Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог визнати протиправним наказ Національного Авіаційного Університету (далі - НАУ) від 20.08.2015 року №2, яким звільнено в тому числі позивача з роботи, скасувати останній, також поновити позивача на раніше займаній посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.08.2015 по час ухвалення рішення у справі, допустити рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник посилаються на те, що вищезазначеним наказом в тому числі позивача було звільнено із відповідної посади, що відбулося, на їх думку, із грубим порушенням норм діючого законодавства. Так, згідно мотивувальної частини оскаржуваного наказу в.о. ректора [PERSON] скасував наказ ректора НАУ від 24.10.2014 року з особового складу в частині переведення в тому числі позивача з посади проректора з заочного та дистанційного навчання на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку за строковим трудовим договором з 23.10.2014 року по 22.10.2019 рік, та наказав звільнити в тому числі позивача із посади проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку з 20.08.2015 року на підставі ст.ст.7, 21 КЗпПУ у зв`язку із порушенням встановлених правил прийняття на роботу. Позивач стверджує, що [PERSON] вийшов за межі своїх повноважень, передбачених Статутом НАУ, оскільки пунктом 5.2.2. останнього ректорові надано повноваження виключно на видачу наказів та розпоряджень, надання обов`язкових для виконання доручень, але аж ніяк не право скасовувати попередні накази ректора. Крім того, позивач вважає, що в самому тексті оскаржуваного наказу відсутнє посилання на спеціальну норму, яка була порушена, за переконанням НАУ, під час прийняття позивача на роботу. Також позивач вважає, що для того, щоб звільнити його з посади відповідач мав би отримати згоду Вченої ради НАУ та органів студентського самоврядування, що прямо передбачено в п.5.3.3. статуту НАУ, проте цієї процедури відповідачем дотримано не було. Щодо порушення порядку прийняття на роботу, то вважав ці твердження такими, що не відповідають фактичним обставинам справи (а.с.20-24) Представник відповідача категорично заперечував проти задоволення позову, зазначав, що підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним немає. Так, вважав неспроможними доводи позивача щодо того, що [PERSON] вийшов за межі передбачених в Статуті НАУ повноважень скасовуючи попередній наказ ректора про переведення позивача на певну посаду, оскільки праву видавати накази прямо кореспондує право такі накази скасовувати, виходячи із самого змісту обійманої посади - ректор університету. Щодо відсутності посилання в тексті оскаржуваного наказу на спеціальну норму, яка була порушена під час прийняття позивача на роботу, зауважив, що по-перше, позивач неправильно розуміє природу тих правовідносин, які склалися між ним та НАУ в жовтні 2014 року, тому що не було переведення його з посади на посаду, а було розірвання контракту, тобто припинення трудових відносин, та укладення нового контракту, що свідчить фактично про нове прийняття на роботу. А для прийняття на посаду проректора необхідна не тільки згода Вченої ради, якої не було отримано, але і її подання. Таким чином, виникає питання про порушення саме прийняття, а не переведення, яким було оформлене таке прийняття. Щодо тверджень представника позивача про відсутність посилання на спеціальну норму, пояснив, що нею є ст.21 КЗпПУ по відношенню до ст.7 КЗпПУ, тобто прийняття на роботу за відсутності подання Вченої ради НАУ, тобто прийняття на роботу не уповноваженою особою (а.с.125-129) Третя особа [PERSON] просив суд задовольнити позов, пояснював, що він видав оскаржуваний наказ «неподумавши», не перевіривши підстави такого рішення. Вважаючи його незаконним, сам 05 листопада 2015 року скасував його шляхом видачі наказу №966/к, поновив позивача на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної роботи університету та корпоративного розвитку з 06.11.2015. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) При цьому, саме сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім підстав звільнення від доказування, які прямо передбачені ЦПК України. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з 11.04.2000 року працює в Київському міжнародному університеті цивільної авіації, який в подальшому Указом Президента України від 11.09.2000 року №1059/2000 перейменовано в НАУ (а.с.12 Том №2) 25.02.2009 на позивача наказом №130/к від 11.03.2009 покладено виконання обов`язків проректора із заочного та дистанційного навчання, яка (посада) була введена рішенням Вченої ради НАУ, саме позивач отримав рекомендацію від Вченої ради НАУ на призначення, до затвердження на посаді у встановленому законодавством порядку (а.с.199 Том №1, а.с.12 Том №2 ) 11.11.2009 позивача на підставі наказу №675/к від 11.11.2009 переведено на посаду проректора із заочного та дистанційного навчання університету на умовах контракту (а.с.200 Том №1, а.с.12 Том №2) Вищенаведені відомості приведені в трудовій книжці позивача, копія якої міститься в матеріалах справи та в цій частині дані ніким не оспорюються (а.с.7-13 Том №2) Також з матеріалів справи вбачається що одночасно із видачею вищезазначених наказів між сторонами укладалися строкові трудові договори (контракти). Так, - №133/к від 18.10.2011, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з заочного та дистанційного навчання з 01.10.2011 по 30.06.2013 на підставі наказу №695/к від 17.10.2011 (а.с.210 Том №2), - №21/к від 12.06.2013, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з заочного та дистанційного навчання з 01.07.2013 по 30.06.2014 на підставі наказу №302/к від 11.06.2013 (а.с.218 Том №1), - №8 від 23.06.2014, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду проректора з заочного та дистанційного навчання з 01.07.2014 по 30.06.2019 на підставі наказу №309/к від 20.06.2014 (а.с.220 Том №1) При оцінці вищенаведених документів, а саме контрактів та записів у трудовій книжці позивача, суд акцентує увагу сторін на тому, що в контрактах міститься формулювання «прийняття на роботу» кожний раз, в той час, як в трудовій книжці будь-яких відомостей за цей період про звільнення/припинення трудових відносин між сторонами немає. Про НЕ припинення трудових відносин свідчать і відповідні заяви, які позивач кожного разу писав з метою «переукласти трудовий договір», а не розірвати трудові відносини із НАУ (а.с.212, 227 Том №1). Також представник відповідача не заперечував, що фактично переукладався трудовий договір з позивачем про роботу на певній посаді. В той же час, щодо подій, які мали місце в жовтні 2014 року, представник відповідача категорично стверджує, що трудові відносини між сторонами були припинені і відбулося нове прийняття на роботу, на посаду, яке вимагає дотримання певної процедури, чого зроблено не було. Так, відповідно до ч.7 ст.27 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад діє на підставі власного статуту. Статут вищого навчального закладу повинен містити, зокрема, повноваження органів управління вищого навчального закладу, права та обов`язки керівника вищого навчального закладу. Частиною 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор), права якого визначаються статутом. Відповідно до п.7 ч.3 ст.34 Закону України «Про вищу освіту» керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень призначає на посаду та звільняє з посади працівників. Згідно ст.36 Закону України «Про вищу освіту» колегіальним органом управління вищого навчального закладу є Вчена рада, повноваження якої встановлюються статутом. Так, відповідно до п.5.1.1 Статут НАУ безпосереднє управління діяльністю НАУ здійснює ректор, який діє на засадах поєднання єдиноначальності та колективних рішень, напрацьованих радами, зборами, конференціями тощо в межах своєї компетенції згідно із Статутом та законодавством. Керівництво навчальною, навчально-методичною, науковою та адміністративно-господарською діяльністю університету здійснюють проректори Кількість посад проректорів у межах виділеного фонду оплати праці встановлює ректор з урахуванням пропозицій Вченої ради університету, за погодженням з міністерством освіти та науки України. Наймання на роботу і звільнення проректорів, керівників структурних підрозділів здійснюється за наказом ректора на умовах, передбачених законодавством та Статутом. Ректор в межах наданих йому повноважень згідно п.5.2.2 Статуту призначає за поданням Вченої ради НАУ першого проректора, проректорів, визначає їх службові обов`язки та звільняє їх з роботи. Таким чином, твердження представника відповідача про те, що виключно Вчена рада НАУ наділена повноваженнями вносити подання ректору НАУ щодо призначення на посади проректорів ґрунтується на вищенаведених судом документах. Дійсно, виключно в разі дотримання цього порядку прийняття на роботу проректора буде відповідати нормам діючого законодавства та не суперечити Статут НАУ (Так само слід отримувати згоду Вченої ради НАУ і на звільнення, в тому числі, проректорів) Проте, посилання представника відповідача, що в даному випадку можна вести мову про прийняття позивача на роботу в жовтні 2014 року на посаду проректора за відсутності отримання згоди Вченої ради НАУ, тобто фактично про призначення на посаду позивача не уповноваженим органом всупереч ст.21 КЗпПУ, тобто лише на підставі наказу ректора, суд вважає помилковим зважаючи на наступне. Так, з трудової книжки вбачається, що 23.10.2014 позивача на підставі наказу №622/к від 24.10.2014 переведено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку університету за строковим трудовим договором із збереженням умов контракту (а.с.13 Том №2) Згідно витягу з наказу ректора №622/к від 24.10.2014 наказано перевести позивача на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку університету за строковим трудовим договором з 23.10.2014 по 22.10.2019 на умовах контракту та розірвати контракт №8/к від 23.06.2014 (а.с.41, 224 Том №1) Відомості ж про звільнення позивача з НАУ ні трудова книжка, ні будь-який з тих документів які надані сторонами, не містить. Для порівняння суд вважає за необхідне звернутися до змісту самого наказу №622/к від 24.10.2014, де конкретно щодо позивача застосовано термін «переведення», а стосовно, наприклад [PERSON] - «звільнення» (а.с.41 Том №1), що виключає ймовірність припущення того, що в даному випадку по відношенню до позивача мало місце звільнення. Відбулося переведення з однієї посади на іншу в межах НАУ без розірвання трудових відносин між сторонами. Таким чином, суд не погоджується із доводами представника відповідача, що в даному випадку мало місце припинення останніх, оскільки розірвання контракту №8/к від 23.06.2014 та укладення контракту №10/к від 24.10.2014 відбувалося одночасно, що підтверджує пояснення самого позивача про те, що відбулося переведення без припинення трудових відносин між сторонами (а.с.225 Том №1). Останній наказ також містить формулювання «про прийняття на посаду», як і раніше проаналізовані судом накази НАУ по відношенню до позивача за періоди його роботи, зокрема, з 2009 по 2014 роки, що само по собі не може бути підставою для висновку про необхідність в такому випадку отримувати кожного разу при підписанні контрактів згоду Вченої ради НАУ. Таке переведення відбулося внаслідок внесення змін до штатного розкладу, згідно якого з 01.10.2014 виведена посада проректора з заочного та дистанційного навчання та введено посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку (а.с.229 Том №1) Отже, під час судового розгляду не знайшли своє підтвердження доводи представника відповідача про те, що було порушено встановлені правила прийняття позивача на роботу. Щодо доводів представника позивача про відсутність повноважень у ректора НАУ скасовувати раніше видані накази, то вони не відповідають положенням Статуту НАУ, які наводилися судом вище, і такі доводи на висновки суду у справі не впливають. В той же час, аналіз вищенаведених положень Статуту свідчить про те, що для звільнення проректора необхідно отримати згоду Вченої ради НАУ, чого за встановлених судом обставин зроблено не було. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади було незаконним в серпні 2015 року. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, позивач підлягає поновленню на роботі саме з 20 серпня 2015 року на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ. Щодо самого оскаржуваного наказу та вимоги про його скасування судом. Так, суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, чітко визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу. До повноважень суду належить лише перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним (незаконним) стягнення, оголошеного працівникові. Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про скасування оскаржуваного наказу. Згідно наказу від 05.11.2015 №966/к виданого в.о. ректора НАУ [PERSON] останній прийняв рішення «відмінити» оскаржуваний наказ від 20.08.2015 року та поновити, зокрема, позивача на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку та відновити дію контракту з 06.11.2015 (а.с.118 Том №1) Згідно записів в трудовій книжці позивача від 06.11.2015 року, внесених заступником начальника ВКД кадрової служби [PERSON], запис в трудовій книжці №36, якому відповідає «звільнення позивача з роботи у зв`язку із порушенням встановлених правил прийняття на роботу за ст.ст.7, 21 КЗпПУ, зробленим зав.сектора з кадрів ВКД [PERSON]» є недійсним, поновлено позивача на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку на умовах контракту з 06.11.2015 (а.с.13 Том №2) Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що позивача після цього було звільнено суду не надано, таких відомостей не містить і наявна в матеріалах справи копія трудової книжки. Представник відповідача запевнив, що на даний час трудова книжка позивача перебуває в НАУ, щодо змісту правовідносин між сторонами, то він вважає, що позивач є звільненим з 20.08.2015. Незважаючи на наявний в матеріалах справи наказ №962/к від 06.11.2015 за підписом в.о. ректора НАУ [PERSON], яким прийнято рішення про скасування повністю всіх наказів від 05.11.2015, підписаних [PERSON] від імені НАУ, без повноважень, у зв`язку із звільненням останнього від виконання обов`язків ректора НАУ (а.с.119 Том №1), підстав стверджувати про те, що цим наказом відбулося звільнення позивача у суду немає, оскільки в ньому самому жодні посилання про це відсутні, відтак суд вважає періодом для обчислення заборгованості по середньому заробітку за час вимушеного прогулу 20.08.2015 по 05.11.2015 включно. Зважаючи на межі розгляду справи, визначені самим позивачем, суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України не надає оцінку останньому вищенаведеному наказу, тим більше, що він оскаржується позивачем в судовому порядку, равно як і доводам представника відповідача в цій частині, представленим суду в письмовому вигляді додатково в судовому засіданні 15.04.2016 (а.с.29-32 Том №2). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року у справі №760/20794/15-ц (провадження 2-3264/16) вимоги [PERSON] задоволені та визнано незаконним наказ №962/к від 06.11.2015, поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ з 06.11.2015 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по 04.04.2016, рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, вирішено питання про судові витрати, проте станом на 15.04.2016 рішення не набуло чинності. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно довідці НАУ від 27.11.2015 №661/1577 про середню заробітну плату позивача, заробітна плата останнього за червень та липень 2015 року складає відповідно 36 965,82 грн. та 35 009,80 грн., що дорівнює 71 975,62 грн. (а.с.108 Том №1) Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Кількість робочих днів за червень і липень 2015 року - 20 і 23 відповідно. Відтак, середньоденна заробітна обчислюється судом наступним чином 71 975,62:43 і складає 1 673,85 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Кількість днів затримки з 20.08.2015 по 05.11.2015 - 54 дні (робочих), таким чином стягненню підлягає 90 387,97 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 903,88 грн. та за вимоги немайнового характеру в сумі 487,20 грн. (п.10 ППВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах») В силу п.п.2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 9038,79 грн. слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial