Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» (далі - ТОВ «Львівська гарнізонна база», товариство), адвокатського об'єднання «Адвокатська компанія «УкрЗахідЮрСервіс» (далі - АО «АК«УкрЗахідЮрСервіс», адвокатська компанія), в якому, з урахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог від 13 серпня 2014 року, просить постановити рішення про визнання недійсними у зв'язку з фіктивністю договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року та договору від 05 січня 2006 року №б/н про внесення змін до Договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року, які були укладені між АО «АК«УкрЗахідЮрСервіс» і ТОВ «Львівська гарнізонна база». Як на підставу своїх вимог зазначав, що у 2010 році господарським судом Львівської області розглядалася справа №20/152(10) за позовом АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» до ТОВ «Львівська гарнізонна база» про стягнення 591 000,00 грн. за договорами про надання правової допомоги. Звертаючись з позовом до господарського суду Львівської області, адвокатська компанія в обгрунтуванння своїх вимог посилалась на те, що 03 січня 2005 року між нею та товариством було укладено договір про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво, за умовами якого адвокатська компанія взяла на себе зобов'язання по наданню товариству на довгостроковій основі комплексу адвокатських послуг консультаційно-правового характеру у відповідності з умовами цього договору та наступними додатковими письмовими угодами, а товариство зобов'язалось здійснювати оплату таких послуг. 04 січня 2005 року між адвокатською компанією і товариством було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору. Як стверджувалось представниками адвокатської компанії, протягом 2005 року адвокатською компанією надавалися послуги, передбачені договором, що підтверджується актами прийому - виконання робіт від 01 грудня 2005 року на загальну суму 110 000,00 грн., від 30 грудня 2005 року на загальну суму 5 000,00 грн., від 31 грудня 2005 року на суму 5 000,00 грн., однак товариством було здійснено лише часткову оплату наданих послуг. Крім цього, 04 січня 2006 року було укладено інший договір про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво. Згідно з умовами цього договору, адвокатська компанія взяла на себе зобов'язання по наданню товариству на довгостроковій основі комплексу адвокатських послуг консультаційно-правового характеру, а товариство зобов'язувалося здійснювати оплату таких послуг. Відповідно до умов договору від 04 січня 2006 року, адвокатською компанією надавались послуги, що підтверджується актами прийому - виконання робіт від 31 травня 2006 року на суму 5 000,00 грн., від 01 грудня 2008 року на загальну суму 345 000,00 грн., від 12 січня 2010 року на загальну суму 130 000,00 грн. 12 січня 2010 року договір, укладений між адвокатською компанією та товариством було розірвано за згодою сторін. Рішенням господарського суду Львівської області від 13 грудня 2010 року позов було задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Львівська гарнізонна база» на користь АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» суму за другим договором від 04 січня 2006 року у розмірі 479939, 67 грн., з них: 475 000, 00 грн. заборгованості; 4 750, 00 грн. держмита; 189, 67 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Йому, [PERSON], стало відомо вже після винесення вищевказаного рішення, що цим договором порушуються його законні права та інтереси, а тому він змушений звернутись з цим позовом. Договір про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року, який був укладений між адвокатською компанією та товариством, вважає фіктивним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Однак, вищевказаний договір не був спрямований на встановлення, зміну чи припинення прав та обов'язків сторін, що підтверджується рядом таких обставин. 01 листопада 2006 року він, [PERSON], звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ТОВ «Львівська гарнізонна база» та [PERSON] (керівника товариства) про зобов'язання визначення розміру частини вартості майна та частини прибутку та про зобов'язання виплати частини вартості майна та прибутку при виході учасника з товариства у грошовій формі. З метою забезпечення його позову на майно товариства в листопаді 2006 року було накладено арешт. Все інше майно товариства станом на 2010 рік вже було розпродане. Таким чином, станом на 2010 рік у власності товариства перебувало лише те майно, на яке було накладено арешт для забезпечення його позову. Однак, при розгляді справи судом [PERSON] всякими способами намагалася затягнути судовий процес, а також перешкодити належному і справедливому розгляду справи, перешкоджаючи задоволенню його законних прав, які виникли у зв'язку із виходом з числа учасників товариства. Для прикладу, по справі не було проведено судово-економічну експертизу через ухилення керівника товариства [PERSON] від надання на вимогу суду та експерта цілого ряду документів, необхідних для проведення такої експертизи. З цього приводу навіть було відкрито виконавче провадження та за невиконання рішення суду [PERSON] у 2009 році було притягнуто державним виконавцем до відповідальності у вигляді сплати штрафу. Ці обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи, матеріалами виконавчого провадження, висновком експерта, тощо. Однак [PERSON], прекрасно розуміючи, що рано чи пізно справу буде розглянуто і суд зобов'яже товариство, а фактично її, [PERSON], виконати його законні вимоги та виплатити йому вартість частки майна разом зі штрафними санкціями, що становить біля 10 000 000 грн., зловживаючи своїми правами, почала реалізовувати злочинні плани, залучаючи до участі в злочинних схемах інших осіб. З цією метою [PERSON] вирішує вступити у змову з керівником АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» [PERSON] та незаконним шляхом позбавити його права на отримання належних мені грошових коштів, що повністю підтверджується наступним перебігом подій: - ініціюванням справи № 5015/2276/11 в господарському суді Львівської області 22 квітня 2011року (суддя Станько Л.Л.); - ініціюванням справи № 5015/7368/11 про банкрутство ТОВ «Львівська гарнізонна база» № 5015/7368/11 в господарському суді Львівської області 15 грудня 2011року (суддя Цікало А.І.). Щодо першої схеми, ініційованої [PERSON], то під час розгляду справи Шевченківським районним судом м. Львова на початку 2011 року між його, [PERSON], представником - [PERSON] та представником товариства і [PERSON] - [PERSON], за ініціативи останнього, розпочалися перемовини щодо врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди. Розгляд справи неодноразово відкладався за заявами сторін у зв'язку з узгодженням умов мирової угоди. При цьому, [PERSON] виступав від імені [PERSON], як діючого директора і власника ТОВ «Львівська гарнізонна база», хоч на той час [PERSON] вже не була власником товариства. Наприкінці 2011 року [PERSON] перестав з'являтися в судові засідання та відповідати на телефонні дзвінки. З даних Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо, що господарським судом Львівської області розглядається інша справа № 5015/2276/11 (суддя Станько Л.Л.) за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Львівська гарнізонна база» про зобов'язання провести розрахунок вартості частини майна товариства відповідно до частки у статутному капіталі товариства, надання розрахунку отриманого товариством у 2010 році прибутку, виплати належної частини вартості майна та отриманого товариством прибутку, відповідно до частки 99% у статутному капіталі товариства. З цього випливає, що дії представника [PERSON] та [PERSON] були спрямовані на те, щоб приховати від нього факт розгляду справи №5015/2276/11 господарським судом Львівської області. У зв'язку з цим його представником було негайно підготовані та 28 грудня 2011 року подані до господарського суду Львівської області суду необхідні процесуальні документи, в т.ч., заява про вступ у справу в якості третьої особи. Однак, як йому стало відомо пізніше, розгляд справи вже завершився винесенням рішення по справі. Ініціювання цієї справи без залучення його, [PERSON], як третьої особи, безпосередньо порушило його законні права на виплату належної йому частки при виході з числа учасників товариства, які виникли раніше, ніж аналогічні за правовою природою права [PERSON] Це знову ж таки свідчить про намагання [PERSON] будь-якими методами позбавити його реальної можливості отримати належні мені виплати. Що стосується другої схеми, то 15 грудня 2011 року господарським судом Львівської області було порушено провадження у справі № 5015/7368/11 (суддя Цікало А.І.) за заявою АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» про банкрутство ТОВ «Львівська гарінзоннна база», введено процедуру розпорядження майном товариства та призначено арбітражного керуючого Івасько С.М. розпорядником майна товариства. Ним, [PERSON], було подано до господарського суду Львівської області письмову заяву про визнання його кредитором з грошовими вимогами до товариства, а також документи, що їх підтверджують. На даний час розгляд цієї справи триває. Рішення господарського суду Львівської області (суддя Манюк П.Т.) по справі №20/152(10) від 13 грудня 2010 року було отримане саме для забезпечення можливості ініціювання фіктивного банкрутства ТОВ «Львівська гарнізонна база», оскільки згідно з цим рішенням адвокатська компанія отримує право стягнення з товариства 475 000 грн., що перевищує розмір 300 мінімальних заробітних плат. Саме така сума стягнення надає адвокатській компанії право ініціювати процедуру банкрутства товариства, що адвокатська компанія і реалізовує. Розгляд справи про банкрутство господарським судом Львівської області безпосередньо стосується його законних прав та інтересів. При цьому. слід зауважити, що арбітражний керуючий Івасько С.М. не визнає його, [PERSON], вимог кредитора, на відміну від аналогічних по правовій природі вимог [PERSON], і взагалі не вбачає в матеріалах справи наявності ознак доведення до банкрутства та фіктивного банкрутства, що свідчить про його участь у змові з [PERSON] Слід також зазначити, що за час його перебування у складі засновників ТОВ «Львівська гарнізонна база» [PERSON] всі юридичні питання вирішувала через [PERSON] та його колегу - адвоката [PERSON], а також через пов'язані з ними юридичні фірми - СП ЗАТ «Юкон» та АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс». Одним з засновників СП ЗАТ «Юкон» є [PERSON], який одночасно є керівником АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс». Крім цього, розрахунки за юридичні послуги з [PERSON] та зазначеними юридичним фірмами, як йому, [PERSON], було відомо, проводилися [PERSON] не лише вчасно, а часто зі значним авансуванням таких послуг. Попередньо вступивши у змову з [PERSON], адвокатська компанія у 2010 році подала позов до господарського суду Львівської області про стягнення з ТОВ «Львівська гарнізонна база» заборгованості за надані адвокатські послуги (справа № 20/152(10), по якій отримує незаконне рішення про стягнення з товариства 475 000 грн. В наступному це рішення стало підставою для порушення справи про банкрутство товариства адвокатською компанією, як ініціюючим кредитором. Вважає, що рішення господарського суду Львівської області по цій справі було винесено ґрунтуючись на фіктивному договорі, тобто на реально неіснуючій та сфальсифікованій заборгованості ТОВ «Львівська гарнізонна база» перед АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс», шляхом подання до суду сторонами по справі неправдивих та сфальсифікованих документів за безпосередньої участі [PERSON], як директора товариства до 31.03.2010 року, [PERSON], директора товариства з 01.04.2010 року та керівника адвокатської компанії [PERSON] Положенннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Виходячи із законодавчого визначення поняття фіктивного правочину, наявні дві ознаки такого правочину: 1) наявність зовнішньої форми правочину, яка фіксує удавані наміри сторін (в даному випадку - це договір про надання адвокатських послуг); 2) відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Справжньою метою укладення оспорюваного ним договору було позбавлення товариства майна з метою перешкоджання поверненню належних йому, позивачу, виплат, а також створення можливості ініціювання процедури банкрутства ТОВ «Львівсвбька гарнізонна база». Про фіктивність укладеного між відповідачами договору від 04 січня 2006 року йому стало відомо після направлення 12 квітня 2012 року клопотання ДПІ у Шевченківському районі на адресу господарського суду Львівської області, а тому з цього моменту слід відраховувати строк позовної давності. З огляду на це, встановлений трирічний строк позовної давності ними не пропущений, оскільки згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім наведених раніше доводів, фіктивність оспорюваного ним правочину підтверджується вказаним вище клопотанням ДПІ у Шевченківському районі м. Львова та балансами ТОВ «Львівська гарнізонна база» за 2006, 2007, 2009 роки. Зокрема, у клопотанні ДПІ у Шевченківському районі м. Львова №2420 від 12.04.2012 р. зазначається, що нею було проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Львівська гарнізонна база» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009р. по 31.12.2011р. В ході перевірки встановлено, що товариство відображало в бухгалтерському обліку в грудні 2010 року по Кт685 акти наданих юридичних послуг від АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» на суму 59 0000 грн., а саме: акт від 01 грудня 2005 р. №б/н на суму 110000 грн.; акт від 31 грудня 2005 р. №б/н на суму 5000 грн.; акт від 01 грудня 2008 р. №б/н на суму 345000 (акт за період 2006-2008 р.) акт від 12 січня 2010 №б/н на суму 130000 грн. (акт за період з 01.12.2008 р. по 31.12.2009 р.). В додатку 5 до податкових декларацій з ПДВ розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів операції з товариством не відображалися. Таким чином, згідно податкової звітності АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» господарські операції з ТОВ «Львівська гарнізонна база» не здійснювала. У вищевказаному клопотанні також було зазначено, що в порушення вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», товариство операції по отриманих юридичних послугах за 2005-2010 рр. не відображало в бухгалтерському обліку у відповідних звітних періодах. Крім цього, відсутність заборгованості по вказаних актах виконаних робіт станом на 01.01.2006р., 01.01.2009 р., 01.04.2010 р. свідчить про відсутність господарських операцій у вказаних періодах між товариством та адвокатською компанією. У зв'язку з цим, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова просила зупинити провадження по справі та направити копії матеріалів справи у прокуратуру Львівської області для проведення перевірки відповідно до ст.97 КПК України щодо наявності в діях керівника (власника) товариства дій з доведення до банкрутства або фіктивного банкрутства. Таким чином, є всі підстави вважати, що документи були сфальсифіковані у 2010 році, коли справа за його, [PERSON], позовом до ТОВ «Львівська гарнізонна база» розглядалася в Шевченківському районному суді м. Львова, про що яскраво свідчить відсутність податкової звітності з питань надання адвокатських послуг (адже сфальсифікувати ще й податкову звітність за минулі роки для представників адвокатської компанії та товариства не видалось можливим). Якщо детально проаналізувати наявні матеріали справи № 20/152(10), яка розглядалась господарським судом Львівської області, то виникає багато запитань. Адвокатська компанія, не отримуючи від товариства оплату за виконані роботи, продовжувала надавати товариству послуги на значні суми. Так, згідно рішення господарського суду Львівської області від 13 грудня 2010 року, ТОВ «Львівська гарнізонна база», маючи перед АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» заборгованість по оплаті послуг за 2005-2006 роки в сумі 116 000 грн., отримує від останнього послуги в 2008 році на 345 000 грн. Не отримавши оплати послуг за зазначені послуги, адвокатська компанія у 2010 році, за наявності боргу у товариства вже у розмірі 461 000 грн. (116 000 грн. + 345 000 грн.), надає послуги ще на 130 000 грн., що викликає обґрунтовані сумніви у фактичній наявності таких операцій. Ознайомлення з документами по справі про банкрутство №5015/7368/11 також дає підстави йому вважати, що таку заборгованість було сфальсифіковано. Свідченням цього є, зокрема, баланси ТОВ «Львівська гарнізонна база», надані останнім до суду по справі про банкрутство. Так, згідно балансу за 2008 рік кредиторська заборгованість товариства за отримані роботи, послуги та товар (рядок 530 балансу) становила 33 600 грн. Однак адвокатська компанія та товариство надавали до суду документи (договори про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 03.01.2005 р. та від 04.01.2005 р., про внесення змін та доповнень до договору від 03.01.2005 р., акти прийому виконаних робіт від 01.12.2005 р. - на суму 110 000 грн., від 31.12.2005 року - на суму 5 000 грн., від 31.12.2005 року - на суму 5 000 грн., від 31.05.2006 року - на суму 5 000 грн., від 01.12.2008 р. - на суму 345 000 грн.), згідно з якими кредиторська заборгованість товариства перед адвокатською компанією тільки за 2008 рік становила 345 000 грн., а у 2010 році кредиторська заборгованість товариства по балансу (рядок 530 балансу) становила 13 800 грн., тоді як тільки по наданих адвокатською компанією у 2010 році послугах така заборгованість мала становити 130 000 грн. (акт прийому виконаних робіт від 12.01.2010 р. на суму 130 000 грн.). Аналіз балансів товариства за 2006, 2007, 2009 роки тільки підтверджує факт фальсифікацій нібито наданих адвокатською компанією послуг за період 2005-2010 роки і, відповідно, виникнення у товариства боргових зобов'язань перед адвокатською компанією. 12 лютого 2012 року ним, позивачем, було направлено заяву про злочин до прокуратури Львівської області та ГУ МВС України у Львівській області. У зв'язку з бездіяльністю відповідних органів, ним було повторно направлено заяви про перевірку наявних фактів та повідомлення його про результати розгляду. Як виявилось пізніше, 31 березня 2012 року прокуратурою Шевченківського району м.Львова було прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Проте, листом прокуратури Львівської області №04/2/-501-12 від 20.08.2012 року його було повідомлено, що за результатами вивчення матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи встановлено, що перевірка по його зверненню проведена з порушенням вимог ст.22 КПК України, а тому прокуратурою Шевченківського району м.Львова 07.08.2012 року постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована, а матеріали скеровано в Шевченківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для проведення додаткової перевірки. Водночас прокуратурою Шевченківського району м.Львова 07.08.2012року було порушено дисциплінарне провадження відносно оперуповноваженого СДСБЕЗ відповідного РВ Іленьківа М.С. за допущені порушення вимог ст.22 КПК України при проведенні перевірки, розгляд якої триває. Цими фактами також підтверджується наявність в діях власників товариства, а також адвокатської компанії ознак складів злочинів, передбачених КК України, а також наявність у них умислу на вчинення фіктивного правочину. В заяві про збільшення та уточнення позовних вимог від 13 серпня 2014 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] вказав про те, що в ході судового розгляду справи представник відповідача подав для долучення до матеріалів справи невідомий до того часу позивачу договір від 05 січня 2006 року №б/н про внесення змін до Договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року, який був укладений між адвокатським об'єднанням «Адвокатська компанія «УкрЗахідЮрСервіс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база». Вказаний договір також підлягає визнанню недійсним з тих самих підстав, що і договір про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року. Позивач [PERSON] в судові засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, заяві про збільшення та уточнення позовних вимог та долучених до матеріалів справи письмових поясненнях. Представник відповідача - ТОВ «Львівська гарнізонна база» в судові засідання жодного не з'явився без поважних причин, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представники відповідача - АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» Сухоцький М.П. та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, зіславшись на доводи, які викладені в долучених до справи письмових запереченнях. Представник залученого до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог - ДПІ у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області Матвіїв І.М. в судовому засіданні 10 червня 2014 року пояснив, що на вимогу суду ДПІ у Шевченківському районі м. Львова 20 травня 2014 року подала податкову звітність ТОВ «Львівська гарнізонна база» за період 2006-2010 років, в якій все відображено щодо господарської діяльності цього товариства. Просив дослідити подані документи та у вирішенні спору покладається на розсуд суду. В наступні судові засідання представник Матвіїв І.М. не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], представників АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» Сухоцького М.П. та [PERSON], представника ДПІ у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області Матвіїва І.М., з'ясувавши дійсні обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Львівська гарнізонна база» було створено в грудні 2002 року та його державна реєстрація була здійснена виконавчим комітетом Львівської міської ради 23 грудня 2002 року. Відповідно до Статуту ТОВ «Львівська гарнізонна база» в редакції, затвердженій загальними зборами учасників товариства 22 жовтня 2004 року, яка була зареєстрована 27 жовтня 2004 року і яка діяла станом на липень 2005 року, його учасниками були позивач [PERSON] та третя особа без самостійних вимог [PERSON] Статутний капітал товариства був сформований за рахунок вкладів учасників товариства в розмірі 16500 грн., де частка [PERSON] склала 4125,00 грн., що становить 25% статутного капіталу, а [PERSON] - 12375,00 грн., що становить 75% статутного капіталу. 01 липня 2005 року позивач [PERSON] звернувся в ТОВ «Львівська гарнізонна база» із заявою, яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Даною заявою позивач [PERSON] повідомив загальні збори учасників ТОВ «Львівська гарнізонна база» про свій вихід з числа учасників даного товариства, а також просив провести з ним розрахунки в порядку ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» і ст. 148 ЦК України шляхом передання йому майна товариства в натурі відповідно до його частки в статутному капіталі на момент виходу з товариства. 05 липня 2005 року відбулись загальні збори учасників ТОВ «Львівська гарнізонна база» даного товариства, на яких, зокрема, було прийняте рішення про задоволення вищевказаної заяви в частині виходу [PERSON] з ТОВ «Львівська гарнізонна база» та вирішено провести виплату вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, грошовими коштами. Цим же рішенням було відмовлено [PERSON] у виплаті вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, шляхом передання майна в натурі. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням позивач [PERSON] в липні 2005 року звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ТОВ «Львівська гарнізонна база» та [PERSON] про скасування рішення загальних зборів товариства в частині відмови у виплаті вартості частини майна шляхом передання майна в натурі і виплаті частки в грошовому виразі та спонукання до виділення і передання частини майна товариства в натурі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2005 року, яке було залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, в задоволення даного позову було відмовлено. У листопаді 2006 року позивач [PERSON] звернувся в суд з новим позовом до ТОВ «Львівська гарнізонна база» та [PERSON], як керівника товариства, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24 травня 2012 року, просив постановити рішення, яким стягнути з ТОВ «Львівська гарнізонна база» на його користь 5 830 615,80 грн. вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства 05 липня 2005 року відповідно до частки в статутному фонді (капіталі) в 25%, з врахуванням 25% річних за просрочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3% річних, нарахованих з 05 липня 2006 року по 24 травня 2012 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2012 року (справа №2/1328/11/12) позов було задоволено та постановлено стягнути з ТОВ «Львівська гарнізонна база» в користь [PERSON] 5 830 615,80 грн. вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства 05 липня 2005 року відповідно до частки в статутному фонді (капіталі) в 25%, з врахуванням 25% річних за прострочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3% річних, нарахованих з 05 липня 2006 року по 24 травня 2012 року. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 серпня 2014 року (справа №2-11/11(2/1328/11/12)) було частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Львівська гарнізонна база», рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2012 року скасовано та постановлено нове, яким стягнуто з ТОВ «Львівська гарнізонна база» на користь [PERSON] 1 323 308,00 грн. вартості частини майна товариства, 1700, 00 грн. судового збору та 12908,84 грн. витрат за проведення судових експертиз. Вказані обставини підтверджуються поясненнями представників [PERSON], Сухоцького М.П., долученими до справи письмовими доказами та ці обставини в судовому засіданні ніким з учасників процесу не оспорювались. Судом також встановлено, що між АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» та ТОВ «Львівська гарнізонна база» було укладено договір про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво, який датований 04 січня 2006 року, договір від 05 січня 2006 року №б/н про внесення змін до Договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року, а також договір про розірвання договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року, який датований 12 січня 2010 року. Вказані обставини стверджуються поясненнями представника АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» Сухоцького М.П. та долученими до справи копіями вищезазначених договорів. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво, який датований 04 січня 2006 року, та договору від 05 січня 2006 року №б/н про внесення змін до Договору про надання адвокатських послуг, правове обслуговування та представництво від 04 січня 2006 року є обгрунтованими і підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 ЦК України, до яких належать: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Таким чином, в основу виокремлення та визначення даного виду правочинів покладено недотримання однієї з наведених вище вимог дійсності правочину, а саме вимоги про спрямування правочину на настання правових наслідків, обумовлених в ньому. Виходячи із зазначених вище теоретичних основ, сформована і позиція Верховного суду України, яка викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, в п.24 цієї постанови зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно визначення, наведеного в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. З одногу боку, взаємозв'язок двох понять, вказаних вище, є цілком логічним, оскільки для доведення факту того, що правочин не є фіктивним, сторонам необхідно довести реальність (справжність) господарських операцій, за допомогою вчинення яких реалізуються наміри сторін правочину. Господарські операції, здійснені на виконання правочинів, є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов'язань, а дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Подібна позиція ґрунтується на судовій доктрині, зміст якої полягає в тому, що стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового, а не інших галузей законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку із господарською діяльністю платника податків. Для правильного і об'єктивного вирішення даної цивільної справи, на думку суду, вирішальне значення має не те, про що сторони домовилися, а те, що вони вчинили, тобто не зміст зобов'язання, а його фактичне виконання. З позицій оподаткування не має значення, чи наявний в конкретній господарській операції дефект волевиявлення, який може бути підставою для визнання правочину недійсним. Натомість основною категорією у податкових відносинах є господарська операція, яка і має бути предметом аналізу у даній справі. В листі Вищого адміністративного суду України (надалі - ВАСУ) від 02.06.2011р. №742/11/13-11 роз'яснено, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи, при цьому визначальною ознакою реальності господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також в цьому листі наведені критерії, якими слід керуватися при встановленні наявності чи відсутності фактів здійснення господарських операцій. З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції судам належить з'ясовувати, зокрема, чи дійсно мав місце рух активів у процесі здійснення господарської операції, чи справді актив отриманий від указаного в первинних документах контрагента. Для цього треба встановлювати, за яких обставин і в який спосіб були налагоджені господарські зв'язки між платником податків та його задекларованим контрагентом, хто персонально брав у цьому участь. Доцільно встановити фактичний альтернативний рух активу у порівнянні із задекларованим. Також у такому разі варто встановлювати технічну можливість виконання господарської операції із урахуванням фактичних господарських ресурсів постачальника (наявність виробничих потужностей, персоналу тощо) та фактичного змісту операції (чи необхідні спеціальні навички персоналу для її вчинення, чи потрібні для цього власні або залучені засоби, час та спеціальна обстановка тощо). При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, а отже, при вирішенні спору обов'язковим є встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. При цьому, для підтвердження права платника податку на формування витрат та/або податкового кредиту з податку на додану вартість достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання. Серед тих обставин, які можуть свідчити про відсутність факту здійснення господарської операції, зокрема, є відсутність зміни активів сторін правочину, фактичне ненастання результатів, що відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції. Саме такі обставини мають місце у відносинах між АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» і ТОВ «Львівська гарнізонна база» щодо оспорюваних позивачем [PERSON] правочинів. Тобто мова іде про існування лише зовнішньої оболонки у вигляді оформлених сторонами документів, але без настання реальних наслідків правочину, що по суті відповідає ознакам поняття фіктивного правочину. Згідно з положеннями ст. 3 глави 1 «Господарська діяльність та господарські відносини» ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Відповідно ст. 43 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється в т.ч. на основі: (1) самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально - технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; (2) комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. У відповідності до положень податкового законодавства господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів. Положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначено правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Зокрема, ст. 2 встановлено, що дія цього Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів та витрат, ведуть бухгалтерський облік, подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку та звітності (п.3 ст.2 вищевказаного Закону). В ст.3 цього Закону встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно з нормами пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.94 р. № 334/94-ВР (у редакції Закону України від 22.05.97 р. № 283/97-ВР, зі змінами та доповненнями) платник податку відносить до складу валових витрат суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці....), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 -5.7 цієї статті. Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України № 283/97-ВР від 22.05.1997 року «Про оподаткування прибутку підприємств» (із змінами та доповненнями), не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцією і підтверджує її здійснення. Положеннями ст. 9 цього ж Закону встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даними положеннями підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995р. за №168/704. Згідно з п.2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до п.2.1 ст.2 вищевказаного «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Таким чином, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства. Понесені витрати на послуги повинні оформлятися відповідними документами під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які б підтверджували фактичне виконання тої чи іншої послуги та зв'язок її з господарською діяльністю підприємства. Отже, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Всупереч наведеним вище положенням законодавства, представниками відповідачів не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження реальних змін майнового стану, які настали у відносинах між АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» і ТОВ «Львівська гарнізонна база» внаслідок укладених між ними оспорюваних позивачем [PERSON] правочинів. Як зазначалось вище, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Для здійснення господарської діяльності юридичні особи укладають договори, що за змістом є домовленістю, внаслідок якої виникають взаємні права і обов'язки. Укладення договорів купівлі-продажу, поставки товарів, надання послуг, тощо є ознакою господарської діяльності. В ч.1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Згідно позиції Вищого адміністративного суду України, яку доведено до голів апеляційних адміністративних судів листом від 02.06.2011 №742/11/13-11 «..відсутність реального вчинення господарських операцій та як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ПКУ не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податків - учасників відповідних операцій». У постанові Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2013 року по справі К/800/50725/13 за позовом ТОВ «Час Фортуни» до ДПІ у м. Херсоні Херсонської області Державної податкової служби зазначено наступне: «…предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для формування валових витрат; виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах. Колегія суддів приходить до висновку, що така господарська діяльність без наявності на те поважної розумної економічної або іншої причини (ділової мети) підтверджує намір платника зменшити отримані доходи з метою несплати податків та отримати додаткову «вигоду» у вигляді зниження податкового навантаження, що обставини справи та надані документи підтверджують той факт, що зазначені господарські операції є безтоварними. Фактичне не отримання товару, відсутність поважної розумної економічної або іншої причини здійснення таких операцій позбавляють платника податку права на податковий кредит за наслідками цих операцій навіть у випадку наявності належним чином оформлених первинно - бухгалтерських документів». Таким чином, надані АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» акти прийому - виконання робіт від 31 травня 2006 року на суму 5 000,00 грн., від 01 грудня 2008 року на загальну суму 345 000,00 грн., від 12 січня 2010 року на загальну суму 130 000,00 грн., як докази по здійсненню господарських операцій між АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» та ТОВ «Львівська гарнізонна база» повністю спростовуються отриманою судом від ДПІ у Шевченківському та Залізничному районах м. Львова податковою звітністю, фінансовою звітністю АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» та ТОВ «Львівська гарнізонна база», іншими матеріалами справи, а тому вищевказані акти не можуть сприйматися судом як належні та допустимі докази. Таким чином, матеріалами справи належним чином не підтверджено, а судом не встановлено фактичного надання послуг АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» для ТОВ «Львівська гарнізонна база» на виконання умов вищевказаних договорів. Тобто, встановити мету, з якою були витрачені кошти ТОВ «Львівська гарнізонна база», є не можливим, а отже зазначені витрати не пов'язані із провадженням господарської діяльності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оскільки правочинами, які були укладені між АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» та ТОВ «Львівська гарнізонна база» і які позивач [PERSON] просить визнати недійсними у зв'язку їх фіктивністю, порушуються права останнього на отримання частини вартості майна товариства, а тому, на думку суду, він має право на оспорювання таких правочинів. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що на підставі фіктивного правочину було прийняте рішення господарського суду Львівської області по справі №20/152(10), що в подальшому зробило можливим порушення справи про банкрутство АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» через невиплату заборгованості ТОВ «Львівська гарнізонна база» у добровільному порядку. Це перешкоджає [PERSON] отримати законні виплати у зв'язку з виходом із ТОВ «Львівська гарнізонна база», право на які підтверджено названими вище судовими рішеннями в справі за позовом [PERSON] до товариства про стягнення вартості частини майна при виході учасника з товариства. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. Доводи в судовому засіданні представників АО «АК «УкрЗахідЮрСервіс» Сухоцького М.П. і [PERSON] в заперечення позову, на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і відмовити у задоволенні позову.

Outcome: approved