Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що з 2003 року по 2016 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем . За період подружнього життя позивачем, на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2010 року , придбано та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Однак , гроші на купівлю нерухомості були отримані від матері позивача [PERSON] , яка продала свою квартиру в м.Кіровограді та кошти подарувала дочці у сумі 10 000,00 грн., про що складена відповідна розписка . Особистих коштів позивач на придбання житла не мала, оскільки перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , 2006 року народження. Відповідач також особистих доходів не мав та не приймав участі в оплаті спірної квартири за договором купівлі-продажу . Вказана квартира з січня 2016 року перебуває у користуванні відповідача , позивач житлом не забезпечена. Питання вирішити мирним шляхом не можливо, тому позивач вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов , просить задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав , просив відмовити, оскільки квартира придбана в період шлюбу за спільні кошти з позивачем та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1,2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Отже, з вище наведеного вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі є їх спільною сумісною власністю, відносно якого вони мають рівні права. У випадку поділу спільного сумісного майна частки дружини та чоловіка є рівними. Тобто, рівність часток майна подружжя діючим законодавством презюмується. Суд, при вирішенні питання поділу майна подружжя може відступити від існуючого правила, однак за умови належного обґрунтування стороною наявності підстав для відступлення від засад рівності часток. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу , є їхньою спільною сумісною власністю , якщо інше не встановлено договором або законом. Судовим розглядом встановлено. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2003 року до 31.03.2016 року , який розірваний рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 13.03.2016 року ( а.с. 22-23) Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 13). Під час зареєстрованого шлюбу , 22.11.2010 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28179837 від 30.11.2010 року власником вказаної квартири є [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності 30.11.2010 року в РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» ( а.с. 20). З матеріалів справи вбачається, що квартиру придбано на підставі договору купівлі -продажу, посвідченого приватним нотаріусом Краснокутського нотаріального округу Соломко С .І. 22.11.2010 року , зареєстрованого в реєстрі за № 1441 , 05.11. 2003 року .( а.с.17-19) Отже, квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час перебування в шлюбі. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана за особисті кошти будь-кого з подружжя матеріали справи не містять. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, за положеннями зазначених вимог закону, позивач повинен довести те, що спірна квартира придбана саме за його особисті кошти. При цьому позивач у своїй заяві зазначає, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, які їй подарувала мати [PERSON] , про що є відповідна розписка. Доводи позивача щодо придбання спірного майна за особисті кошти [PERSON] суд відхиляє , оскільки жодних доказів на підтвердження своєї позиції не надала. Посилання позивача на те, що спірна квартира придбана за кошти від продажу іншої квартири, яку успадкувала мати позивача [PERSON] та подарувала їх дочці [PERSON] в 2007 році в сумі 10 000,00 грн на придбання квартири в смт Краснокутськ , є недоречними, адже матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірної квартири. При цьому у договорі купівлі-продажу квартири від 22.11.2010 року і сама позивач [PERSON] не зазначала, що кошти на покупку спірної квартири є її особистою приватною власністю, а саме отриманих нею в дар від матері [PERSON] 25.08.2007 р. ( а.с. 17-19) Крім того [PERSON] , згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів , з 2004 р по 2010 р. займався підприємницькою діяльністю, мав доходи, які дозволяли позивачу придбати квартиру у спільну сумісну власність , про що відповідачем надана згода на покупку квартири .( а.с. 77) Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписамист. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. На думку суду наявність у позивача на час укладення договору купівлі - продажу квартири грошових коштів не свідчить про те, що саме за ці кошти була придбана дана квартира. За таких підстав позов [PERSON] задоволенню не підлягає , оскільки позивач не надала суду будь-яких достатніх належних, допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про те, що кошти на покупку спірної квартири належали їй особисто і спірна квартира є особистою приватною власністю.

Outcome: dismissed