Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 247,10 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., завданої в результаті неправомірної бездіяльності та неправомірних дій посадових осіб прокуратури Одеської області, які в порушення ст. 97 КПК України не розглянули її заяву від 21.09.2012 року про скоєння злочину посадовими особами ГУ МВС України в Одеській області, передбаченого ст.ст. 364, 365, 367, 442 КК України. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що в результаті такої неправомірної бездіяльності та неправомірних дій посадових осіб прокуратури Одеської області вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час та кошти, в зв'язку з чим їй завдана, по-перше, моральна шкода, яка полягає у її моральних стражданнях, пов'язаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до прокуратури Одеської області, та вимушена була докладати додаткові зусилля для поновлення свого права на розгляд цієї заяви в порядку, встановленому Кримінально-процесуальним судочинством ; і, по-друге, матеріальна шкода, що пов'язана з понесеними нею витратами, що пов'язані з її явкою до суду та придбанням канцелярських товарів. Крім того, позивач вимагає стягнути на її користь з відповідачів понесені нею судові витрати, пов'язані з її явкою до суду при розгляді даної справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, а представник прокуратури Одеської області - Фещук О.М. не визнала позов. Крім того, 19 січня 2015 року прокуратурою Одеської області подані адресовані суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], які приєднані судом до матеріалів справи. 04 листопада 2014 року Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області подало адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву [PERSON], але не повідомило суду причину неявки свого представника в судове засідання 28 січня 2015 року, хоча про дату і місце розгляду справи було повідомлене належним чином, про що свідчить розписка про одержанням ним судової повістки. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення позивача та представника прокуратури Одеської області, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 17.10.2012 року [PERSON] звернулась до суду із скаргою, в порядку ст. 236 КПК України (в редакції 1960 року), на неправомірні дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області при направлення її заяви від 21 вересня 2012 року до прокуратури Березівського району Одеської області, в якій вона просила порушити кримінальну справу стосовно посадових осіб ГУ УМВС України в Одеській області. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2012 року, згадану скаргу [PERSON] залишено без задоволення, але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2013 року вищевказані постанова Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2012 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2012 року скасовані і справу направлено на новий судовий розгляд. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2013 року скаргу [PERSON] на неправомірній дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області - задоволено та зобов'язано прокурора Одеської області розглянути заяву [PERSON] про злочин, подану до прокуратури Одеської області 21.09.2012 року, та прийняти рішення в порядку КПК України. При цьому суд першої інстанції, задовольняючи скаргу [PERSON], в мотивувальній частині постанови вказав, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області в частині направлення заяви [PERSON], поданої до прокуратури Одеської області, про нібито скоєний злочин посадовими особами ГУМВС України в Одеській області, на адресу прокуратури Березівського району Одеської області, а також в частині неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України в редакції 1960 року, є неправомірними. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2013 року змінено шляхом доповнення резолютивної частини постанови наступним пунктом : Визнати неправомірними дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області, які виразилися у неналежному розгляді заяви [PERSON] від 21.09.2012 року № 6110. Таким чином, викладені вище обставини, які встановлені у судовому рішенні, що набрало законної сили, за правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам законів чи підзаконних актів, якими врегульовані правовідносини, що виникли між заподіювачем шкоди та особою, якій таку шкоду було завдано. Протиправною поведінкою можуть бути як неправомірні дії, так ф неправомірна бездіяльність фізичної або юридичної особи. У відповідності до ч. 6 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті неправомірних дій чи бездіяльності, визначені в ч. 1 ст. 1167 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що неправомірними діями та неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури Одеської області, які в порушення ст. 97 КПК України не розглянули її заяву від 21.09.2012 року про скоєння злочину посадовими особами ГУ МВС України в Одеській області, передбаченого ст.ст. 364, 365, 367, 442 КК України, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у її душевних стражданнях, пов'язаних з такими діями та бездіяльністю, та пов'язаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на розгляд її заяви, поданої до прокуратури Одеської області, а також вимушена була докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на розгляд своєї заяви в порядку, встановленому Кримінально-процесуальним судочинством, в зв'язку з чим зверталася до суду за захистом своїх прав. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON], суд виходить з характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазначала позивач, їх тривалості, тривалості відновлення її прав та зусиль, які вона мусила докладати для відновлення своїх прав. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини прокуратури Одеської області у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 500,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч.3 ст.23 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з прокуратури Одеської області матеріальної шкоди у розмірі 247,10 грн., яка складається із витрат, понесених нею під час судового розгляду вказаної вище справи в порядку кримінального судочинства за її скаргою на неправомірній дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області, суд виходить з того, що ці витрати не є матеріальною шкодою, а є витратами, пов'язаними з явкою до суду, та оскільки такі витрати понесені позивачем у іншій справі, тому у даній справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають. При цьому суд бере до уваги, що у відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі. Разом з тим, суд установлено, що в зв'язку з розглядом даної справи позивачем понесені витрати у загальному розмірі 261,50 грн., пов'язані з її явкою до суду. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. На підставі викладеного і

Outcome: partial