Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У вересні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №1 в житловому будинку №36 по пров. Тельмана в м. Оріхів Запорізької області, яка належить позивачам на праві власності на підставі договору дарування від 03.01.2011 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає за зазначеною адресою протягом шести років, квартирою не користується, фактично проживає за іншою адресою, речей відповідача у квартирі немає. Посилаючись на ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування за вказаним будинком. У судове засідання позивачі не зявилися, до суду надіслали заяви, в яких просять справу розглянути за їх відсутністю, крім цього зазначили, що на задоволенні позовних вимог наполягають в повному обсязі. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації адреси проживання в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, у звязку з чим вважається повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач про причини своєї неявки не повідомив, підстав визнавати його неявку з поважних причин немає, у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири № 1 в житловому будинку № 36 по пров. Тельмана в м. Оріхів Запорізької області, якою володіють на підставі договору дарування від 03 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №6, що підтверджується також Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав, а також на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 12.04.2007 року ВАТ «Оріхівський комбінат хлібопродуктів». Відповідач зареєстрований в цій квартирі, і залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом із серпня 2009 року, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 34 м. Оріхів від 09 вересня 2015 року. Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не поживає в зазначеній квартирі, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання понад строки, встановлені законом, з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивача. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved