Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

у вересні 2013 року позивачка звернулася до суду із позовом у якому просила припинити сервітут [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS], що належить позивачу на праві приватної власності; визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою, яка знаходиться в [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 28 січня 2013 року укладеного між нею та [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, на момент смерті в зазначеній квартирі була зареєстрована її дочка [PERSON], яка власником квартири не була. У зв'язку з чим остання з моменту реєстрації набула сервітутне право користування квартирою, як член сім'ї наймача. Однак, зі смертю [PERSON] підстава, яка слугувала виникненню у [PERSON] сервітутного право користування квартирою відсутня. У судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та просив припинити сервітут [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS], що належить позивачу на праві приватної власності; позбавити [PERSON] права користування квартирою, яка знаходиться в [ADDRESS] на підставі статті 406 ЦК України та статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Законний представник відповідача [PERSON] подала письмові заперечення щодо названого позову. Представник прокуратури Вишгородського району Київської області також заперечував проти позову, поросив відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, до суду не з'явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення проти позову та просив розгляд справи проводити за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. У судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений 28 січня 2003 року державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язується надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення (а.с.6-7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 19 лютого 2003 року, на підставі зазначеного договору за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру у м. Вишгороді (а.с.8). [INFO] померла [PERSON] (а.с.9). З довідки, виданої Комунальним підприємством житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради від 4 вересня 2013 року № 3262, вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, [PERSON], [INFO], яка проживає у [ADDRESS], визнано недієздатною і встановлено над нею опіку, призначивши опікуном її сестру [PERSON], [INFO] (а.с.14-15). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 15 березня 2012 року житлова площа квартири [ADDRESS] складає 18,6 кв.м. умови проживання [PERSON] задовільні. Є всі необхідні меблі, телевізор, освітлення, газова плита, посуд. Сан. вузол в порядку. Є вода, крани працюють. В квартирі прибрано, чисто. Зі слів сусідів - є все необхідне для нормального існування (а.с. 71). Також, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 14 січня 2014 року житлова площа квартири [ADDRESS] складає 32,0 кв.м. умови проживання задовільні. Даний акт підтверджує, що зі слів сусідів і двірника, за вказаною адресою [PERSON] раніше проживала з матір'ю, а після смерті матері проживає одна. (а.с. 72). Відповідно до довідки виданої Управлінням Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області [PERSON] перебуває на обліку в Вишгородському районного му управління Пенсійного фонду і отримує пенсію по втраті годувальника - матері [PERSON] з 1 червня 2009 року (а.с.76). Згідно акту додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи проведеної 8 грудня 2010 року № 871 [PERSON] страждає на хронічне психічне захворювання - помірну розумову відсталість - олігофренію в ступені імбецильності із судомними нападами в амнезії та стійкою соціально-трудовою дезадаптацією, внаслідок якого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Розумова відсталість належить до категорії хронічного, стійкого психічного розладу внаслідок недоумства. [PERSON] потребує встановлення над нею опіки (а.с.77-78). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, територіальний підрозділ Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації відмовлено (а.с. 81-82). З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 січня 2014 року та від 12 лютого 2014 року вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо [PERSON] та [PERSON] відсутні (а.с. 70, 119). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2012 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON], як законного представника (опікуна) [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про встановлення сервітуту, відмовлено (а.с. 131). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Звернувшись до суду, позивач та його представники вважають, що позов підлягає задоволенню на підставі пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України та на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Так, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. В той же час, відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном може бути встановлено, зокрема, щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Однак, всупереч вимог статті 60 ЦПК України, суду не надано належних доказів того, що наявність сервітуту відповідача на користування квартирою [PERSON] порушує будь-які права останньої, а також відсутні докази, на підставі яких суд міг би прийти до висновку, що є інші способи задоволення потреб відповідачки, а саме: забезпечення реалізації її права користування житлом. Тому, на думку суду, у даній справі підстав для застосування положень пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України немає. Твердження позивача про те, що обов'язок, щодо забезпечення житлом недієздатної [PERSON] покладений на її опікуна [PERSON], на вимогах закону не ґрунтується. Навпаки, згідно статті 67 ЦК України, опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Інших підстав для задоволення позовних вимог щодо припинення сервітуту на користування квартирою - позовна заява не містить. Виходячи із позиції суду про відсутність законних підстав для припинення сервітуту, позовна вимога про позбавлення [PERSON] права користування спірною квартирою у [ADDRESS], також є такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до статті 47 ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Чинне законодавство у сфері житлово-правових та цивільно-правових відносин не визначає як підставу для позбавлення особи права користування житлом, перехід права власності на нерухоме майно.

Outcome: dismissed