Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між відповідачем та банком кредитного договору №014/0008/82/39215 від 15.03.2007 року позичальник отримав у відділенні №1 Чернівецькій обласній дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у розмірі 25000 доларів США на термін з 15.03.2007року по 14.03.2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором 15 березня 2007 року між кредитором та [PERSON] укладено іпотечний договір №011/0008/20717, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру № 49, яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 49,60 кв.м., в тому числі житловою площею 27,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, у порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, що призвело до того, що станом на 19 лютого 2014 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 200432,50 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 22718,56 дол. США, прострочена заборгованість - 22420,94 дол. США, заборгованості по сплаті процентів - 17150,25 дол. США та пені за прострочення сплати кредиту та процентів - 160563,69 дол. США, що станом на 19.02.2014 року за офіційним курсом НБУ становить 1 741 137,09 грн. З метою вирішення питання про погашення заборгованості за кредитом, банк відповідно до умов кредитного та іпотечного договору направив відповідачу повідомлення-вимогу, згідно якої останнього було зобов'язано у тридцяти денний термін достроково повернути всю суму заборгованості, проте дана вимога залишилась без виконання. Посилаючись на вказане, а також ураховуючи умови укладених між сторонами договорів кредиту та іпотеки, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 741 137,09 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 49, яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 49,60 кв.м., в тому числі житловою площею 27,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, згідно з розпорядженням від 30 серпня 2006 року шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на ці види майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Також вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином за останньою відомою адресою місця його проживання, в судове засідання також не з'явився, про що у справі маються належні докази, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1, 2 п. 1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, відповідно до роз'яснень п.п. 29, 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частками (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено, - право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) може бути заявлено лише в чітко визначених законом або договором випадках. Як убачається з матеріалів справи, 15 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0008/82/39215, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 25000,00 доларів США на строк з 15 березня 2007 року по 14 березня 2014 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а/с 8-10). Відповідно до 6.5 Кредитного договору у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитор має право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойку (пеню). Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за кредитним договором, за умовами попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом. Разом з ти, як встановлено судом справи та підтверджується наданими позивачем на підтвердження своїх вимог доказами, відповідач належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 19 лютого 2014 року становить 200432,50 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 22718,56 дол. США, прострочена заборгованість - 22420,94 дол. США, прострочених відсотків - 17150,25 дол. США та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - 160563,69 дол. США, що станом на 19.02.2014 року за офіційним курсом НБУ становить 1741137,09 грн. (а.с. 4-7). Так, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України)). Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із положеннями ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно положень ч. 1 ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Частиною 1 ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека- вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Крім того відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому, судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором 15 березня 2007 року між кредитором та [PERSON] укладено іпотечний договір №011/0008/20717, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру під номером 49, яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 49,60 кв.м., в тому числі житловою площею 27,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-17). Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору, у разі порушення Позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та/або іпотечним договором, кредитор отримує право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення Позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору. Оскільки боржник у порушення умов кредитного договору свої зобов'язання за належним чином не виконував, що призвело до утворення заборгованості, банк відповідно до умов кредитного та іпотечного договору направив відповідачу повідомлення-вимогу, згідно якої останнього було зобов'язано у тридцяти денний термін достроково повернути всю суму заборгованості, проте дана вимога залишилась без виконання. Зокрема, в дані вимозі банк також повідомив боржника про право банку у разі невиконання вимоги про усунення порушень за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки у судовому або позасудовому порядку, що підтверджується копією вказаного листа-вимоги від 19.02.2014 року (а.с. 20-21) та яка залишена без уваги відповідачем. Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, згідно із положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином, враховуючи вище наведені вимоги закону, а також те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, та жодним чином не відреагував на повідомлення позивача про усунення порушень за кредитним договором, позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в спосіб обраний позивачем є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності ст. до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3654,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved