Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в обґрунтування якої вказала, що 02.12.2015 року померла її хрещена [PERSON], зі смертю якої відкрилася спадщина на належне їй майно у вигляді квартири [ADDRESS], розпорядчого документа вона не залишила. Інші родичі у померлої відсутні. Протягом останніх десяти років заявниця постійно піклувалась про померлу, оскільки вона дуже хворіла, з 2010 року [PERSON] почала проживати з нею, бо [PERSON] перенесла інфаркт і їй було тяжко себе обслуговувати. Весь цей час вони проживали однією родиною, в них був спільний бюджет і побут. [PERSON] сплачувала комунальні послуги, возила [PERSON] на лікування, купляла медикаменти, продукти харчування, речі. Заявниця звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де нотаріусом було розяснено, що видати свідоцтво про право на спадщину буде неможливо, бо відсутній документ, який підтверджує родинні звязки. Просила встановити факт її постійного проживання однією родиною разом із спадкодавцем [PERSON], яка померла 02.12.2015 року, з 2010 року до дня відкриття спадщини та на момент відкриття спадщини. Заявниця [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник заявниці [PERSON], яка діє на підставі довіреності, обставини викладені в заяві підтримала та просила встановити факт постійного проживання [PERSON] однією родиною разом із спадкодавцем [PERSON], яка померла 02.12.2015 року, з 2010 року до дня відкриття спадщини та на момент відкриття спадщини. Представник зацікавленої особи Маріупольської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Суд, враховуючи пояснення представника заявника, представника зацікавленої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що заява знайшла своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 28.04.2016 року встановлено факт смерті [PERSON], яка померла 02.12.2015 року в м.Макіївка-24 Донецької області, причина смерті атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією. Отже спадщина після [PERSON] відкрилася 02.12.2015 року. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 43999674 від 27.05.2016 року, після смерті [PERSON], зведено спадкову справу №27/2016, номер у спадковому реєстрі №59026099. За довідкою КП «Житловик-2» м.Макіївка [PERSON] проживала сумісно з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2010 року по день смерті [PERSON] 02.12.2015 року. Згідно довідки Міської лікарні №4 м.Макіївки від 18.07.2016 року, [PERSON] знаходилась на лікуванні, піклування за нею здійснювала [PERSON] Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він доводиться сусідом заявниці та померлій. Вони проживали як мати і дочка. [PERSON] здійснювала догляд за померлою і все придбала за власні кошти, також вона і хоронила [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він також є сусідом заявниці з померлою. [PERSON] проживала з померлою з 2010 року, здійснювала за нею нагляд, всі витрати несла за власні кошти. Як вбачається з довідки Управління соціального захисту населення Кальміуського району м.Маріуполя від 19.09.2016 року №1412031391 [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, та фактично проживає в [INFO]. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» - документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зазначена позиція знаходить своє підтвердження у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії». У даному висновку зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип («намібійські винятки») у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de_facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Таким чином, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід Європейського суду з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлює обов'язковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджує в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини. Згідно ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, з огляду на норми українського законодавства, Конституції України, практики Міжнародного суду та Європейського суду з прав людини суд вважає, що при розгляді справи про встановлення факту, що має юридичне значення (народження або смерть особи), суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про факт проживання заявниці разом з померлою та її піклуванням за нею, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Отже, заявниця [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 02.12.2015 року. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 2 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 21 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справи про спадкування», до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу, таке право можуть мати так само інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Враховуючи наведені докази, судом встановлено, що заявниця [PERSON] дійсно постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] не менш ніж пять років до відкриття спадщини та на час відкриття спадщини 02.12.2015 року.

Outcome: approved