Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Радивилівської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтуванні позову [PERSON] зазначив, що з 2009 року сторони перебували в шлюбі , який 25 травня 2017 року розірвано рішенням Краснопільського районного суду Сумської області. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 25 травня 2017 року з позивача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка залишила його з донькою та переїхала проживати в інше місце, при зміні місця проживання, вона пропонувала доньці їхати з нею, але донька відмовилась міняти місце проживання. Позивач здійснює догляд за донькою, займається її вихованням та утриманням, відводить дитину до школи, займається із нею вечорами, має стабільний самостійний дохід, який може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідачка не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання доньки, мешкає в квартирі, яка не облаштована в повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини її навчанням, дитина постійно скаржиться що до неї не телефонує мама і не цікавиться її розвитком. Позивач вважає, що малолітня дитина повинна проживати з ним, так як це відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим звернувся до суду для визначення місця проживання дитини. Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує повністю, відповідач позов визнала повністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Сторони з 2009 року перебували в шлюбі, який 25 травня 2017 року розірвано рішенням Краснопільського районного суду Сумської області. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] ( ас.11). З позивача рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 25 травня 2017 року стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі ј частин від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня звернення до суду з 14.02.2017 року і до досягнення нею повноліття (ас 8-10). Згідно довідки Радивилівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи № 02-10/656 від 24.05.2019 року , [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (ас.12). Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.03.2020 №103 та від 24.07.2020 року Радивилівської міської ради, [PERSON] повністю знаходиться на утриманні батька, батько проживає з 2013 року разом з донькою, займається її вихованням, дбає про її фізичний та духовний розвиток, стосунки в сім`ї доброзичливі, дружні з довірою (ас 13, 45). До складу сім`ї [PERSON] відноситься мати [PERSON] , брат [PERSON] та донька [PERSON] (ас.14) Згідно висновку органу опіки та піклування Радивилівської міської ради від 31.07.2020 № 02.01-20/1095 є доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] і це відповідатиме інтересам дитини (ас 41). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, в зазначеній статті вказано, що «як найкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства`передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії`від 07 серпня 1996 року, § 78). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновкупро те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За змістом статей 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved