Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом та, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 2 866 грн. 52 коп., 3% річних за час прострочення у сумі 685 грн. та 2 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 грудня 2014 року між сторонами було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на три місяці. Сума вкладу становила 50 000 грн. Процентна ставка становила 23,10 % річних. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення вкладу, однак останній кошти не повертав. Неправомірними діями ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] було завдано моральну шкоду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір-заяву №300937/82521/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на три місяці в національній валюті. Згідно умов зазначеного договору [PERSON] вніс, а банк прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок у сумі 50 000 грн. строком з 26 грудня 2014 року по 26 березня 2015 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п.1.2 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 23,10 % річних. 24 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 20 квітня 2015 року, 22 травня 2015 року [PERSON] звертався з заявою до банку та просив повернути йому суму коштів депозиту та нараховані відсотки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2001цс15) міститься правова позиція, згідно якої запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливило повернення коштів за договорами банківських вкладів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] вніс кошти на депозитний рахунок і після закінчення строку дії договору мав право на їх повернення з нарахованими процентами. В ході судового розгляду справи встановлено, що лише 13 листопада 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатив позивачу кошти у розмірі 50 000 грн., які були внесені на депозит, а нараховані відсотки за депозитом позивачу так і не виплатив. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за період з грудня 2014 року по березень 2015 року у розмірі 2 866 грн. 50 коп. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що у банку запроваджено тимчасову адміністрацію і виплата всіх коштів має здійснюватися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Однак, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до банку з заявами про видачу коштів 24 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 20 квітня 2015 року, 22 травня 2015 року. Тимчасова адміністрація була запроваджена у банку постановою правління Національного Банку України № 612 від 17 вересня 2015 року. Таким чином, позивач пред'явив вимоги про повернення коштів до запровадження тимчасової адміністрації, а, отже вищезазначені доводи відповідача не заслуговують на увагу і відповідач повинен сплатити [PERSON] відсотки за депозитним договором. Позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до вимог ч. 5 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Крім того, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь [PERSON] відшкодування за спричинену моральну шкоду. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини і договором строкового банківського вкладу, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» не було передбачено відшкодування за спричинену моральну шкоду, вимоги позивача в цій частині не підлягають до задоволення. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 2 866 грн. 50 коп. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що при зверненні до суду [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору, вони підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial