Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 11 липня 2008 року по 31 липня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні позивача, проте відповідач, проживаючи окремо від позивача з дитиною, не бере у повному обсязі участі у вихованні і витратах необхідних для виховання сина, хоча має такий обов'язок, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 500,00 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду 24 березня 2014 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримуючи свої вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду 25 березня 2014 року заяву про визнання позову в частині обов'язку сплачувати аліменти на сина, проте клопотав про стягнення аліментів у частці від заробітку в розмірі 1/3 щомісяця, оскільки він працює за трудодвим договором в ТЮВ «Гюнсел» та має стабільний заробіток. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, вважає за необхідне ухвалити рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 11 липня 2008 року по 31 липня 2012 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Індустріальним відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №358, та розірваному на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2012 року, яке набрало законної сили 31 липня 2012 року (а.с. 6, 8). Сторони є батьками, народженої у цьому шлюбі дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, долученим до матеріалів справи в копії (а.с.7). Дитина проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї з КП «ЖЕП №26» 18 березня 2014 року (а.с.16) та визнано відповідачем у поданій заяві, обставини чого у зв'язку з цим за правилами ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Одночасно судом встановлено, що позивач з 09 квітня 2012 року не працює, про що свідчить трудова книжка в копії (18-19), доходів від іншої діяльності не має, соціальні виплати не отримує. Відповідач є працездатним, працює за трудовим договором на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Гюнсел», має постійний заробіток, розмір якого за даними довідки про доходи з місця роботи №00000000124 від 17 грудня 2013 року за період з червня по листопад 2013 року склав 8400,00 грн. (а.с. 22) та інших осіб на утриманні не має. Також судом встановлено, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було та оскільки відповідач з дитиною не проживає, регулярного утримання їй не надає, то належить визнати, що ним порушено покладений на нього статтею 180 СК України обов'язок по утриманню, який є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов'язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Водночас, визначаючи розмір аліментів, які підлягають присудженню до стягнення з відповідача, суд виходить з положень ч. 3 ст. 181 ч. 1 ч. 2 ст. 183 та ч.2 ст.182 СК України, які передбачають присудження за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу її матері, батька, розмір яких, у будь-якому випадку, не може бути меншим на одну дитину, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, мешкає разом із матір'ю (позивачем), перебуває на її утриманні, потребує піклування, утримання, а також стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, має постійне місце роботи та заробіток, інших дітей та непрацездатних членів сім'ї на утриманні не має, а також інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, визнання позову відповідачем в повному обсязі, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст.ст. 81,88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial