Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 23.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON], скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON], витребувати у неї вказану квартиру та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовна заява мотивована тим, що з 29.11.1991 року по 06.10.2008 року позивач з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та постійно проживали однією сім'єю. За час спільного проживання ними придбано квартиру [ADDRESS]. 30.07.2008 року відповідач [PERSON] надала розписку, відповідно до якої у випадку розірвання шлюбу за умови виплати їй грошової компенсації у розмірі 150000 євро вона відмовляється від зазначеного спільного майна. Позивачем на рахунок відповідача [PERSON] було сплачено відповідну компенсацію. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 20.06.2014 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17.07.2015 року, право власності на вказану квартиру було визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Однак 23.06.2015 року відповідач [PERSON], діючи недобросовісно та протиправно, розпорядилась спірною квартирою та продала її [PERSON] без згоди позивача як співвласника. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи те, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 20.06.2014 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17.07. 2015 року, в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. При укладені договору [PERSON] подала нотаріусу заяву, в якій зазначила, що відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, немає. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу від 23.06.2015 року спірна квартира була спільним сумісним подружжя і в порядку поділу спільного сумісного майна вона була передана у власність [PERSON] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України. Згідно з вимогами ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до вимог ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Оскільки позивач, як власник майна не надавав жодних повноважень на укладення від свого імені жодних правочинів з приводу спільного сумісного майна, то вказаний договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним, майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, а рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру має бути скасовано. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати. Зокрема, судові витати, які складаються з судового збору в розмірі 1882,31 грн., по 941,16 з кожного.

Outcome: approved