Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

У березні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 04 лютого 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції в Чернівецькій області. Від вказаного шлюбу у них з відповідачем народився син - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося внаслідок різних поглядів на життя, відсутності поваги зі сторони відповідача, постійних сімейних сварок та скандалів, під час яких останній висловлювався на її адресу принизливими словами, принижуючи цим її честь та гідність, сімейні стосунки не підтримують. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечать її особистим інтересам та інтересам відповідача, миритися з відповідачем вона не бажає, тому просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що на її утриманні перебуває малолітній син, в матеріальному утриманні якого відповідач участі не приймає, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, до досягнення повноліття дитини, та на своє утримання - в розмірі 800 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною трьохрічного віку, а саме до [INFO] року. У судовому засіданні позивачка просила шлюб розірвати та заперечувала проти надання строку на примирення. Крім того, в частині вимог про стягнення аліментів на утримання сина та на її утримання просила позов залишити без розгляду. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюб, а також заперечував щодо можливості надання строку для примирення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що з 04 лютого 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено актовий запис № 150 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені, вони не ведуть спільного господарства та їх шлюб носить лише формальний характер. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення аліментів, які позивач просив залишити без розгляду, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. За таких обставин, а також ураховуючи вищевказані норми процесуального законодавства, виходячи з того, що питання щодо подачі позову та в подальшому залишення його без розгляду є виключним правом позивача, приходить до висновку про наявність підстав для його задоволення. Крім того, згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 640 грн.

Outcome: partial