Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання споживчого кредитного договору нікчемним, відшкодування збитків, моральної шкоди та пені. 03 серпня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги, згідно з якими просив суд визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк», пов`язані з безпідставним перерахуванням коштів в розмірі 3329,15 грн., які належать [PERSON] , з карткового рахунку № [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] ; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача: збитки в розмірі 3329,15 грн.; проценти в розмірі 447,62 грн.; пеню в розмірі 798,06 грн.; моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.; судові витрати, пов`язані з оплатою за послуги адвоката в розмірі 1500,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивач в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив декілька карткових рахунків, в тому числі № [NUMBER] для здійснення своєї підприємницької діяльності. В грудні 2013 року позивач звернув увагу на те, що з його карткового рахунку, без його відома, самоправно відповідач переказує грошові кошти на картковий рахунок № [NUMBER] . 23 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо з`ясування вказаних вище грошових операцій, оскільки такий рахунок він не відкривав та не підписував відповідну заяву. Відповідачем були надані наступні довідки: від 28 грудня 2015 року, згідно з якою станом на 28 грудня 2015 року заборгованість по договору № [NUMBER] становила 3197,20 грн.; від 11 січня 2016 року, згідно якої станом на 11 січня 2016 року заборгованість по договору №29094829000112 становить 391,75 грн. також позивачу були надані 3 виписки по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 12.01.2015 року по 12.01.2016 року, згідно з якими неодноразово з вказаного рахунку перераховувались грошові кошти на картковий рахунок № [NUMBER] на загальну суму 3329,15 грн. Вважає такі дії відповідача неправомірними, що згідно зі ст.ст.536,1073,1214 ЦК України є підставою для сплати процентів та відшкодування завданих збитків. Також зазначає, що на підставі п.37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Також стверджує, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку останній оцінює в розмірі 2000,00 грн. та яку згідно ст.23 ЦК України також просить стягнути з відповідача. Крім того зазначає, що понесені витрати на послуги адвоката в розмірі 1500,00 грн., які просить стягнути з відповідача на його користь. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. 21 листопада 2017 року позивач збільшив свої позовні вимоги в частині додаткового стягнення процентів в розмірі 455,61 грн., та всього просив стягнути проценти в розмірі 903,23 грн. Додатково стягнути пеню в розмірі 1251,14 грн., а всього стягнути пеню в розмірі 2049,20 грн. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П. та ухвалою судді від 26 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження до підготовчого судового засідання. В судовому засіданні представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що списання коштів з інших рахунків позивача було здійснено відповідно до умов договору. Заборгованість за кредитним договором відсутня. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази, доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] відкрив у ПАТ КБ «Приватбанк» декілька карткових рахунків, в тому числі № [NUMBER] . В грудні 2013 року з вищезазначеного карткового рахунку позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» почав здійснювати дії щодо переказу грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] . 23 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо з`ясування вказаних вище грошових операцій. Згідно з довідками ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28 грудня 2015 року, станом на 28 грудня 2015 року заборгованість за рахунком № [NUMBER] становила 871,18 дол. США, що в еквіваленті становить 20159,10 грн. та за рахунком № [NUMBER] дебіторська заборгованість становила 3197,20 грн.; від 11 січня 2016 року станом на 11 січня 2016 року заборгованість за рахунком № [NUMBER] становила 871,22 дол. США, що в еквіваленті становить 20473,67 грн. та за рахунком № [NUMBER] дебіторська заборгованість становила 391,75 грн. та виписки по картковому рахунку № [NUMBER] і додаткових рахунках договору. Із вищезазначеної виписки вбачається наступні автоматичні погашення простроченої заборгованості з карткового рахунку № [NUMBER] : 12.01.2015 292,31 грн.; 24.11.2015 20,92 грн.; 25.11.2015 1,10 грн.; 27.11.2015 36,32 грн.; 25.12.2015 2189,00 грн.; 11.01.2016 391,75 грн.; 24.02.2016 391,75 грн. На загальну суму 3329,15 грн. В судовому засіданні встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний Банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007-ПМ-44 від 17.04.2007 року, згідно з яким [PERSON] був наданий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 14600,00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 36 місяців, з кінцевим терміном повернення 17.04.2010 року. Для надання кредиту банк, відповідно до умов п.2.1 кредитного договору, відкрив наступні рахунки: №2909805006995 - для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості; № [NUMBER] - позичковий рахунок; № [NUMBER] - особовий рахунок за відсотками; № [NUMBER] - рахунок для сплати винагороди, яка сплачується позичальником на користь банку за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,5 відсотків від суми кожного траншу (п.4.5 кредитного договору) та винагорода за резервування коштів в розмірі 1 відсоток від ліміту кредитної лінії (п.4.6. кредитного договору). Відповідно до 2.3.5 вищезазначеного кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника згідно з п.2.2.6 цього договору. Згідно зп.2.2.6 кредитного договору позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту в передбачені цим договором терміни за рахунок коштів, розміщених на рахунку. Погашення Кредиту повинно було здійснюватися відповідно до Графіку погашення кредиту, процентів та винагороди від 17.04.2007 року (Додаток №1). П.4.8 Договору передбачено, що зобов`язання за даним кредитним договором виконуються в наступній послідовності: 1) затрати Банку пов`язані з виконанням Договору; 2) неустойка (штрафи, пеня); 3) прострочена винагорода; 4) винагорода; 5) прострочені проценти; 6) проценти; 7) прострочений кредит; 8) кредит. Відповідно до п. 2.3.6 Договору при порушенні позичальником будь якого із зобов`язань по погашенню кредиту, Банк має право здійснювати списання коштів з рахунків позичальника в порядку передбаченому законодавством. 22 листопада 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений додатковий договір №1 до Кредитного договору №2007-ПМ-44 від 17.04.2007 року, згідно з якими сторони узгодили, що починаючи із 10.12.2012 року по 22.11.2013 року внесли зміни до Кредитного договору №2007-ПМ-44 від 17.04.2007 року наступного змісту: п.4.8 Кредитного договору викладено в наступній редакції: 1) прострочений кредит; 2) витрати Банку, пов`язані з виконанням Договору (по заставі, іпотеці, витрати на оплату послуг адвокатів; 3) неустойка (штраф, пеня); 4) прострочена винагорода; 5) винагорода; 6) прострочені відсотки; 7) відсотки; 8) кредит. 25 листопада 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений додатковий договір №2 до Кредитного договору №2007-ПМ-44 від 17.04.2007 року. Відповідно до додаткового договору №2 сторони узгодили суму заборгованості зменшивши на 9819,41 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 6588,47 дол. США, пеня у розмірі 3230,94 дол. США. Дата остаточного погашення заборгованості за договором 24 листопада 2016 року. Погашення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом здійснюється в сумі та у терміни відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди від 25 листопада 2013 року (Додаток №2 до кредитного договору№2007-ПМ-44 від 17.04.2007 року). Отже,\~Кредитним договором\~№2007-ПМ-44\~від 17.04.2007\~року було\~передбачене договірне\~списання коштів\~з інших\~рахунків.Аргументи позивача про те, що він не давав відповідачу будь-якого розпорядження чи згоди на списання з його рахунку грошових коштів, є неспроможними, оскільки такі дії банку ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами кредитного договору. Щодо списання коштів з карткового рахунку № [NUMBER] , то жодних належних та допустимих доказів щодо даного рахунку позивачем суду не надано, як і не надано додаткових рахунків по ньому. Клопотань щодо витребування доказів по картковому рахунку № [NUMBER] позивачем не заявлялось. За клопотанням позивача Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2016 року було витребувано належним чином завірену копію документів на відкриття карткового рахунку № [NUMBER] ; оригінал кредитного договору з додатками, борг по якому погашався на рахунок № [NUMBER] ( для огляду) та розрахунок заборгованості по договору. Суду не було надано будь-яких доказів на підставі чого [PERSON] відкривався рахунок №29094829000112. Рахунок № [NUMBER] за кредитним договором №2007-ПМ-44 від 17 квітня 2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , не передбачений. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої та другої статті 634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до ч.2 ст.1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до пункту 26.1 статті 26\~Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є :\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до\~ст.32.3.2\~ Закону\~України «Про\~платіжні системи\~та переказ\~коштів в\~Україні» у разі помилкового переказу з рахунку неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок належного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок належного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Однак, як вбачається із матеріалів справи кошти були перераховані відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» з одного рахунку [PERSON] на інший його ж рахунок як погашення дебіторської заборгованості, що не є збитками, а тому суд доходить висновку про неналежний спосіб захисту та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині неправомірних дій відповідача, пов`язаних з безпідставним перерахування грошових коштів з карткового рахунку № [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] , відшкодування збитків в розмірі 3329,15 грн., стягнення відсотків в розмірі 903,23 грн. та пені в розмірі 2049,20 грн. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн., суд виходить з наступного. За змістом частин ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок п орушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~- моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань,\~або інших негативних явищ,\~заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру позивач суду не надав, крім того суд бере до уваги, що позивачу відмовлено в задоволенні позову, у зв`язку з чим зазначену позивачем моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., суд вважає необґрунтованою та такою, що не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду взагалі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно зі\~статтею 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Щодо позовних\~вимог про\~стягнення витрат\~на правову\~допомогу в\~розмірі 1500,00\~грн.,\~ суд\~виходить з\~того,\~що інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, а оскільки в задоволенні позову відмовлено, то витрати на правову допомогу не відшкодовуються. У зв`язку\~з тим,\~що позивач\~був звільнений\~від сплати\~судового збору\~на підставі\~ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а в задоволенні позовних вимог йому відмовлено, то судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed