Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У березні 2021 року позивачі звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивують тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 15\~липня 1993 року за № 464 [PERSON] надана окрема, упорядкована, однокімнатна житловою площею 18,08\~кв.м квартира за адресою: [ADDRESS] . При цьому, під час надання вказаної квартири, [PERSON] видавався ордер для вселення до вказаної квартири. При вселенні в житлове приміщення [PERSON] здала ордер у житлово-експлуатаційну організацію. На даний час ордер відсутній. Крім того, [PERSON] з 08 жовтня 2005 року по 04 серпня 2010 року та з 20 липня 2020 року по теперішній час зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . На даний час зазначена квартира перебуває у комунальній власності Сумської міської об`єднаної територіальної громади. На початку лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради з питання приватизації вказаного житла. Однак, згідно з відповіддю вказаної установи від 04 лютого 2021 року № 14.01-15/144 відсутні підстави для передачі позивачам спірної квартири у спільну часткову власність у зв`язку з відсутністю ордера на вказане жиле приміщення. Посилаючись на вказані обставини та на обставини того, що незважаючи на відсутність ордера вони мають право на приватизацію житла, так як вселилися у спірну квартиру і проживають в ній на законних підставах, позивачі просять зобов`язати відповідача вчинити дії по приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] за відсутності ордера. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову з підстав відсутності у позивачів ордера на жиле приміщення (а.с. 41). Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року закрито підготовче провадження в даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 24 червня 2021 року. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду даної справи повідомлені належним чином. Від представника позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 15 липня 1993 року за № 464 [PERSON] з сім`єю у складі 2-х чоловік: вона та бабка [PERSON] було надано окрему, упорядковану, однокімнатну житловою площею 18,08\~кв.м квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). При цьому, наймач [PERSON] була вселена до вказаної квартири на підставі ордера №\~158 від 21\~липня 1993 року (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 14). Позивачі [PERSON] з 14 березня 1997 року, а [PERSON] з 08 жовтня 2005 року і по теперішній час зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5, 6-7, 9). Як вбачається з листа Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 19\~жовтня 2020 року за № Ш-2458/06.01.21, неприватизовані квартири будинку [ADDRESS] , у тому числі квартира [ADDRESS] , перебувають у комунальній власності Сумської міської об`єднаної територіальної громади (а.с. 11). З метою реалізації передбачених законом прав позивачка звернулась до органу приватизації з питання приватизації житла, а саме квартири [ADDRESS] , проте, листом управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» від 01 лютого 2021 року за №\~14.01-15/141 відмовлено позивачам у передачі у приватну власність вищевказаної квартири у зв`язку з відсутністю ордера на спірне жиле приміщення (а.с. 10). Спір у справі виник у зв`язку з відмовою органу приватизації позивачам у приватизації спірної квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі Положення № 396 (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20\~червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Виходячи з аналізу змісту\~Закону\~у поєднанні з нормами ст. ст.\~1,\~6,\~9,\~61 ЖК України,\~ст. 29 ЦК України\~місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені\~ст. 64 ЖК України\~права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а\~відтак і\~право на\~приватизацію. Таким чином, приймаючи до уваги обставини того, що вселення позивачів до спірної квартири було здійснено відповідно до закону, так як протилежного відповідач не довів, а матеріали справи таких доказів не містять, позивачі тривалий час проживають у цій квартирі, квартира [ADDRESS] належить до числа об`єктів, що підлягають приватизації, а позивачі [PERSON] та [PERSON] є суб`єктами приватизації, так як на законних підставах зареєстровані і тривалий час постійно проживають у вказаній квартирі, відтак, набули право на приватизацію цього житла. За таких обставин, заявлений позов необхідно задовольнити, зобов`язавши Сумську міську раду в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг в м.\~Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , без ордера на жиле приміщення. Отже, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved