Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на свою користь 22424,49 грн. одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків, 28508,94 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та 30000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог послалася на те, що вона працювала на шахті № 9 «Великомостівська» (правонаступником якої є ПАТ «Шахта «Надія») Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з 11.05.1989 року по 08.01.2014 року, проте при звільненні їй, як інваліду ІІІ групи, зі стажем роботи в галузі 17,5 років, усупереч п. 12.15 галузевої угоди не було сплачено одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Унаслідок непроведення повного розрахунку при звільненні вона була змушена докладати додаткові зусилля для організації життя, лікування й пошуку коштів для задоволення потреб, які могла задовольнити за рахунок невиплачених коштів, що завдало і завдає їй душевних страждань. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та додатково пояснила, що у день свого звільнення вона працювала. Щодо моральної шкоди, зазначила, що такої зазнала, проте у неї відсутні докази її завдання. Просила позов задовольнити. Представники відповідача під час розгляду справи позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. На обґрунтування невиплати позивачеві одноразової допомоги при звільненні заперечили віднесення одноразової допомоги до сум, належних працівникові, які роботодавець повинен виплатити йому при звільненні згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Крім того, послалися на критичний результат фінансово-господарської діяльності підприємства за 12 місяців 2013 року, наявність у нього кредиторської заборгованості. Що стосується відшкодування моральної шкоди, зазначили, що позивачем не надано суду жодного доказу негативних змін у житті позивача у зв'язку з порушенням відповідачем її прав, пов'язаних з невиплатою одноразової допомоги, про відсутність доказів втрати нею нормальних життєвих зв'язків, необхідності вжиття додаткових зусиль для організації нею свого життя. Не заперечили тієї обставини, що позивач працювала у день свого звільнення. З'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. З даних трудової книжки установлено, що упродовж 11.05.1989-08.01.2014 років позивач працювала на шахті № 9 «Великомостівська», правонаступником якої є ПАТ «Шахта «Надія» - відповідач, звідки її було звільнено згідно з наказом № 2-к від 08.01.2014 року по стану здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (далі - КЗпП). У день свого звільнення позивач працювала. Відповідно до першого речення ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з другим реченням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 року № 3356-ХІІ положення, зокрема, галузевої угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до положень п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Галузева угода) у сфері соціальних гарантій сторони погодились, що: працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому його звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причини звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше трьох середньомісячних заробітків для жінок при стажі роботи в галузі понад 17,5 років; обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100; ця допомога сплачується незалежно і без урахування вихідної допомоги або інших компенсаційних виплат, на які має право працівник згідно з чинним законодавством. Ураховуючи, що протягом 11.05.1989-08.01.2014 років позивач з підприємства не звільнялася, звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП за станом здоров'я, на день свого звільнення вона була інвалідом ІІІ групи унаслідок загального захворювання, досягла 51-річного віку, стаж її роботи перевищував 17,5 років у галузі вугільної промисловості, а тому, виходячи з положень ст. 23, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ, позивач мала право як на пенсію по інвалідності, так і на одноразову допомогу у розмірі, не меншому трьох середньомісячних заробітків. Оскільки при звільненні одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків позивачеві сплачено не було, така не сплачена їй і на час розгляду справи судом, суд дійшов висновку про порушення законного права позивача та необхідність стягнення суми цієї допомоги з відповідача. Обов'язок виплатити працівникові при звільненні одноразову допомогу, виходячи з положень п. 12.15 Галузевої угоди, покладено на роботодавця, а тому зазначена допомога у розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП належить до тих всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації. У зв'язку з цим доводи відповідача про непоширення ч. 1 ст. 116 КЗпП на виплату одноразової допомоги є безпідставними. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачено у ст. 117 КЗпП. Так, згідно з ч. 1 цієї статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Будь-яких доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті позивачеві одноразової допомоги суду не подано. При цьому судом не беруться до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості як на підставу звільнення його від відповідальності у зв'язку з невиплатою позивачеві одноразової допомоги, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. За таких обставин наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 117 КЗпП щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка полягає у стягненні на користь позивача середнього заробітку по день постановлення судом рішення. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки відповідача середньомісячна заробітна плата позивача, обчислена виходячи з виплат за листопад та грудень 2013 року, складає 7474,83 грн. ((7893,86+6012,80)грн./40дн.х43дн./2міс.). Отже, сума одноразової допомоги, що підлягає стягненню на користь позивача, складає 22424,49 грн. (7474,83х3). Відповідно до абз. 1 п. 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з поданим позивачем розрахунком, за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням (листопад та грудень 2013 року) її заробітна плата становила 7893,86 грн. - за 21 відпрацьований робочий день у листопаді та 6012,80 грн. - за 19 відпрацьованих робочих днів у грудні. При цьому плановими були 21 робочий день у листопаді та 22 дні у грудні цього року. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 347,67 грн.: (7893,86+6012,80)грн./40дн.х43дн.=14949,66 грн./43дн. Звідси середній заробіток, що підлягає стягненню на користь позивача за весь час затримки невиплати одноразової допомоги, виходячи з меж позовних вимог, складає 28508,94 грн.: за січень - 17 дн.х347,67 грн.= 5910,39; за лютий - 20дн.х347,67=6953,40 грн.; за березень - 20дн.х347,67=6953,40 грн.; за квітень - 21 дн.х347,67 грн.= 7301,07 грн.; за травень - 4дн.х347,67 грн.= 1390,68 грн. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Під час розгляду справи позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених нею у позовній заяві, а саме: порушення організації її життя, лікування й пошук коштів для задоволення її потреб, які вона могла би задовольнити за рахунок невиплаченої одноразової допомоги, не наведено яких саме потреб, не доведено наявності у неї душевних страждань. За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача у цій частині, у зв'язку з чим у її задоволенні необхідно відмовити. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Отже, негайному виконанню підлягає рішення у частині стягнення 7474,83 грн. середнього заробітку. Судовий збір необхідно стягнути з відповідача, згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини вимог, у розмірі 1% від задоволеної частини вимог, що становить 509,33 грн. ((22424,49+28508,94)/100).

Outcome: partial