Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

У вересні 2014 року позивачі звернулися до суду із спільним позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отримання виробничої травми та смерті на підприємстві їх рідної людини. Пізніше надали доповнення до позовної заяви. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що на підприємстві відповідача працював [PERSON] [INFO], який для позивачів був чоловіком та батьком. 01 січня 1999 року на підприємстві відповідача сталася аварія внаслідок якої [PERSON] отримав опіки тіла та пізніше в лікарні помер. Актом про нещасний випадок були встановлені особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці, серед яких [PERSON] та майстер виробництва - [PERSON] Позивачу [PERSON] відповідачем було сплачено одноразову допомогу 25 044,26 грн. з урахуванням 40% вини постраждалого, а також щомісячно по 321,27 грн. з 14.02.1999р. по 30.12.2008р. Однак моральні втрати позивачам компенсовані не були. Внаслідок смерті чоловіка позивачка [PERSON] залишилась в молодому віці одна із двома малолітніми дітьми, діти залишились без батька, якого вони дуже сильно любили. Після смерті чоловіка змінилося її життя, їй довелось докладати додаткові зусилля для влаштування побуту та виховання двох дітей. До цього часу відчуває біль та гіркоту від втрати єдиного чоловіка. Душевні страждання, які ми відчули у зв'язку із втратою рідної для нас людини, полягає в безповоротній втраті чоловіка та батька. Позивачі [PERSON] та [PERSON] втратили свого рідного батька, були позбавлені батьківської любові, опіки, турботи. Позивач [PERSON], хоча і не був рідним сином покійного, однак сприймав його як рідного батька, який турбувався про нього, утримував, піклувався про нього. Моральну шкоду завдану позивачам оцінюють в 120 000,00 гривень кожному. Посилаючись на положення статей 83, 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963р) просили стягнути моральну шкоду, а також витрати на правову допомогу в сумі 609,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених в позові та просив розглядати позов з урахуванням редакції в останніх доповненнях до позовної заяви. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що дійсно на підприємстві відповідача мала місце аварія під час якої загинув [PERSON] Але своєї провини у цій аварії не визнають, оскільки нещасний випадок стався внаслідок знаходження покійного працівника в стані алкогольного сп'яніння, вина підприємства встановлена не була. Позивачі пропустили трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК УРСР (1963р.). Також за Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» обов'язок виплати моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Крім того, відзначив, що протягом 1999-2008 років позивачці виділялися дитячі путівки на оздоровчі центри та в період з 2007р. по 2014р. профспілковим комітетом виплачувалася матеріальна допомога в розмірі 1000,00 грн. щорічно, всього 7 000,00 грн. Також в додаткових запереченнях відзначав, що за нормами Постанови КМУ №472 від 23.06.1993р. позивачі повинні були подати до ПАТ «ММК ім.Ілліча» відповідну заяву про відшкодування їм заподіяної шкоди, але із вказаною заявою не звертались. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» всю заборгованість за моральну шкоду мав сплатити Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що на час нещасного випадку діяв старий ЦК УРСР, за положеннями якого на правовідносини сторін розповсюджувалась позовна давність в три роки. За нормами ЦК УРСР не було передбачено можливості відшкодування шкоди для родичів покійного. Також зазначав про здійснення Фондом на користь позивачки всіх необхідних виплат з 1999 року. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], працював на ПАТ «ММК ім.Ілліча» горновим доменної печі. 01 січня 1999 року під час виконання трудових обов'язків із ним трапився нещасний випадок після якого він помер. Актом №3/1 про нещасний випадок, складеним по формі Н-1 від 04 січня 1999р., встановлено, що основною причиною настання нещасного випадку була необережність внаслідок алкогольного сп'яніння. Особи, які порушили законодавство про охорону праці є [PERSON] та [PERSON] - майстер виробництва, який не відсторонив від роботи горнового [PERSON], який знаходився в стані алкогольного сп'яніння. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Згідно пункту 55 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто суд має встановити коли саме були вчинені неправомірні дії та заподіяно шкоду позивачам, що впливає на вибір правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Оскільки нещасний випадок стався 01.01.1999 року, тому до правовідносин мають застосовуватися правові норми, які діяли на той час, якщо інше не встановлено законодавством. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяли станом на 01.01.1999р.) державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Відповідно до ч.2 ст.153 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 01.01.1999р.), забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 01.01.1999р.) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції станом на 01.01.1999р.), передбачено що власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. В судовому засіданні встановлено, що смерть [PERSON] настала внаслідок його особистої необережності і перебування в стані алкогольного сп'яніння, а також внаслідок порушення майстром [PERSON] законодавства про охорону праці та допущення ним підлеглого працівника до роботи в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується наведеним висновками в акті, складеним по формі Н-1 від 04.01.1999 року, та свідчить про наявність в нещасному випадку також вини іншого працівника та підприємства в цілому, яке не упередило настання нещасного випадку на своєму виробництві. Таким чином, судом встановлено, що умови праці позивача на ПАТ «ММК ім.Ілліча» не відповідали вимогам ст.153 КЗпП України, оскільки підприємство працедавець зобов'язано за будь-яких умов забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці для своїх працівників та не допускати працівників до роботи в стані алкогольного сп'яніння. Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР (1963р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує питання яка саме правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. На час виникнення спірних правовідносин (01.01.1999р.) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472 (далі - Правила). Також за пунктом 8 вказаних Правил (в редакції станом на 01.01.1999р.) у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мали особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Такими особами, зокрема, є: - діти, які не досягли 18 років; вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років; - один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років. Отже серед вказаних у Правилах осіб, які мають право на відшкодування шкоди після смерті свого батька та чоловіка - [PERSON], є позивачка [PERSON] - як дружина покійного, [PERSON] та [PERSON] - як малолітні діти покійного. Натомість позивач [PERSON] не входить до переліку осіб, які мали право відшкодування шкоди, так як він не є ані дитиною покійного, ані його іншим родичем, а тому відповідно не має право на відшкодування моральної шкоди. При вирішенні питання розміру моральної шкоди, на яку претендують позивачі, суд виходить із положень абзацу 2 пункту 11 Правил (в редакції від 01.01.1999р.), яким передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі, зокрема, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи вказані положення законодавства максимальний розмір моральної шкоди на кожну особу при розмірі неоподатковуваного мінімумі доходів громадян в 17 грн. не може перевищувати 2 550,00 грн. (150 грн. х 17 грн.). Судом встановлено, що смертю [PERSON] позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу втрати близького члена сім'ї - чоловіка, батька, який був для них чоловічою опорою в сім'ї. При визначені розміру заподіяної моральної шкоди судом враховано глибину душевних страждань позивачів, які понесли невідворотну втрату рідної людини, тому суд вважає, що достатньою, справедливою та розумною компенсацією за завдану моральну шкоду буде грошова сума в розмірі 2 550,00 грн. на кожного з позивачів, тобто в межах максимально допустимого законодавством розміру. Відносно заявленого відповідачем пропуску строку позовної давності, суд вважає зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. З наведеного вбачається, що до вимог про відшкодування моральної шкоди заподіяних смертю, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються, що також підтверджується в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу). Таким чином, заперечення відповідача про пропуск позивачами строку звернення до суду з цим позовом не відповідають вимогам закону та не заслуговують на увагу. Подібні правові висновки також викладені в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2011р. справа № 6-1782св10, а також в Постанові Верховного Суду України від 11.06.2014р. справа № 6-54цс14, ухвалі Верховного Суду України від 29.04.2009р. З урахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення моральної шкоди є законними та підлягають задоволенню в розмірі по 2 550,00 грн. на кожну особу. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Оскільки позивач за положеннями пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідач має сплатити судовий збір на користь держави в сумі 243,60 грн. Крім того, згідно наданого позивачем договору про надання адвокатських послуг від 29.08.2014р., акту приймання-передачі наданих послуг та квитанції від 29.08.2014р. ним були понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 609,00 грн. за послуги, пов'язані із підготовкою та поданням позову до суду. Враховуючи обсяг часу, витраченого адвокатом на надання правових послуг (1,25 години), та положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає їх законними та такими, що мають бути відшкодовані відповідачем. Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 2,12% (2550,00 грн. х 100% / 120 000 грн.), тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 12,91 грн. (2,12% х609 грн. / 100%). На підставі викладеного та

Outcome: partial