Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], Голосіївської районної в м. Києві ради, КП «Голосіїво-будінвест» про визнання недійсним інвестиційного контракту. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлової квартири [ADDRESS]. В 2015 році з матеріалів судової справи вона дізналась, що [PERSON] на підставі інвестиційного контракту № 97 про переобладнання горища та заміни даху на мансардний поверх від 18.11.2005 року - має майнові права на горище в будинку, де знаходиться належна їй квартира. Відповідно до п. 2.1.2 вказаного інвестиційного договору Голосіївська районна в м. Києві рада та КП «Голосіїво-будінвест» має передати [PERSON] у власність горище житлового будинку [ADDRESS]. Позивач вважає, що передача горища у власність відповідачу [PERSON] є незаконною, оскільки позбавляє права власності на горище інших співвласників будинку, а також умови контракту щодо розпорядження горищем будинку без нотаріальної згоди всіх співвласників суперечить чинному закону і порушує вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. В зв»язку з недодержанням положень ч. 1 ст. 203 ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також наявністю порушеного права позивача у користуванні спільним майном, позивач просить суд визнати недійсним інвестиційний контракт № 97 від 18.11.2005 року про переобладнання горища житлового будинку [ADDRESS] та заміни даху на мансардний поверх. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили вимоги задовольнити з викладених в позові підстав, посилаючись на підстави, які викладені в позові та додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та просила в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, які викладені в письмовому відзиві. Представник відповідача Голосіївської районної в м. Києві ради в судове засідання не з»явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, в зв»язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Представник відповідача КП «Голосіїво-будінвест» в судове засідання не з»явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, в зв»язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 07.07.2012 року та витягом про державні реєстрацію прав (а.с. 5, 6). Рішенням Голосіївської районної в м. Києві ради від 27.10.2005 року № 39/16, було вирішено визнати інвесторами по обладнання горищ будинків та заміни дахів на мансардні поверхи, зокрема [PERSON] за адресою буд. [ADDRESS] - горище приміщення площею 1000 кв. м під житлові приміщення. Відповідно до п. 2, п. 3 вказаного рішення, було надано згоду на відчуження з комунальної власності і передачу у власність інвесторам мансардні приміщення, а також інвесторам, в тому числі [PERSON] протягом 45 календарних днів укласти з власником комунального майна району інвестиційний контракт на переобладнання горищ та заміну дахів на мансардні поверхи з надбудовами. Судом встановлено, що вказане рішення є чинним, та доказів зворотному, зокрема, з боку сторони позивача суду надано не було. 18.11.2005 року між Голосіївською районною в м. Києві радою (власником), КП «Голосіїво-будінвест» (уповноважений орган) та фізичною особою [PERSON] (інвестор) на підставі Закону України «Про інвестиційн діяльність», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення Голосіївської районної в м. Києві ради № 12/22 від 20.02.2003 року «Про затвердження порядку переобладнання горищ будинків та заміни дахів на мансардні поверхи у Голосіївському районі м. Києва», рішення Голосіївської районної в м. Києві ради № 39/16 від 27.10.2005 року «Про залучення інвесторів до переобладнання горищ будинків та заміни дахів на мансардні поверхи у будинках, що є комунальною власністю», - укладено контракт про те, що власник у встановленому порядку передає інвестору під реконструкцію площу горищного приміщення 1000,0 кв.м житлового будинку [ADDRESS] для її переобладнання під мансарду. Інвестор за власні кошти забезпечує здійснення переобладнання горища житлового будинку [ADDRESS] у мансардний поверх у межах зазначеної площі та на умовах контракту. Вказаним контрактом сторони узгодили предмет контракту, зобов»язання сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін та інші умови (а.с.7-8). Згідно із вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільній справі не є обов»язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. При цьому, частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини , які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в обгрунтування позову вказує на порушення при укладенні інвестиційного договору відповідачами положення норм ст. ст. 369, 382, 391 ЦК України, та порушення її прав, як співвласника майна в багатоквартирному будинку. Разом з тим, відповідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наведені положення закону вказують та регламентують можливість захисту прав власника нерухомого майна або співвласника майна, яка є у спільній сумісній власності, однак, позивачем в ході розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що горище житлового будинку [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та, відповідно, на момент укладення інвестиційного договору, належало на праві спільної сумісної власності власникам квартир даного будинку. Крім того, позивач зазначає про порушення відповідачами вимог ст. ст. 203, 2015 ЦК України при укладенні інвестиційного договору, у зв»язку з чим, вказаний правочин має бути визнаний недійсним. Однак, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд оцінивши, повно, об»єктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, з урахуванням вищенаведених вимог закону, приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання інвестиційного контракту є безпідставним, оскільки, позивачем не наведено жодних мотивів та не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що укладенням спірного правочину були порушені її права та законні інтереси, так само й не зазначено позивачем у чому полягало порушення її прав, свобод чи законних інтересів його укаледнням, а також не надано доказів того, що сторони вказаного правочину не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності при його укладенні, їх волевиявлення було не вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Крім того, суд звертає увагу на те, що на момент укладення інвестиційного договору Голосіївська районна в м. Києві рада виступала - як власник майна, а КП «Голосіїво-будінвест» - як уповноважений орган власника, та майно перебувало у комунальній власності, а не в спільній сумісній власності, як вказує позивач. Також, суд відкидає твердження позивача про те, що інвестиційний контракт мав бути укладений лише при наявності нотаріально посвідчених згод всіх власників квартир у вказаному будинку, оскільки, ці твердження не грунтуються на вомогах закону. Суд зауважує, що згідно вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України, умовою захисту судом прав є його порушення, невизнання або оспорювання, а тому за відсутності вказаних обставин, в суду відсутні підстави для захисту права. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, а також приймаючи до уваги те, що права позивача [PERSON], за захистом яких мало місце звернення до суду, відповідачами не порушені, останні, при укладенні інвестиційного договору діяли в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог закону, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку про необгрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог, в зв»язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed