Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування збитків. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року позовні вимоги позивача було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1194000,00 грн., судові витрати в розмірі 3654,00 грн., а всього стягнуто : 1197654,00 грн. 18.08.2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного суду м. Києва було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №761/4519/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 10.10.2014 року. Але відповідач не виконує рішення суду та заборгованість залишається непогашеною. У зв'язку із неповерненням боргу позивачу завдано збитків. Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача: в якості відшкодування інфляційних збитків суму в розмірі - 1151172,00 грн., 3% річних з простроченої суми в розмірі 210031,89 грн., а всього збитків в результаті неналежного виконання зобов'язання за договорами позики від 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н -1361203,89 грн.; в якості відшкодування збитків в розмірі 2702346,00 грн. для відновлення свого порушеного права; в якості відшкодування збитків в розмірі 1585109,31 грн. у вигляді упущеної вигоди; всього стягнути в якості відшкодування збитків в розмірі 5648659,02 грн. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, підтримав письмові заперечення, звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору позики грошей від 30.03.2009 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в сумі 810000,00 грн. на строк до 30.03.2010 р. Згідно договору позики грошей від 30.04.2009 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в сумі 400000,00 грн. на строк до 30.04.2010 р. (а.с. 11-12). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року позовні вимоги позивача було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1194000,00 грн., судові витрати в розмірі 3654,00 грн., а всього стягнуто : 1197654,00 грн. (а.с. 6). 18.08.2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного суду м. Києва було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №761/4519/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 10.10.2014 року. Відповідно до копії платіжного доручення №1 від 24.03.2016 року, відповідач погасив борг в розмірі 1197654,00 грн. (а.с. 13). Позивачем надано Висновок експертного економічного дослідження № 9 від 30.03.2016 року, відповідно до якого надається обґрунтованість розрахунку заборгованості [PERSON] перед [PERSON] внаслідок неналежного виконання умов договорів позики від 30.03.2009 р. б/н. та від 30.04.2009 року б/н станом 01.03.2016 року, зокрема, в частині того, що може мати місце не отриманий дохід (втрачена вигода) у випадку, коли не отримані грошові кошти громадянкою [PERSON] за договорами позики 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н, були б внесені на валютний депозит в будь-яку банківську установу України за середніми ставками (а.с. 14-50). Також позивачем надано Висновок експертного економічного дослідження № 7 від 30.12.2015 року, відповідно до якого грошове зобов'язання в іноземній валюті може становити, якщо воно не виконане, тобто грошові кошти за договорами позики не повернуті. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст. 533 грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Аналогічний висновок Верховного Суду України викладений у постанові у справі за № 6-771цс15 з відповідною правовою позицією. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, розрахунки витрат, на які позивач посилається при визначенні розміру грошових коштів для відновлення свого порушеного права з 01.04.2010 року, з 01.05.2010 року, індексації не підлягають, оскільки прив'язуються до курсу долара США, а відповідно до договорів позики від 30.03.2009 року, 30.04.2009 року, відповідач отримав від позивача грошові кошти в гривнях. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року, яким було стягнуто кошти з відповідача у гривнях, позивачем не оскаржувалось. Відповідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії що свідчить визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. А тому період виникнення зобов'язань відраховується з часу подання даної позовної заяви до суду - 31.03.2016 року, тобто з 31.03.2013 року до фактичного погашення боргу відповідачем - 24.03.2016 року. Згідно із розрахунку, судом встановлено, сума індексу інфляції за період з 31.03.2013 року по 24.03.2016 року складає: 1194000,00 грн. (сума заборгованості) х 1,824 (сукупний індекс інфляції) = 983382,36 грн., сума 3% річних за період прострочення з 31.03.2013 року по 24.03.2016 року складає: 1194000,00 грн. (сума заборгованості) х 3% (розмір процентів річних) = 106969,32 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних підлягають частковому задоволенню за період з 31.03.2013 року по 24.03.2016 року. Відповідно ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише тоді, коли експертиза здійснена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Що стосується позовних вимог про відшкодування збитків для відновлення свого порушеного права в розмірі 2702346,00 грн., відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1585109,31 грн., то дані позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки висновки експертного економічного дослідження не являються належними доказами, та не можуть ґрунтуватися на припущеннях, оскільки, у висновках не враховано строк позовної давності, а також виконання зобов'язання у гривнях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми в гривнях в межах строку позовної давності, а позовні вимоги про відшкодування збитків для відновлення свого порушеного права в розмірі 2702346,00 грн., відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1585109,31 грн. не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 6890,00 грн.

Outcome: partial