Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 29.04.2006 сторони уклали шлюб у виконкомі Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області за актовим записом № 76. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2013 зазначений шлюб було розірвано, залишено позивачу після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] . 16.08.2016 позивач уклала шлюб з [PERSON] , про що виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області внесено актовий запис № 363. Крім того, від цього шлюбу у позивача та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO]. Позивач вказувала, що у період з 2013 року і до тепер відповідач жодним чином не бере участь у вихованні та розвитку своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , не намагався зустрічатися з дитиною та ухиляється від участі в її утриманні. Зі слів позивача, у свою чергу, неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю та її чоловіком [PERSON] , який, поруч із матір`ю, на відміну від її біологічного батька, займається вихованням дитини, повністю утримує її, забезпечує її житлом, належним йому на праві власності. Більше того, останній бажає офіційно усиновити дитину сторін [PERSON] . Позивач зазначала, що [PERSON] 07.03.2020 підписав заяву, про те, що він, як батько, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , через те, що він не бере участі у її вихованні. Більше того, [PERSON] зазначив, що не заперечує проти подальшого оформлення опікунства над його донькою іншою особою. З огляду на викладене позивач вважала, що для гарантування прав її доньки [PERSON] є доцільним позбавити відносно неї батьківських прав її батька, відповідача. Ухвалою суду від 10.07.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 10.07.2020 позов [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини залишено без розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, подали суду заяву, в якій просили суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги та обставини, якими він обґрунтований, визнав в повному обсязі. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у відсутність їх представника, подала суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 29.04.2006 уклала шлюб з відповідачем у виконкомі Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області за актовим записом № 76. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2013 зазначений шлюб було розірвано, залишено позивачу після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] . 16.08.2016 позивач уклала шлюб з [PERSON] , про що виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області внесено актовий запис № 363. Крім того, від цього шлюбу у позивача та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO]. Відповідач не бере участь у вихованні та розвитку своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , не зустрічається з дитиною та ухиляється від участі в її утриманні. Неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю та її чоловіком [PERSON] . Відповідач 07.03.2020 підписав заяву, про те, що він, як батько, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , через те, що він не бере участі у її вихованні. Більше того, [PERSON] зазначив, що не заперечує проти подальшого оформлення опікунства над його донькою іншою особою. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення ,судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч.ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування. У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Враховуючи ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, припинення та зміна правовідношення. У відповідності до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на положення ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 180 СК України проголошено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. А отже, з огляду на визнання відповідачем позову, висновок органу опіки та піклування, суд визнає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , а тому позов задовольняє у повному обсязі. З урахуванням викладеного й у відповідності до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а також принципів 2, 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, ст.ст. 3, 9, 19, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 18, 19, 164, 165 СК України, ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 35, 76-81, 200, 206, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, -

Outcome: approved