Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, яка ухвалою суду від 20 березня 2020 року залишена без руху. 25 березня 220 року на виконання вимог ухвали подана заява, яка відповідає вимогам до форми та змісту, в якій заявник просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті [INFO] у місті Євпаторія Автономної Республіки Крим її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Кострома та проживав у м. Євпаторія. В обґрунтування своєї заяви заявник послалась на те, що встановлення юридичного факту в судовому порядку необхідно для отримання нею свідоцтва про смерть чоловіка, реєстрації його смерті, оформлення спадщини, отримання допомоги на поховання. Однак, зробити це в позасудовому порядку заявник наразі не має можливості, оскільки органи ДРАЦС України не можуть здійснити належне юридичне оформлення смерті її чоловіка за законами України з огляду на подання заявником документів, що мають підтверджувати факт смерті, виданих на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. В судовому засіданні заявник підтримала вимоги, викладені в заяві та просила її задовольнити, при цьому пояснила, що чоловік поїхав до Євпаторії влітку 2016 року у зв`язку з потребою доглядати його літню хвору матір та з того часу знаходився на території АР Крим, маючи вид на проживання. За декілька місяців до смерті чоловіка померла і його мати. Заінтересована особа - Центральний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив та про відкладення розгляду не клопотав. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.10, 211, 223, 294, 317 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за фактичної явки учасників її розгляду. Дослідивши наявні у справі докази, заслухавши усні пояснення заявника, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] у м. Євпаторія Автономної Республіки Крим помер громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Кострома, про що до матеріалів справи додані в копіях довідка про смерть №С-00623, складена «Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» 06 березня 2020 року, акт №412 про кремацію, виданий ТОВ «Кримська національна меморіальна компанія» від 10 березня 2020 року, довідка про кремацію, видана ТОВ «Кримська національна меморіальна компанія» від 10 березня 2020 року, в якій зазначено про видачу для захоронення праху на цвинтарі у м. Дніпрі та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , складене «Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» від 06 березня 2020 року. Заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданий Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 11 листопада 2006 року. За даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19 листопада 1997 року [PERSON] , останній 20 листопада 2014 року був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . З наданих заявником в судовому засіданні листа «Управління з питань міграції МВС по Республіці Крим» №52/43795 від 10 жовтня 2019 року та «Відривної частини бланка повідомлення про підтвердження іноземного громадянина або особи без громадянства в Російській Федерації» від 25 листопада 2019 року складених органами, що діють на тимчасово окупованій території України, вбачається, що з 01 грудня 2017 року [PERSON] документований видом на проживання в Російській Федерації як іноземний громадянин, про що є запис в особовій справі та строк закінчення його проживання до [INFO] . Також судом встановлено, що [PERSON] на момент його смерті не набув громадянство Російської Федерації та не був позбавлений громадянства України. Так, згідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Нормою ст.315 ЦПК України закріплено перелік таких юридичних фактів, що підлягають встановленню в порядку окремого провадження, де серед іншого зазначено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. За змістом ст.ст.1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Тимчасово окупованою територією визнається і територія м. Євпаторія Автономної Республіки Крим. За змістом ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Глави 5 Розділу ІІІ Правил державна реєстрація смерті в позасудовому порядку проводиться за заявою родичів померлого органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Даним медичним документом є: лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о); або лікарське свідоцтво про перинатальну смерть. Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Зі змісту норм ст.17 Закону України «Про державну реєстрації актів цивільного стану», Глави 5 Розділу ІІІ Правил слідує, що за відсутності документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Нормою ст.3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість поданої заяви і необхідність її задоволення. Правова позиція суду та прийняте на її підставі рішення ґрунтуються на тому, що згідно норм Конституції України та наведених положень законів забезпечення можливості реалізації та захист прав, свобод та інтересів громадян є одним із головних обов`язків держави, виконання якого не може бути вибірковим. Отже, держава повинна захищати та сприяти реалізації законних прав, свобод та інтересів всіх своїх громадян, в тому числі права на проведення державної реєстрації актів цивільного стану як офіційного визнання і підтвердження державою фактів, з якими пов`язується подальше виникнення в громадян певних цивільних прав і обов`язків, реалізація яких залежить від можливості прийняття до уваги фактичних даних, викладених в документах, складених та виданих органами, що діють на тимчасово окупованій території України. Стосовно даної цивільної справи, правом, яке держава має захищати та забезпечувати можливість для реалізації, є право заявника, як громадянки України та дружини, на державну реєстрацію смерті свого чоловіка, що, в свою чергу, є підставою для реалізації заявником інших своїх прав, пов`язаних зі смертю чоловіка, зокрема права на спадкування після чоловіка, отримання допомоги на його поховання. Натомість, реалізація вказаних прав в позасудовому порядку наразі неможлива з об`єктивних причин - неможливості прийняття у відповідності до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державними органами України, в тому числі органами ДРАЦС України, документів, якими посвідчується факт, дата, місце смерті чоловіка заявника. Разом з тим, згідно практики ЄСПЛ, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, а саме висновків у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), а також згідно Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case) (так званий «намібійський виняток») не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій окупованій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже,

Outcome: approved