період заходили інші працівники інституту. Акти складені в іншу дату, вже після 11 лютого 2019 року. Відповідачем не надано жодних доказів порушення нею «Правил внутрішнього розпорядку дня університету», а також її відсутності на робочому місці. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову повністю. Пояснили, що позивач була відсутня на роботі 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року, що підтверджується актами про прогули. Вважають, що час складання акту не має суттєвого значення, а тому в них зазначений початок їх складання. [PERSON] відмовилась дати пояснення щодо прогулів, про що свідчить акт від 11 лютого 2019 року. Відсутність позивача на робочому місці підтверджується табелем обліку використання робочого часу. Нарахування заробітної плати [PERSON] було здійснено лише за 12 відпрацьованих робочих днів. Акти складені відповідно до вимог закону. Позивач за трудовою книжкою до університету не звернулась, розрахунок з нею здійснений в повному обсязі за всі відпрацьовані дні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом ректора Київського інженерно-будівельного інституту № 36//1 від 17 січня 1991 року позивача було прийнято на роботу на посаду інженера-програміста ІІІ к. ОЦ з 16 січня 1991 року по 31 травня 1991 року на 0,5 ст. (а.с. 40). 26 лютого 2019 року Первинною профспілковою організацією співробітників Київського національного університету будівництва і архітектури надано згоду адміністрації університету на звільнення провідного фахівця навчального відділу [PERSON] за ст. 40 п. 4 КЗпП України (а.с. 56-57). Відповідно до наказу Київського національного університету будівництва і архітектури № 195/1від 28 лютого 2019 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця навчального відділу за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 05 березня 2019 року (а.с. 41). Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Позивач посилається на те, що стосовно неї складено три акти про прогули від 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року та 05 лютого 2019 року. Разом з тим, у зазначені дні вона була на роботі та виконувала покладені на неї функції. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Зі змісту наведеної статті вбачається, що прогулом вважається відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Згідно з частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підтвердження факту прогулу, сторона відповідача посилається на письмові докази - три акти про відсутність позивача на робочому місці. З надано акту про відсутність на роботі від 01 лютого 2019 року вбачається, що він складений о 16 годині 30 хвилин за відсутність [PERSON] на роботі з 14 години 17 хвилин до 16 години 30 хвилин (а.с. 46). У такому випадку, навіть за умови відсутності [PERSON] на робочому місці в цей проміжок часу, така відсутність не є прогулом, оскільки тривала менше ніж три години. Інші два акти про відсутність позивача на роботі містять наступні дані. З акту про відсутність на роботі від 04 лютого 2019 року вбачається, що він складений о 14 годині 45 хвилин за відсутність [PERSON] на роботі з 14 години 45 хвилин до 17 години 45 хвилин. У тексті цього акту вказано, що час складання акту: 14 година 45 хвилин (а.с. 47). З акту про відсутність на роботі від 05 лютого 2019 року вбачається, що він складений о 14 годині 30 хвилин за відсутність [PERSON] на роботі з 14 години 30 хвилин до 17 години 45 хвилин. У тексті цього акту вказано, що час складання акту: 14 година 30 хвилин (а.с. 48). У судовому засіданні представники позивача зазначили, що вказаний в актах час є часом початку їх складання. Вважають, що час складання акту не має суттєвого значення, оскільки акти заповнювались по типовій формі. Разом з тим, у наданому суду першому акті від 01 лютого 2019 року (де зафіксовано відсутність позивача на роботі з 14 години 17 хвилин до 16 години 30 хвилин) у відповідній графі вказаного час складання акту: 16 година 30 хвилин (а.с. 46). За таких обставин, вказаний у актах час свідчить саме про час складення актів, а не лише про початок складення актів. З наданих відповідачем доказів вбачається, що акти про відсутність [PERSON] на роботі від 04 лютого 2019 та від 05 лютого 2019 року складені завчасно, на майбутнє, тобто ще до настання відповідної події - відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин як 04 лютого, так 05 лютого 2019 року. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Оцінивши надані докази, суд вважає, що акти про відсутність [PERSON] на роботі від 04 лютого 2019 та від 05 лютого 2019 року (а.с. 48, 49) не є належними доказами на підтвердження факту прогулу позивача, оскільки не підтверджують її відсутність в ці дні на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. На будь-які інші докази на підтвердження своїх заперечень проти позову сторона відповідача в судовому засіданні не посилалась. У такому випадку, суд вважає, що вимоги позивача про неправомірність її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та необхідність у зв`язку з цим поновлення на роботі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Позивач також просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 05 березня 2019 року до 25 березня 2019 року в сумі 5318 гривень 90 копійок. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2019 року до 25 березня 2019 року. Разом з тим, ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено обов`язок органу, який розглядає трудовий спір, прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У такому випадку, в зв`язку з поновленням на роботі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 05 березня 2019 року по день вирішення спору судом - 18 жовтня 2019 року. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. С ередній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 05 березня 2019 року по день вирішення спору судом - 18 жовтня 2019 року, що складає 156 робочих днів. З довідки про середню заробітну плату (дохід) № 265 від 08 травня 2019 року (а.с. 42) вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є грудень 2018 року та січень 2019 року. За грудень 2018 року заробітна плата становить 10526 гривень 07 копійок, а за січень 2019 року - 9075 гривень 94 копійки. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 478 гривень 09 копійок ((10526,07 + 9075,94) / 41 день = 478,09). Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 74582 гривні 04 копійки (478,09 х 156 = 74582,04). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 74582 гривні 04 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2019 року по 18 жовтня 2019 року. Позивач також просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 1000 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 2305 гривень 20 копійок судового збору.

Outcome: partial