Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що познайомилась з [PERSON] в 2002 році, а з 2003 року вони почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS], яка належала йому на праві власності. У 2016 році вони продали його квартиру та придбали майнові права на квартиру [ADDRESS]. Тому останній рік проживали в квартирі її сестри. Сам [PERSON] не працював з 1997 року, тяжко хворів: цироз печінки та був у безпорадному стані, а вона постійно за ним доглядала, піклувалась. Також вона постійно працювала, забезпечувала матеріально їх родину, протягом тривалого часу займалась прибиранням квартири, пранням речей, приготуванням їжі, та іншими побутовими речам. [INFO] [PERSON] помер. Організацією поховання, всі витрати понесла також вона. Відповідачка по справі є матір'ю померлого, але навіть на поховання не приїхала, жодної допомоги не запропонувала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майнові права на квартиру. Заповіту померлий не залишив. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідачка по справі [PERSON], яка є спадкоємцем першої черги. Вказала, що вона є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала разом з померлим з 2003 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу та звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спір щодо спадщини відсутній, оскільки [PERSON] визнає факт спільного проживання з її сином, утримувала його, піклувалась про нього, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані. Просила суд встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, тобто на день його смерті [INFO] та визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом; визнати за [PERSON] право на спадкування за законом спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року позовні вимоги в частині визнання права на спадкування за законом та визнання права власності на ? частини квартири - залишено без розгляду (т.1 а.с. 93). При розгляді справи позивачка подала уточнену позовну заяву (т.1 а.с. 62-66). Обґрунтовувала тим, що з [PERSON] вони почали проживати разом ще в 2003 році, вели спільно господарство, святкували разом всі свята, ходили в гості до спільних знайомих, друзів, разом перебували у відпустці. Коли в її сестри народився син, то [PERSON] ставився до нього як до рідного сина, оскільки своїх дітей не мав, опікувався ним та ставився як до рідного сина. У розмовах, у переписці в соціальних мережах ще в 2012 році [PERSON] називав її дружиною, вказував, що вони проживають разом вже дев'ять років. У 2011 році вони обвінчались, а згодом планували одружитись офіційно, але через його хворобу не змогли цього зробити. Спочатку вони проживали в квартирі, що належала [PERSON] на праві власності. 05 липня 2016 року вони продали цю квартиру, а 04 липня 2016 року вони разом придбали майнові права на квартиру, сплатили повну вартість. Тому дане майно є таким, що набуте за час спільного проживання, тобто спільним майном її та [PERSON], та їй належить ? частина майнових прав на цю квартиру. Вказала, що [PERSON] тяжко і тривалий час хворів, потребував постійного нагляду та допомоги. Вона не лише піклувалась про нього, а й матеріально забезпечувала їх родину. Після продажу його квартири, вони проживали у її сестри. Тому черговість спадкування має бути змінена та надано їй право на спадкування разом з спадкоємцями першої черги. Остаточно просила суд встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 2003 року; змінити черговість права на спадкування, надавши їй право на спадкування разом з спадкоємцем першої черги; визнати за [PERSON] право на спадкування за законом спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі [PERSON] подала відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 46-47, 130-131, т.2 а.с.89-90 ). Вказала, що її син проживав в квартирі в м.Києві, яка була приватизована на нього. У 2006-2007 роках вона переїхала проживати ближче до Києва, але мала місце сварка з позивачкою, так як остання приносила додому горілку, тому вона повернулась проживати на Закарпаття. Останні десять років вона постійно перераховувала кошти йому на оплату комунальних послуг. [PERSON] жалівся, що не може знайти роботу, але час від часу виконував роботу на комп'ютері та отримував кошти, а також здавав кімнату. Всю хатню роботу він виконував сам. Ні він, ні позивачка не казали про хворобу, тому його смерть стала несподіванкою і за станом здоров'я вона не змогла приїхати на похорон. Вважає, що [PERSON] не був у безпорадному стані, так як вона до нього приїжджала в гості. Приїхавши згодом, вона перебувала в тяжкому стані, тому дала розписку щодо поділу нової квартири. Але стара квартира належала її батькам, вона матеріально допомагала сину, тому це майно не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], яка також перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі. Вказала, що квартира була продана за 868 000 грн., хоч в договорі вказана інша ціна, і майнові права на квартиру були придбані саме за ці кошти. Сума в розмірі 150 000 грн. залишилась у позивачки. Вважає позовні вимоги безпідставними. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Сьомої Київської державної нотаріальної контори, товариство з обмеженою відповідальністю «Барселона ЮЕЙ» не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09 січня 1999 року з [PERSON]. Даний шлюб був розірваний 14 квітня 2001 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 208). Відповідно до копії Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 10 вересня 2005 року та від шлюбу в них народилося двоє дітей 2005 та 2007 року народження, що підтверджується відповідно копією свідоцтва про народження [NUMBER] з перекладом та копією свідоцтва про народження [NUMBER]. Відповідно до ст. 280 Сімейного кодексу України, в редакції що діяла на час розірвання шлюбу, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, здійснене за межами України за законом відповідної держави, є дійсним в Україні, якщо в момент розірвання шлюбу, хоча б один із подружжя проживав за межами України. Доводи відповідача про те, що у свідоцтві про розірвання шлюбу від 23.05.2001р. зазначено, що шлюб розірвано з громадянкою [PERSON], суд враховує пояснення позивача, що [PERSON] довгий час не спілкувався з [PERSON], змінила вона за цей період часу прізвище чи ні він не знав і не міг знати, а за законодаством Азербайджану у свідоцтві про розірвання шлюбу зазначається дошлюбне прізвище особи. Доказів на спростування встановленим суду обставин відповідачка суду не надала. Таким чином, доводи відповідача з приводу того, що [PERSON] на момент проживання з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У судовому засіданні з пояснень позивача та представника позивача встановлено, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали разом тривалий час однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У письмових запереченнях відповідача вказувалось, що вже у 2006-2007 роках у [PERSON] та [PERSON] відбувалась сварка, і на той час остання вже проживала разом з померлим [PERSON] 11 вересня 2011 року [PERSON] та [PERSON] обвінчались, про що отримано свідоцтво про шлюб (т.1 а.с. 81). Дані обставини також підтверджуються і роздрукованою перепискою, і спільними фото, і показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали суду, що сім'ю [PERSON] та [PERSON] знають ще з 2003 року. З того часу, вони дійсно проживали разом, вели спільне господарство, між ними склались відносини, притаманні подружжю, вони піклувались один про одного, всі сприймали їх як сім'ю. [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть [NUMBER]). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. При ухваленні рішенні суд враховує також те, що у судовому засіданні позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року та поділити придбане майно. Разом з тим можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали. Відповідно до ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Крім того, положення ст. 74 СК України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження факт проживання однією сім'єю з відповідачем з січня 2004 року по [INFO]. Відповідач хоч і визнавав факт проживання однією сім'єю сторін, але в той же час заперечуючи проти встановлення даного факту судовим рішенням, належних та допустимих доказів суду не надала на спростування наданих позивачкою доказів. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також встановлено, що 04 липня 2016 року між ТОВ «Барселона Ю ЕЙ» та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу майнових прав №122-БН/Б1/43, а саме майнових прав на квартиру [ADDRESS]. Загальна вартість майнових прав на квартиру складає 716 800 грн. (п.4.2 договору). Розрахунок за даним договором здійснювався наступним чином: покупцем до підписання договору сплачено 10 000 грн., а протягом п'яти банківських днів з дня підписання договору покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок продався грошові кошти в розмірі 706 800 грн. (п.4.3 договору). З прибутково-видаткового касового ордеру №322830203 встановлено, що грошові кошти були перераховані на рахунки товариства 05 липня 2016 року в розмірі 706 800 грн. (а.с.33 т.1). Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Також судом встановлено, що 22 липня 2003 року Шевченківською районною у м.Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на імя [PERSON]. 05 липня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. П.2.1-2.3 договору сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 350 000 грн. шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. Підписанням договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність одна щодо одної будь-яких претензій майнового та фінансового характеру. У матеріалах справи відсутні докази того, що продана квартира була відчужена за більші кошти, тому твердження представника відповідача щодо прихованої ціни договору не можуть братись судом до уваги. Відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. При розгляді справи сторонами по справі визналось те, що за кошти, отримані від продажу вищевказаної квартири, було придбано майнові права на квартиру в с.Софіївська Борщавгівка. Про дану обставину вказувала також і позивачка при допиті її у якості свідка. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. При посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. На підтвердження того факту, що майно набуто одним із подружжя під час окремого проживання з другим з подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору. Враховуючи викладене, враховуючи вартість спірного майна, суд вважає, що майнові права на кватиру придбані частково за кошти, що належали відповідачу та є особистою приватною власністю померлого [PERSON] Оскільки майнові права на квартиру становили 716 800 грн., з яких 350 000 грн. були кошти з продажу квартири, яка належала померлому на праві приватної власності, тому частка [PERSON] як особистого майна у майнових правах на квартиру, становить ? частина. Інша ? частина майнових прав на квартиру є спільним майном [PERSON] та [PERSON], оскільки на час придбання проживали однією сім'єю. При цьому судом враховується і час перерахування коштів за майнові права, дати укладених договорів щодо нерухомого майна, відсутність в матеріалах справи доказів того, що кошти від продажу старої квартири були витрачені або іншим чином використані. Пояснення позивача та її представників, що інша частина майнових прав була сплачена за особисті кошти [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих, достатніх доказів не надано. Суд вказує, що обставини щодо вкладення особистих коштів мають підтверджуватись належними доказами, покази свідків з даного приводу є неналежними доказами. Позивачем не заявлено клопотань про витребування доказів в разі складнощів в їх отриманні. Також не підтверджують вкладення особистих коштів позивача виписки по банківським рахункам, наявність депозитів на імя [PERSON], яка є матір'ю позивача, та не є стороною правочинів щодо нерухомого майна. Разом з тим матеріали справи не містять доказів на якій правовій підставі дані кошти були передані [PERSON] чи [PERSON], на яких умовах, тощо. У разі передачі коштів на підставі договору дарування [PERSON], то такий договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. У разі передачі коштів у якості боргового зобов'язання, то відповідно не вказано кому, умови повернення, чи передавалися дані кошти сім'ї. Крім того, п.3.1 договору від 04 липня 2016 року передбачено, що покупець набуває право власності на майнові права на об'єкт нерухомості після оформлення акту приймання-передачі майнових прав та сплати 100% вартості майнових прав. Такий акт в матеріалах справи відсутній. Зважаючи, що доказування не може базуватись на припущеннях, тому позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] майнових прав підлягають задоволенню частково, а саме за [PERSON] слід визнати право на майнові права на ? частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1259 ЦК черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину. Фізична особа, яка є спадкоємцем наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом з спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). З матеріалів спадкової справи встановлено, що до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: мати спадкодавця [PERSON] (25 травня 2017 року), [PERSON] (28 липня 2017 року). Відповідно до ст. 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п.21 постанови вказано, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. У четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали разом з спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Оскільки судом встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без шлюбу позивачки та [PERSON] з 2004 року, тобто більше ніж п'ять років до часу відкриття спадщини, тому [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги. З поданої суду медичної документації встановлено, що [PERSON] хворів (т.2 а.с. 4-87). Щодо наявності хвороб у померлого також підтверджено в судовому засіданні свідками. Разом з тим, з показів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що померлий міг себе обслуговувати, вів домашнє господарство, грався в з племінником позивачки, займався пошуком квартири, домовлявся щодо її придбання, оформлював договори. У матеріалах справи не містяться доказів того, що померлий [PERSON] перебував у безпорадному стані, що зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Не заявлено позивачем клопотань про витребування доказів на підтвердження цим обставинам, не заявлено зокрема клопотань про призначення медичної експертизи для визначення хвороби, її перебігу, аналізу можливості самостійного обслуговування, тощо. Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цим обставинам, тому позовні вимоги в частині змін и черговості задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову.

Outcome: dismissed