Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позову вказує, що 13.05.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 230000,00 грн., які зобов`язався повернути до 31.12.2010 року. У встановлений розпискою строк відповідач грошові кошти не повернув, на неодноразове прохання виконати своє зобов`язання він не реагував і жодних дій щодо повернення боргу не вчинив. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29.09.2011 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 267463,46 грн., в тому числі 230000,00 грн. суму основного боргу, 32170,39 грн. - індекс інфляції, 3473,07 грн. - 3 % річних а також судові витрати у розмірі 1820 грн. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.06.2015 рокуу справі №334/3283/15-ц позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] збитки від інфляції в розмірі 110500,72 грн., 3% річних в сумі 20070,98 грн. за період з 07.04.2012 року по 07.04.2015 року, а також судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1189,19 грн. Станом на 06.03.2019 року невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем складає 230000,00 грн. У зв`язку з тим, що сума грошового зобов`язання відповідачем і досі не сплачена, рішення суду від 29.09.2011 року не виконано, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача суму інфляції в розмірі 158033,00 грн., 3% річних в сумі 26995,00 грн. за період з 08.04.2015 року по 06.03.2019 року та витрати щодо сплати судового збору в розмірі 2775,42 грн. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача [PERSON] надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем. Розглянувши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2011 року встановлено, що 13.05.2010 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 230000,00 грн., які зобов`язався повернути до 31.12.2010 року. У встановлений розпискою строк [PERSON] грошові кошти не повернув, на неодноразове прохання виконати своє зобов`язання не реагував і жодних дій щодо повернення боргу не вчинив, у зв`язку з чим рішенням суду стягнуто з [PERSON] на корсить [PERSON] заборгованість зо договором позики у сумі 267463,46 грн., в тому числі суму основного боргу в розмірі 230000 грн., 3% річних у розмірі 3473,07 грн., індекс інфляції - 32170,39 грн., а також судові витрати у сумі 1820 грн. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.06.2015 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача 3% річних в сумі 20070,98 грн. та інфляційні втрати у сумі 110500,72 грн., а всього 130571,70 грн. разом з витратами по оплаті судового збору у сумі 1189,19 грн. та судовий збір на користь держави у сумі 116,53 грн. На теперішній час вказане рішення про обов`язок відповідача сплатити визначену у ньому суму грошей на користь [PERSON] , що є грошовим зобов`язанням, боржником не виконано. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Відповідно до ст.ст. 615, 625 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 113 цс14. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (постанова Верховного Суду України від 04.07.2011 р. №13/210/10 та від 12.09.2011р. № 6/433-42/183). З урахуванням викладеного, вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України і є обґрунтованими. Наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання ухваленням такого рішення, зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов`язання проведенням належного виконання. Оскільки зобов`язання в повному обсязі не виконано, кошти позивачу не повернуті, відповідач несе відповідальність у зв`язку з несвоєчасним поверненням отриманих коштів (ст. 549 ЦК України). Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також проценти, розмір яких встановлений договором за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Станом на час звернення до суду 07.03.2019 року невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем складає 230000,00 грн., тому позов в межах заявлених вимог, з урахуванням раніше стягнутих грошових коштів рішенням суду за період з 07.04.2012 року по 07.04.2015 року, про стягнення 3% річних в сумі 26995,00 грн. та суму інфляції в розмірі 158033,00 грн. за період з 08.04.2015 року по 06.03.2019 року підлягає задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2775,42 гривень.

Outcome: approved