Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації правочинів, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гнилицька Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поліщук Олена Валентинівна, в обґрунтування якого зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка, зокрема, складалася з трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 43,9 кв.м., загальною площею 63,8 кв.м. Позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги після його смерті. 29 січня 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Назаренко О.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на підставі чого відкрито спадкову справу №3/2019. Під час прийняття спадщини позивачу стало відомо, що існує договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстровий номер №763 від 05 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., відповідно до якого [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 03.08.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І.О., продала квартиру [ADDRESS] , [PERSON] за 253350 гривень 00 копійок. Крім того, 28 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за 1056123 гривні 00 копійок. Зазначає, що відповідно до листа ЖК «Олексіївський-1» №25 від 26 лютого 2020 року [PERSON] не була членом ЖК «Олекеіївський-1», будь-яких довідок на ім`я [PERSON] ЖК «Олексіївський-1» не видавалось. Отже, остання не була дійсним власником квартири [ADDRESS] , а відтак договір купівлі-продажу не відповідає вимогам чинного законодавства України, тому є нікчемним. За таких обставин, договір купівлі- продажу квартири від 28.02.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О.В., зареєстрований в реєстрі за №394 - є недійсним. Позивач зазначає, що через реєстрацію договору купівлі-продажу від 28.02.2020 року вона фактично позбавлена можливості зареєструвати право власності на зазначену квартиру за собою. [PERSON] просила суд скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстровий номер №763 від 05.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О.В., зареєстрований в реєстрі за №394. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , у задоволенні позовних вимог просила відмовити оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту, бо в реєстрі речових прав на нерухоме майно власником буде інша особа аніж вона чи її батько, що не призведе до поновлення її права. Зазначила, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. В момент, коли вона придбала дану квартиру, вона презюмувала, що особа, яка їй продає, має повноваження на продаж квартири. Доказів, які б підтверджували той факт, що [PERSON] не була власницею квартири не існує. Не існує жодного обвинувального вироку суду, який би встановлював факт того, що спірна квартира була відчужена шляхом шахрайський дій [PERSON] . Окрім того, просила суд, у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , у задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач у встановленому законом порядку зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позовна заява не містить обґрунтування та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували право власності спадкодавця [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що лист ЖК «Олексіївський» жодним чином не підтверджує право власності [PERSON] на квартиру, а також жодним чином не спростовує та не ставить під сумнів право власності [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечували та просили відмовити з підстав необґрунтованості або застосувати наслідки пропуску позовної давності. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини про те, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 23 серпня 2015 року на праві приватної власності належала 3-кімнатна квартира, загальною площею 63,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 173). 05 серпня 2016 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 03 серпня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І.О., в інтересах [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстровий номер №763 від, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., відповідно до якого [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , [PERSON] за 253350 грн. (а.с. 168). Згідно з витягом про реєстрацію спадкової справи №47609510, [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку з чим 04 травня 2017 року заведено спадкову справу № 60598350. Із заявою про прийняття спадщини звернувся онук [PERSON] (а.с. 21, 22). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19 січня 2019 року, актовий запис 1124 (а.с. 24). 29 січня 2019 року у приватного нотаріуса Назаренко О.О. заведено спадкову справу №63678047 після померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи №54919713 від 29 січня 2019 року. [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 25 лютого 2020 року (а.с. 17). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №247050778 від 05 березня 2020 року 28 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О.В., зареєстрований в реєстрі за №394 (а.с. 30). Відповідно до цієї ж довідки встановлено, що на підставі рішення приватного нотаріуса Поліщук Олени Валентинівни від 28 лютого 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 513889819, внесено запис про реєстрацію права власності за номером 35725495. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Позивачем заявлені вимоги про скасування державної реєстрації правочинів. Відповідно до п. 1.2 Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 18.08.2004 N 86/5, державна реєстрація правочину проводиться реєстратором шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Про внесення запису до Державного реєстру правочинів реєстратор видає кожній особі, яка отримала примірник правочину, або уповноваженим нею особам витяг з Державного реєстру. У справі нотаріуса, який посвідчив правочин, залишається витяг про реєстрацію, який виготовляється реєстратором безкоштовно з використанням спеціального бланка документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно бо законодавства (за наявності таких прав). Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19. Таким чином, спір про скасування державної реєстрації правочину треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою. Всупереч зазначеному вище вимоги про визнання недійсними договорів позивачем не заявлялися. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася з приводу того, що вимогу про визнання правочину недійсним може заявити особа, яка не є стороною відповідного правочину (постанова від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц (пункт 58); від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 42); від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (пункт 49). Суд наголошує, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації правочину допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням речових прав особи. Крім того, визнання недійсним правочину є підставою для скасування його державної реєстрації. Отже, оскарження реєстрації правочинів, що визначено позивачем як предмет позову у справі, по суті є похідною вимогою від спору щодо дійсності договорів купівлі-продажу та її задоволення без основних вимог не є ефективним способом захисту цивільних прав. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації правочинів не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачкою у зв`язку з розглядом справи, немає.

Outcome: dismissed