Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 травня 2014 року по 30 вересня 2014 року включно в розмірі 12500,00 грн. та 4056,00 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.10.2012 по 30.09.2014 року працює у відповідача на посаді головного інженера проекту по інженерним мережам. Проте, з травня 2014 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату позивачу. Крім того, стверджує позивач, за останні два роки він не використовував своє право на щорічну відпустку (а.с.1-3, 73) В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст. 74 ЦПК України (а.с.23-24, 33-36, 39, 46-47, 70-72) Позивач подав заяву про підтримання позовних вимог в обсязі, викладеному судом вище, зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.73) 05.03.2015 винесена ухвала на підставі ст.224 ЦПК України про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосування до цих правовідносин. З матеріалів справи вбачається, що позивач з 01.10.2012 по 30.09.2014 року працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «БІК «ЄДІТЕПЕ» (далі - ТОВ «БІК «ЄДІТЕПЕ») на посаді головного інженера проекту по інженерним мережам. На підставі наказу №49 був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.41) Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 1 статті 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторони, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Заявляючи вимоги про стягнення заробітної плати, позивач посилався на те, що відповідач нарахував йому заробітну плату у зв'язку із поновленням його на роботі, однак при звільненні її не виплатив. Таким чином, саме відповідач зобов'язаний був надати суду докази виплати позивачу заробітної плати, так як всі документи по її нарахуванню та виплаті зберігаються у відповідача. Натомість відповідач своїм правом спростувати доводи позивача не скористався, як зазначалося судом вище в судове засідання не з`явився. Згідно довідки ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві дохід [PERSON] за період з 01.01.2014 по 30.09.2014 складає 15000,00 грн., а відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих УПФУ в Солом`янському районі м. Києва, за період з 01.01.2014 по 30.09.2014 нарахована [PERSON] заробітна плата за час роботи в ТОВ «БІК «ЄДІТЕПЕ» складає 2500,00 грн. щомісяця (а.с.55-58) На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 12500,00 грн. за період з 01.05.2014 по 30.09.2014 із розрахунку 2500,00 грн. за місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Матеріали справи не містять доказів того, що заробітна плата була виплачена позивачу при звільненні. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем суду не було надано відомості про виплачу позивачу заробітної плати, де би містився його підпис у отриманні заробітної плати, або видатковий касовий ордер з підписом позивача. Відповідно до ст.75 КЗпП України та ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Суд за відсутності доводів і спростувань з боку відповідача вважає доведеними вимоги позивача по стягненню на його користь з відповідача компенсації за невикористану щорічну основну відпустку згідно наданого ним розрахунку в сумі 4056,00 грн. (а.с.73) Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 243,60 грн. та на користь позивача сплачений ним судовий збір за подачу заяви про витребування доказів в сумі 121,80 грн. (а.с.53) На підставі викладеного та

Outcome: approved