Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

У березні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенія Вячеславівна, яку позивач уточнила та просила визнати за нею право власності на 3/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за батьком [PERSON] , та на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 червня 1967 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано за [PERSON] . Отже, за правилами статті 60 СК України вищевказаний будинок належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] - Ѕ частина, та [PERSON] - Ѕ частина. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] за життя не розпорядилася належною 1/2 частиною вказаного будинку, заповіту не залишила, а отже спадкування Ѕ частини будинку, що належав [PERSON] , відбувалось за законом. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] було троє дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ). Спадкоємцями першої черги були [PERSON] (чоловік), позивач [PERSON] (дочка), відповідач [PERSON] (дочка), [PERSON] (син). На момент смерті [PERSON] : [PERSON] (чоловік) - проживав разом з померлою, заяву про прийняття спадщини подав, [PERSON] (син) - помер, [PERSON] (дочка, відповідач) - не проживала разом з померлою, заяву про прийняття спадщини в строк визначений ст. 1270 ЦК України не подавала. Таким чином, спадкоємцями за законом померлої [PERSON] в рівних частках по 1/4 будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] . Однак, 02 грудня 2019 року державний нотаріус Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після померлої матері [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] заповів усе належне йому майно [PERSON] . Однак, 23 червня 2020 року державний нотаріус Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після померлого батька [PERSON] . Отже, позивач має право на визнання за нею права власності на 3/4 частини вищевказаного будинку після смерті батька [PERSON] та на 1/4 частину будинку після смерті матері [PERSON] . У зв`язку з викладеним позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Допитана в судовому засіданні 18 червня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона з позивачем [PERSON] є друзями дитинства та сусідами. У позивача є старша сестра - [PERSON] . Коли [PERSON] та [PERSON] були дітьми, то вони проживали разом з батьками в домоволодінні [ADDRESS] . Потім, ще до одруження [PERSON] переїхала жити за іншою адресою, а у вказаному домоволодінні залишились проживати [PERSON] та її батьки - [PERSON] та [PERSON] . Матір [PERSON] померла у 2013 році, на час її смерті у вищевказаному домоволодінні проживали [PERSON] та [PERSON] зі своїми дітьми і чоловіком. Батько позивача помер у 2018 році, на час його смерті проживала [PERSON] зі своєю родиною. Допитана в судовому засіданні 18 червня 2020 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідкою позивача [PERSON] , проживає навпроти. Відповідач [PERSON] є рідною сестрою позивача [PERSON] . При цьому, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає. У 2013 році померла мати позивача та відповідача. Після цього позивач зі своєю родиною проживала разом з батьком за вищевказаною адресою. [PERSON] там не проживав. Рік або два тому помер і батько позивача, а момент смерті якого у домоволодінні [ADDRESS] проживала позивач зі своєю родиною. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 червня 1967 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, актовий запис № 481, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00024644153 від 21 листопада 2019 року (а.с. 87-88). Під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, 27 вересня 1984 року Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно з рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів № 389 від 20 липня на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS] ) (а.с. 13). Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 527 від 14 січня 2019 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності в цілому за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27.09.1984 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно рішення виконкому Красногвардійської районної ради № 389 від 20.07.1984 року, зареєстровано в ДМБТІ та записано в реєстрову книгу № 430 за реєстровим № 111 (а.с. 94 (зворотній бік)). Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент набуття [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] , тобто станом на 27 вересня 1984 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, нормою статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. За таких обставин, оскільки домоволодіння [ADDRESS] ) було набуто у період шлюбу, суд вважає встановленим той факт, що домоволодіння [ADDRESS] ) є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх частки у праві власності на вказане нерухоме майно є рівними і дорівнюють по Ѕ частині за кожним з них. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 19 вересня 2013 року, актовий запис № 6378 (а.с. 14). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, на належне їй майно, в тому числі і на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] ). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено у ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З витребуваної судом копії спадкової справи № 699/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою 02 грудня 2019 року (а.с. 78-127), вбачається, що за життя [PERSON] заповіт не складала, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 58547896 від 02 грудня 2019 року (а.с. 80 (зворотній бік)). Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дошлюбне прізвище позивача [PERSON] , [INFO] , - « [PERSON] », яке остання змінила на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням 21 липня 1990 року шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № [NUMBER] , виданим 21 липня 1990 року Відділом РАЦС виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 910 (а.с. 20). Позивач є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 червня 1970 року Будинком щастя Ленінського району м. Дніпропетровська (а.с. 19). Відповідач [PERSON] , [INFO] , також є дочкою [PERSON] та [PERSON] , про що було зазначено позивачем у позовній заяві, визнавалось відповідачем у її письмовій заяві, що надійшла до суду 18 травня 2020 року, підтверджено показаннями допитаних під час розгляду справи свідків [PERSON] та [PERSON] , а також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00024644295 від 21 листопада 2019 року (а.с. 85). Отже, судом встановлено, що позивач та відповідач є рідними сестрами. Позивачем також зазначено, що у [PERSON] був також син - [PERSON] , який є братом позивача та відповідача, однак [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 23 листопада 2002 року Відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис № 8907 (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , були її чоловік - [PERSON] , дочка - [PERSON] (позивач) та дочка [PERSON] (відповідач). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] , разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані також, серед інших, і її спадкоємці першої черги спадкування за законом: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповіддю Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-1263 від 11 лютого 2019 року (а.с. 92 (зворотній бік) - 93). Допитані під час розгляду справи свідки підтвердили, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , постійно проживали [PERSON] та позивач [PERSON] , а відповідач [PERSON] за сказаною адресою фактично не проживала. З заявами про відмову від спадщини після смерті [PERSON] позивач [PERSON] та [PERSON] не звертались та на підставі ст. 1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину у встановленому законом порядку та набули право на спадкування спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, у встановлений законодавством шестимісячний строк з відповідною заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті її матері - [PERSON] , не зверталась. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За таких обставин, оскільки відповідач [PERSON] у встановлений законом строк не зверталась з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та не проживала постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд вважає, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку не прийняла. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, оскільки спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] були чоловік [PERSON] та дочка - [PERSON] , очевидним є висновок про те, що кожний з них має право на Ѕ частину спадкового майна [PERSON] , тобто по ј частині домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 02 грудня 2019 року [PERSON] звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою № 1984, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 79). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 грудня 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки крім [PERSON] є і інші зареєстровані за адресою реєстрації спадкодавця особи, які могли прийняти спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України (а.с. 99). У зв`язку з викладеним позивач [PERSON] , з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Враховуючи те, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] постійно проживала разом за адресою: [ADDRESS] , та те, що судом встановлений факт прийняття позивачем спадщини у встановленому законом порядку після смерті своєї матері у вигляді ј частини спірного домоволодіння, враховуючи, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене майно, суд приходить до переконання, що право позивача на спадкування вказаної частини спірного домоволодіння підлягає захисту в судовому порядку. За таких обставин, за [PERSON] слід визнати право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у вигляді ј частини домоволодіння [ADDRESS] . Разом з цим, як було встановлено у судовому засіданні, іншу ј частину спадкового домоволодіння прийняв чоловік спадкодавця - [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав на неї у встановленому законом порядку. Однак слід враховувати, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, що закріплено у частині 5 статті 1268 ЦК України. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 серпня 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1646 (а.с. 16). Після смерті [PERSON] також відкрилася спадщина на належне йому майно. При цьому, ј частина спірного домоволодіння, яку [PERSON] успадкував та прийняв після смерті своєї дружини [PERSON] також увійшла до загальної спадкової маси, що залишилося після його смерті, а враховуючи, що [PERSON] на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України належала також і Ѕ частина спірного домоволодіння, то після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . За життя, а саме 13 березня 2014 року, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-262, згідно якого [PERSON] заповів усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, що належатимуть йому, [PERSON] (а.с. 69 (зворотній бік)). Станом на дату відкриття спадщини після смерті [PERSON] складений ним 13 березня 2014 року вищевказаний заповіт був чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 54510543 від 17.12.2018 року (а.с. 72 (зворотній бік)). 17 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою № 1697 про прийняття спадщини за заповітом, що залишилась після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 67). У зв`язку з цим 17 грудня 2018 року Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 715/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 66-77). 23 червня 2020 року [PERSON] звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлого батька - [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 23 червня 2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 527 твід 14.01.2019 року станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про реєстрацію права власності в цілому за [PERSON] (а.с. 146). У зв`язку з викладеним позивач [PERSON] , з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на 3/4 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Згідно з п.п. 1, 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON] , померлого [INFO] , є позивач [PERSON] , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині в повному обсязі. Оскільки, позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1258, 1261, 2168, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України та

Outcome: approved