Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

У вересні 2015 року до Братського районного суду Миколаївської області звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (надалі за текстом - позивач), з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 03.10.2008 року між акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (який в подальшому змінив назву на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та відповідачем 1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Відповідно до умов договору АКБ «УкрСиббанк» надав відповідачу 1 кредит у розмірі 21 501,57 доларів США строком до 05.10.2015 року на придбання автомобіля Mitsubishi LANCER 2.0 Invite AT, який став предметом застави в забезпечення договору про надання кредиту. Внаслідок допущених порушень умов кредитного договору у відповідача 1 виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 07.09.2015 року складала 285 870,45 гривень. 20.04.2012 року між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого останній відступив на користь позивача своє право вимоги до відповідача 1. З метою додаткового забезпечення виконання зобов`язань за договором позивач і відповідач 2 уклали договір поруки, відповідно до умов якого відповідач 2 поручився за виконання відповідачем 1 зобов`язання в межах 2 000 гривень. У зв`язку з порушенням умов договору, позивач просив в рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет застави (Mitsubishi LANCER 2.0 Invite AT), а також додатково стягнути з відповідача 2, як з поручителя за договором поруки заборгованість в розмірі 2 000 гривень. Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19.11.2015 року позов було задоволено, зокрема, було звернено стягнення на автомобіль, стягнуто з відповідача 2 заборгованість в розмірі 2 000 гривень, а також, стягнуто з відповідача 1 судовий збір. У травні 2017 року відповідач 1 звернувся з заявою про перегляд Заочного рішення Братського районного суду Миколаївської області від 19.11.2015 року, у зв`язку з тим, що його було неналежним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, а також у зв`язку з відсутністю, на його думку, підстав для звернення стягнення на предмет застави, оскільки він погасив кредитну заборгованість. Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 20.06.2017 року Заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 10.07.2017 року від відповідача 1 надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва у зв`язку з тим, що він проживає в Подільському районі м. Києва. Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 13.07.2017 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28.08.2017 року Ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 13.07.2017 року скасовано, а справу направлено до Братського районного суду Миколаївської області для продовження розгляду. 28.11.2017 року представник відповідача 1 подав заперечення на позов, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх незаконними і необгрунтованими, оскільки в матеріалах відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують обгрунтованість позовних вимог позивача, а саме докази укладення договору кредиту, докази відступлення права вимоги. 01.02.2018 року від представника відповідача 1 надійшло повторне клопотання про визначення підсудності даного спору за Подільським районним судом м. Києва. Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 01.02.2018 року клопотання задоволено, справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 29.03.2018 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача 1 заперечив проти позовних вимог, а також заявив клопотання про виключення з переліку доказів договору поруки, договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, договору факторингу, у зв`язку з їх підробкою. Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 03.10.2008 року між АКБ «УкрСиббанк» та відповідачем 1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11401098000, відповідно до умов якого відповідач 1 отримав 21 501,57 доларів США на придбання автомобіля зі строком погашення до 05.10.2015 року зі сплатою 14,5 відсотків річних. Відповідно до умов договору, відповідач 1 зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором (т. 2, а.с. 4-5). У порушення умов договору, відповідач 1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 07.09.2015 року мав заборгованість за кредитом у розмірі 285 870,45 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (т. 1, а.с. 18-19). Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКБ «УкрСиббанк» у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь позивача своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 11401098000 від 03.10.2008 року. На підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про заставу», ч. 2 ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до позивача перейшло право вимоги, що виникло з указаних договорів. Таким чином, нового кредитора наділено правом застави та правом грошової вимоги, а первісний кредитор втратив такі права (т. 2, а.с. 13-28). Умовою забезпечення виконання зобов`язань за договором № 11401098000 від 03.10.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем 1, стало надання в заставу транспортного засобу. Відповідно до договору забезпечення предметом застави є автотранспортний засіб Mitsubishi LANCER 2.0 Invite AT, рік випуску 2008, номер кузова: [NUMBER] , держ.реєстр.номер [NUMBER] . При укладенні договору сторони визначили вартість предмета застави у розмірі 121 365 гривень. На підставі кредитного договору та у відповідності до ст.ст. 512, 514 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про заставу», ч. 2 ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до позивача перейшло право вимоги, що виникло з договору про надання споживчого кредиту. З метою додаткового забезпечення виконання зобов`язання 16.04.2015 року між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки № 11401098000-П, відповідно до умов якого відповідач 2, як поручитель поручився за виконання відповідачем 1 кредитних зобов`язань. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору поручитель відповідає перед кредитором в обсязі 2 000 гривень за всіма зобов`язаннями боржника (т. 2, а.с. 11-12). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Статтею 620 ЦК України встановлено, що у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до ст. 30 вказаного Закону, обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Відповідно до роз`яснення, яке міститься в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст. 3,4 ЦПК). Суд критично ставиться до доводів представника відповідача 1 щодо відсутності обгрунтування наявності заборгованості відповідача належними та допустимими доказами, у зв`язку з підробкою договору поруки, договору факторингу та договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч. 11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Водночас, відповідно до принципу змагальності, встановленого ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем було надано оригінали заяви-анкети позичальника на отримання кредиту (т. 2, а.с. 213-215), договору поруки № 11401098000-П від 16.04.2015 року (т. 2, а.с 216-217), договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11401098000 від 03.10.2008 року (т. 2, а.с 218-224), проте, представник відповідача 1 не заявляв клопотання про проведення судової експертизи з метою встановлення факту їхнього підроблення, а також не було надано інших доказів, які б підтверджували обставини, на які посилався представник відповідача 1 як на підставу своїх заперечень. Відтак, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги в частині звернення стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості, що утворилася за кредитним договором, у тому числі, шляхом продажу предмету забезпечувального обтяження та укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем від імені боржника, що передбачено ст.ст. 26, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Щодо позовної вимоги про вилучення у відповідача 1 предмету застави, комплекту ключів від автотранспортного засобу, свідоцтва про реєстрацію автотранспортного засобу та технічного паспорта суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Відповідно до ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом. Однак, статтями 26, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», на підставі яких виникає право на продаж, не передбачено право обтяжувача вчиняти підпис на договорі купівлі-продажу від імені боржника, в зв`язку із чим позивач позбавлений можливості підписати та укласти у письмовій формі договір купівлі-продажу автомобіля, що є предметом застави. З метою захисту права на продаж, яке виникло у позивача, необхідно витребувати автомобіль з усіма його приналежностями (комплектом ключів, технічним паспортом та номерними знаками) для передачі їх у володіння позивача. Крім того, частиною 3 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Оскільки право обтяжувача на відчуження автомобіля може бути реалізовано лише за умови зняття заставленого автомобіля з реєстрації, що вимагає наявності відповідних повноважень та документів, а відсутність повноважень на зняття автомобіля з обліку позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на продаж заставленого автомобіля, то позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 заборгованості в сумі 2 000 гривень за договором поруки. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. За правилами ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Обсяг відповідальності відповідача 2 перед позивачем за порушення відповідачем 1 кредитних зобов`язань відповідно до договору поруки складає 2 000 гривень. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 2 на користь позивача суми заборгованості в розмірі 2 000 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 5 536,06 гривень підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача.

Outcome: approved