Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 134 318,26 грн. В обґрунтування позову вказує, що 07 серпня 2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 30 000 грн. 00 коп. з щомісячною сплатою відсотків в розмірі 6 %, які зобов`язувався повернути через рік, про що власноручно написав розписку. Зазначає, що по закінченню зазначено строку, відповідач кошти не повернув та станом на день звернення із даною позовною заявою своїх зобов`язань по поверненню грошових коштів не виконав, чим порушив права позивача. На момент звернення до суду, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики у нього виникла заборгованість за розпискою від 07.08.2013 у розмірі 134318, 26 грн., яка складається з: суми основного боргу - 30 000,00 грн.; 3% річних - 2 364,66 грн.; витрати від інфляції - 24 553,60 грн.; проценти за користування коштами - 77 400,00 грн. Просить звернути увагу, що відповідачу на його адресу, яка вказана в розписці: [ADDRESS] , було надіслане повідомлення з вимогою сплатити борг в сумі 30 000 грн. за розпискою від 07 серпня 2013 року та 6 % в сумі 75 600 грн., яке залишилось без виконання. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. 06 червня 2017 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання призначене на 31.10.2017 року не з`явився. 31 жовтня 2017 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, додатком до заяви було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та уточнення позовних вимог в якому позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 5 250 грн. та витрати за оголошення в пресі в сумі 420 грн. Відповідач у судове засідання призначене на 31 жовтня 2017 року, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з вказаного та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно викладеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача з огляду на наступне. З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 07.08.2013 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 30000,00 грн. з щомісячною сплатою відсотків в розмірі 6%, які зобов`язувався повернути через рік. Встановлено, що [PERSON] на його адресу, яка вказана в розписці: [ADDRESS] , було надіслане електронне повідомлення з вимогою сплатити борг в сумі 30 000 грн. за розпискою від 07.08.2013 та 6% в сумі 75 600 грн., яке залишилось без виконання. З вказаних у позовній заяві розрахунків вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики у нього виникла заборгованість за розпискою від 07.08.2013 у розмірі 134318, 26 грн., яка складається з: суми основного боргу - 30 000,00 грн.; 3% річних - 2 364,66 грн.; витрати від інфляції - 24 553,60 грн.; проценти за користування коштами - 77 400,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. Однак, в порушення умов договору позики в частині обов`язку повернення грошових коштів відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у нього виникло прострочене зобов`язання з повернення грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. З огляду на викладене, враховуючи, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення тіла боргу за розпискою від 07.08.2013 в сумі 30000,00 грн. Щодо стягнення з відповідача процентів за користування коштами, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що відповідачем отримано в користування кошти під зобов`язання сплати 6% від суми боргу щомісячно. З огляду на викладене суд вважає обґрунтованим вимоги позивача про стягнення 77 400,00 грн. відсотків за користування коштами за договором позики. Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14). Врахувавши зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 364,66 грн. та витрат від інфляції в розмірі 24 553,60 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу згідно розписки від 07.08.2013 у розмірі 30000,00 грн., відсотків за користування коштами у розмірі 77400,00 грн., витрат від інфляції у розмірі 24553,60 грн. та 3% річних у розмірі 2364,66 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: approved