Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

у вересні 2016 року позивач звернулася до суду та просить визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO] - безпідставною; надати їй дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO] в супроводі матері без згоди батька; дозволити їй оформити для супроводу та тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] з травня 2017 року по травень 2018 року на його виїзд до країни Мексика, м.Мехіко. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що влітку 2015 року вона познайомилася із громадянином Мексики на ім'я [PERSON] та в подальшому у неї з останнім виникли інтимні відносини, внаслідок яких той запропонував укласти шлюб. З цих підстав він запросив її на постійне проживання разом з дитиною до Мексики. На пропозицію надати свою згоду на виїзд дитини до Мексики на період часу із травня 2017 року по травень 2018 року відповідач у категоричній формі відмовив, не пояснивши причин такої відмови. Останній як батько не бере участі у вихованні сина, аліменти на його утримання не сплачує, в даний час працює за кордоном. Така відмова є безпідставною, оскільки вона має намір утворити сім'ю з іншим чоловіком, який бажає прийняти у сім'ю її дитину та це буде відповідати її інтересам. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтава раді Дяченко В.В. не заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що ніяких перешкод для виїзду дитини за кордон без згоди батька, у супроводі матері не вбачається. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши надані докази та вивчивши матеріали справи прийшов до наступного висновку: малолітній [PERSON] народився [INFO] року у м.Полтава. Його батьками є: [PERSON] - батько та [PERSON] - мати, що підтверджено даними Свідоцтва про народження серії № [NUMBER], виданого Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції. 10.12.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 631. Частиною 3 статті 313 ЦК України встановлено, що дитина, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно ст. 141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Таким чином, з аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Так, дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду лише за відсутності згоди одного з батьків. Як на підству відсутності згоди відповідача на виїзд дитини за кордон позивач послалася на роздруківку СМС - повідомлень, наявність заборгованості зі сплати аліментів та характеристику з місця навчання дитини, відповідно до якої батько вихованням сина займався нерегулярно…, батьківські збори не відвідував. Проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку, що позивач не довела факту відмови батька від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Так, із наданої роздруківки СМС - повідомлень не зрозуміло, що мова йде про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, окрім цього відсутні докази того, що автором даних повідомлень був саме відповідач. Окрім цього, факт наявності заборгованості з аліментів та нерегулярне відвідування батьківських зборів не може підтверджувати факту відмови відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Також слід прийняти до уваги, що у відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 позивач не надала на розгляд суду даних про те, що вона зверталася до нотаріуса з метою оформлення нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд дитини за кордон та відповідач відмовив у цьому. Не дивлячись на те, що в матеріалах справи наявне запрошення від 29.08.2016 року, яке виконане [PERSON], згідно якого останній хоче запросити [PERSON] в Мексику на постійне проживання за його домашньою адресою у якості нареченої та дане запрошення передбачало переїзд її малолітнього сина [PERSON], суд не приймає його належним доказом у справі для задоволення позовних вимог. Так, із даного запрошення не вбачається на підставі законодавства якої країни, Мексики чи України, буде укладено шлюб між позивачем та [PERSON], окрім цього не вказано на яких умовах та де буде задіяна дитина [PERSON] у навчальному процесі, що є важливою обставиною та повинна бути врахована при ухваленні даного рішення. При цьому період перебування дитини за кордоном ( травень 2017 року по травень 2018) стосується повністю навчального року згідно національного законодавства України, за виключенням канікул. Таким чином, суд вважає, що лише бажання позивача влаштувати своє особисте життя, без зазначення конкретних обставин на підставі яких дитина буде задіяна в учбовому процесі у Мексиці, хто буде нести витрати, пов'язані з її утриманням за кордоном, не є підставою до задоволення позову. Окрім цього, позивач не надала будь - яких доказів, що відповідач відмовив їй у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та попередньо до нотаріуса з метою оформлення нотаріально посвідченої згодою другого з батьків на виїзд дитини за кордон вона не зверталася. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати із відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed