Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання недійсним договору іпотеки та визнання права власності на частину квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2014 року позивачу стало відомо, що його дружина [PERSON] у 2007 році уклала з банком договір іпотеки, за умовами якого іпотекодержателю - ПАТ «Перший Український міжнародний банк» передано квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира придбана подружжям [PERSON] у шлюбі та належить позивачу на праві спільної сумісної власності, однак своєї згоди на укладення договору іпотеки позивач не надавав. Позивач вказує, що при укладенні договору іпотеки були порушені вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», з цих підстав договір іпотеки має бути визнаний судом недійсним. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір іпотеки № 5878857, укладений 30 листопада 2007 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], а також визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що позивач не давав своєї згоди на укладення [PERSON] оскаржуваного договору іпотеки, згода, надана позивачем, стосувалася лише підписання договору кредиту. До березня 2014 року позивачу нічого не було відомо про укладення договору іпотеки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Вказала, що дізналася про рішення Оболонського районного суду м. Києва, яким стягнуто заборгованість за договором кредиту, лише у 2012 році. Представник відповідача ПАТ «Перший Український міжнародний банк» у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки. У судовому засіданні 07 травня 2014 судом ухвалено відмовити у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову, оскільки такі дії відповідача порушують закон, права та інтереси інших осіб, в тому числі відповідача ПАТ «Перший Український міжнародний банк». Заслухавши пояснення осіб, які брали участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 20 липня 1975 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Лозівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області. (а.с. 4) Відповідно до свідоцтва про право власності від 09 жовтня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 5) 30 листопада 2007 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 5878857, за умовами якого іпотекою за цим договором забезпечується виконання всіх зобов'язань [PERSON] перед банком, що випливають з укладеного між ними кредитного договору № 5878853 від 30 листопада 2007 року. Предметом іпотеки є нерухоме майно: п'ятикімнатна квартира, загальною площею 227,50 кв.м., що знаходить за адресою [ADDRESS]. (а.с. 6-9) Договір іпотеки укладений між сторонами у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], реєстровий № 8033. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України) Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, з'ясуванню підлягає, чи було порушено вимоги ст. 203 ЦК України в момент вчинення правочину, зокрема на дату укладення договору. Матеріалами справи підтверджено, що 30 листопада 2007 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передана вказана вище квартира. На час укладення договору іпотеки відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Квартира передана в іпотеку банку набута у власність відповідачем [PERSON] у жовтні 2007 року, тобто за час шлюбу з [PERSON] 28 листопада 2007 року [PERSON] підписав заяву, відповідно до якої надав згоду своїй дружині [PERSON] на передачу в іпотеку ПУМБ Банку в забезпечення її зобов'язань належне їм на праві спільної сумісної власності майно, а саме: п'ятикімнатну квартиру, загальною площею 227,50 кв.м., що знаходить за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач надав згоду на те, щоб його дружина при укладенні та нотаріальному посвідченні відповідного договору визначала повністю на свій розсуд всі без винятку його умови та зобов'язання, у т.ч. суми, строки, пеню, відсотки та інше. Також у заяві вказано, що приватний нотаріус особисто роз'яснив позивачу необхідність подання такої заяви, юридичне значення та наслідки її подання. Заява [PERSON] від 28 листопада 2007 року посвідчена приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 4638. (а.с. 63) За таких обставин, суд доходить висновку, що на час укладення та нотаріального посвідчення договору іпотеки 30 листопада 2007 року сторонами правочину були дотримані вимоги ст. 65 СК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку». До того ж, суд звертає увагу, що судом у судовому засіданні учасникам процесу роз'ясненні положення статей 27, 31 ЦПК України, якими, зокрема, встановлено, що до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, інакше кажучи, факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну та припинення правовідносин. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначив, що він не надавав згоду на укладення його дружиною договору іпотеки квартири, яка є їхньою спільною сумісною власністю, що спричинило порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для визнання оскаржуваного договору іпотеки недійсним та визнання за ним права власності на ? частину квартири. До початку розгляду справи по суті представником позивача не заявлено про зміну підстав позову, а тому посилання представника позивача при наданні пояснень та у судових дебатах на те, що спірна квартира підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя, не може бути прийнято судом, оскільки такі підстави позову [PERSON] не заявлялися. Також суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, про застосування наслідків спливу якого заявлено представником відповідача ПАТ «Перший Український міжнародний банк», оскільки на підтвердження обставин, що позивачу стало відомо про укладення договору іпотеки лише у березні 2014 року, [PERSON] до матеріалів справи не долучено жодного доказу. Натомість матеріалами справи підтверджено, що про укладення відповідачем [PERSON] договору іпотеки позивачу було відомо, починаючи з 28 листопада 2007 року. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог щодо визнання недійсним договір іпотеки № 5878857, укладеного 30 листопада 2007 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину квартири [ADDRESS] суд вирішує відмовити у задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed