Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

У березні 2014р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання недійсним шлюбу між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого 19.10.2003р. Виконкомом Тростянецької сільради Ічнянського району Чернігівської області, актовий запис №02. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач приховала від нього той факт, що вона є інвалідом дитинства. Про вказані обставини позивач дізнався з позовної заяви, поданої дружиною до суду про стягнення з нього на її утримання аліментів. Отже, з посиланням на ч.5 ст.30 Сімейного кодексу України, позивач стверджував, що це є підставою для визнання недійсним шлюбу між сторонами. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому. Додатково, на запитання суду пояснив, що останні 2-3 роки відносини між подружжям [PERSON] значно погіршилося, оскільки відповідач провокувала безпідставні конфлікти, які потягли за собою погіршення психологічного та фізичного погіршення самопочуття позивача, а також, призвели до інсульту. Відповідач не заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що вони дійсно з чоловіком останні 2 роки конфліктують у зв'язку із зловживанням позивачем алкогольними напоями. Тому, вона не заперечувала проти визнання шлюбу недійсним. При цьому, на запитання суду відповідач вказала, що їй відомі наслідки визнання шлюбу недійсним, вона лише бажає розподілити нажите спільно з позивачем шлюбне майно та розлучитися. Приписами ч.4 ст.174 ЦПК України передбачено, що суд не приймає від відповідача визнання позову і продовжує судовий розгляд, якщо це визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки з пояснень відповідача судом установлено, що відповідач не розуміє відмінності між визнанням шлюбу недійсним та розірванням шлюбу, на даний час існує судовий спір про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. Крім того, відповідач заявила, що вона має намір вирішувати питання про розполід спільного майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття від відповідача визнання позову. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача суд встановив наступні обставини. 19.10.2003р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що Виконкомом Тростянецької сільради Ічнянського району Чернігівської області видано відповідне свідоцтво та зроблено актовий запис №02. В подальшому, як встановлено судом в ході судового розгляду з пояснень учасників процесу, подружнє життя не склалося та останні 2-3 роки відбуваються конфлікти на побутовому грунті, оскільки сторони продовжують проживати в одній квартирі. За свідченнями відповідача кімната 23 в квартирі [ADDRESS] була приватизована подружжям на двох. В позовній заяві позивач також вказав адресу свого проживання, яка збігається з адресою відповідача. Відповідач повідомила, що нею було подано до суду заяву про стягнення з позивача на її користь аліментів, і ця справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції. З матеріалів наданих суду позивачем убачається, що відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства. За повідомленням відповідача інвалідність була їй установлена після проведення операції приблизно в десятирічному віці по видаленню пухлини головного мозку, про що вона повідомляла майбутнього чоловіка - позивача у справі. З довідки до акта огляду МСЕК №000231 від 22.02.2005 р. судом установлено, що висновком медичної комісії відповідачу визначено, що вона непридатна до регулярної професійної праці та їй рекомендовано стаціонарне лікування в неврологічному відділенні (а.с.5). Частиною 5 статті 30 Сімейного кодексу України обумовлено, що приховування відомостей про стан здоров'я одним з наречених, наслідком чого може стати (стало) порушення фізичного або психічного здоров'я іншого нареченого чи їхніх нащадків, може бути підставою для визнання шлюбу недійсним. Отже, законодавець встановлює відповідальність за неповідомлення або приховання одним з наречених відомостей про стан здоров'я, якщо в наслідок цього було спричинено шкоду здоров'ю іншому з подружжя або їх нащадкам. Така відповідальність полягає у можливості визнання шлюбу недійсним. Разом з тим, суд дійшов висновку, що після проживання сторін у шлюбі понад десять років позивач не міг не бути обізнаним про те, що його дружина має інвалідність, оскільки навіть проходження обстеження в МСЕК у 2005 році (через два роки після укладання шлюбу) не могло бути непоміченим. Крім того, з рекомендацій, наданих лікарями відповідачу убачається, що за своїм фізичним станом відповідач не придатна до регулярної праці, про що чоловік не міг бути не обізнаним. Дітей подружжя не має, доказів отримання порушення фізичного або психічного здоров'я позивача суду не представлено, тобто наслідків, за спричинені приховуванням хвороби, які могли б бути підставою для відповідальності відповідача, суд не встановив. Підстав для недійсності шлюбу сторін, визначених статтями 22, 24-26 Сімейного кодексу України судом не встановлено. При цьому, суд дійшов висновку, що з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, які передбачають, що звертаючись до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів, сторони мають право розраховувати на прийняття справедливого рішення, тому, позивач не позбавлений можливості розірвати шлюбні відносини з відповідачем в інший спосіб, що не буде порушувати прав останньої. Таким чином, оцінивши належність та допустимість доказів, установлених судом під час розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним шлюбу.

Outcome: dismissed