Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що є приватним підприємцем та реалізує запчастини для автомобілів. З 2004 року вона співпрацювала із приватним підприємцем [PERSON], якому неодноразово передавала товар для реалізації, однак оплату, за їх спільною домовленістю, отримувала після реалізації запчастин. До 15.02.2014 року [PERSON] постійно замовляв та отримував товар у неї, після чого передавав його для реалізації [PERSON] та іншим продавцям. В подальшому, починаючи з лютого 2014 року і до квітня 2015 року вона почала безпосередньо співпрацювати із [PERSON], при цьому отримувала від нього в телефонному режимі замовлення на запчастини, після чого сформувавши його передавала на МТК «Калинівський ринок» разом із відповідними накладними, один екземпляр яких залишався у неї. [PERSON], в свою чергу, отримавши товар, проводив звірку по накладних, після чого займався його реалізацією, а кошти та записку, що містила відомості про суму переданих коштів та за який товар, залишок товару та суму боргу, передавав їй вже після реалізації товару. [INFO] [PERSON] помер та ним не було здійснено із нею у повному обсязі розрахунку за переданий та проданий товар. Останній раз, станом на 06.04.2015 року [PERSON] передав їй гроші в сумі 531 гривень за продаж запчастин «глушник 13271», вартістю 413 гривень, та «глушник 13215», вартістю 118 гривень. При цьому, не було проведено оплату за наступні запчастини: «глушник нержавійку для іномарок» - 721,95 доларів США та 374 євро, «глушники із простого металу для іномарок» - 15944 гривень, «глушники для жигулів та інших радянських виробників» - 22993 гривень. 27.10.2014 року [PERSON], через [PERSON], передав [PERSON] записку з підтвердженням суми боргу: за отримання «глушників із нержавійки для іномарок» - 8326,5 долларів США, із них [PERSON] заборгував [PERSON] 7668 доларів США. 31.03.2014 року [PERSON], через [PERSON], передав [PERSON] записку з підтвердженням суми боргу: за отримання «гофри» - 545 доларів США, із них [PERSON] заборгував [PERSON] 503,5 доларів США. Також зазначала, що після смерті [PERSON], вона пропонувала сину померлого, [PERSON], сплатити борг батька, так, як, ще під час хвороби [PERSON], в контейнері [NUMBER], на МТК «Калинівський ринок» в м. Чернівці працював він та найманий продавець на ім'я [PERSON]. Крім того, [PERSON] було відомо яким чином здійснювалась передача та оплата товару, так як він особисто неодноразово передавав записки батька та відповідні кошти за товар. Разом з тим, оскільки [PERSON] відмовився повернути кошти, вона змушена була в присутності членів комісії провести інвентаризацію в вищевказаному контейнері, та забрати увесь товар на збереження а адресою: [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи товар, що не був реалізований [PERSON] та взятий нею на збереження, борг [PERSON] за переданий нею йому товар на реалізацію становить: 119 євро, 6122 доларів США, 22075 гривень. В тому числі борг за продаж товару за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року становить: 119 євро, 721,5 доларів США, гривень (за курсом валют станом на 11.02.2016 року), що в гривневому еквіваленті 44503 гривні 37 копійок. Станом на 11.02.2016 загальна сума боргу становить 185 348 гривень 41 копійка, а станом на 26 грудня 2016 року еквівалентно 191 978 грн. 95 коп. При цьому, ураховуючи те, що спадкоємці боржника згідно вимог ст. 1282 ЦК України несуть відповідальність також і за боргами спадкодавця, вона 1 вересня 2015 року звернулася до [PERSON] та [PERSON] із відповідною письмовою претензією про зобов'язання сплатити суму боргу. Однак, [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку вищевказаний борг не сплатили, а тому вона змушена звернутись до суду. Крім того, вказуючи на те, що відповідачка [PERSON] як спадкоємиць [PERSON] прийняла спадщину після його смерті, до складу якої входить нерухоме майно, вважає, що в рахунок погашення заборгованості слід звернути стягнення на спадкове майно [PERSON], а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS], та земельної ділянки [ADDRESS]. Посилаючись на вказане, уточнивши заявлені вимоги, просила стягнути із спадкоємиці [PERSON] суму боргу за переданий товар, що становить 191 978 грн. 95 коп. боргу та в рахунок даної суми боргу звернути стягнення на 1/3 частини квартири [ADDRESS], та земельну ділянку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, просила про його задоволення. При цьому, суду пояснив, що [PERSON] в усній формі домовився з нею про взяття товару для реалізації, який вона йому передавала згідно отриманих по телефону замовлень. При передачі товару надавала йому накладні. Крім того, про передачу товару також свідчить існуюча між ними переписка про отриманий та реалізований товар, а саме конверти із записками, в яких [PERSON] зазначав про реалізований товар, передавав їй кошти за нього та вказував про залишок товару та суму боргу. Представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, просила про його задоволення. При цьому, суду пояснив, що саме оригінали письмових записок, складених [PERSON], свідчать про невиконанні зобов'язання [PERSON] Крім того, оскільки [PERSON] помер, його зобов'язання залишилися невиконані, а тому відповідальність в межах вартості спадкового майна повинна нести відповідачка [PERSON] як єдиний спадкоємиць померлого. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. При цьому, суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] не було відомо про боргові зобов'язання спадкодавця. Крім того зазначила, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування між [PERSON] та [PERSON] боргових зобов'язань, а надані записки не є належними доказами факту передачі товару, його найменування, кількості, вартості тощо та суми боргу. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому, суду пояснив, що орендну плату за контейнер не сплачував, йому не відомо звідки батько брав товар під реалізацію. Дійсно він передавав [PERSON] конверт, але не кошти. У його відсутності, після смерті батька, товар був повістю забраний [PERSON] Про існування будь-яких зобов'язань [PERSON] перед позивач йому нічого не відомо. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа, [PERSON] пояснив суду, що з 2014 року [PERSON] співпрацював з [PERSON], яка передавала йому через знайомих або використовуючи таксі, під реалізацію товар. [PERSON] підтвердив, що дійсно передавав [PERSON], отримані від [PERSON] кошти за реалізацію товару. Крім того, йому відомо, що між [PERSON] та [PERSON] проводилась відповідна переписка щодо нереалізованого товару, однак офіційно інвентаризація не була проведена. Свідок [PERSON] пояснила суду, що разом з [PERSON] здійснювала торгівлю на МТК «Калинівський ринок». Особисто передавала [PERSON] отримані від [PERSON] кошти за реалізовану продукцію. Однак їй нічого не відомо про боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] на ринку реалізовував запчастини, отримані від [PERSON] Інколи [PERSON] особисто привозив запчастини від [PERSON] для [PERSON], передавав розписки та гроші за отриманий товар. Відносно боргових зобов'язань [PERSON] свідок дізнався від [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] на ринку реалізовував запчастини, отримані від [PERSON] Інколи разом із [PERSON] привозили від [PERSON] запчастини для [PERSON] Йому нічого не відомо про боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що приблизно у 2014-2015 роках, на прохання [PERSON], передавала запчастини під реалізацію [PERSON], який взамін надав конверт з грошима. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] здійснював торгівлю запчастин, які отримував від [PERSON] Однак, йому нічого не відомо про боргові зобов'язання [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, третьої особи, свідків та дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Разом з тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому, відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджено відповідним свідоцтвом про право на зайняття підприємницькою діяльністю, а також не заперечується й представником відповідача (а.с.5). При цьому, як встановлено судом, позивач займаючись підприємницькою діяльністю співпрацювала із [PERSON], якому на реалізацію передавала замовлений згідно накладних товар - глушники та інші запчастини до автомобілів, що підтверджено поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків, а також не заперечувалося й представником відповідача та [PERSON], які суду показали, що дійсно [PERSON] займався реалізацією запчастин на МКП «Калинівський ринок». Крім того, як убачається з наявних в матеріалах справи копій накладних на товар від 14.01.2015 року, 27.01.2015 року, 05.02.2015 року, 14.02.2015 року, 19.02.2015 року, 28.02.2015 року, 09.03.2015 року, 20.03.2015 року, 06.04.2015 року, [PERSON] придбавала різного роду запчастини на автомобілі як іноземного, так і вітчизняного виробництва, зокрема глушники тощо (а.с. 6-9, 143- 163, 232-251 т.1), та як зазначає позивач даний товар по вказаним накладним передавала на реалізацію [PERSON] Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач [PERSON] вказувала, що згідно накладних на товар вона передавала його на реалізацію [PERSON], який здійснював його продаж на МКП «Калинівський ринок» та в подальшому, після його реалізації здійснював розрахунок із нею, однак оскільки повного розрахунку за товар [PERSON] не було з нею проведено у зв'язку із його смертю, просила суму боргу за переданий товар стягнути із спадкоємця [PERSON] - [PERSON] Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 ЦК України, так, зокрема, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки - припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Крім того, за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. При цьому, як встановлено судом, [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить актовий запис № 774 від 09.04.2015 року відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції (а.с. 65 т.1). Так, положення статей 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі. Таким чином, ураховуючи вищевказані вимоги норм матеріального права, вирішуючи даний спір, суд повинен з'ясувати, чи повідомив спадкоємець кредитора про відкриття спадщини, чи було кредитору відомо про борг спадкодавця перед ним, коли кредитор дізнався чи міг дізнатися про відкриття спадщини після смерті боржника, чи прийняли на той час спадкоємці спадщину з огляду на положення ст.ст. 1268-1270 ЦК України, чи звертався кредитор з вимогою до спадкоємців, які прийняли спадщину, про повернення суми боргу й відповідно належним чином вирішити питання підставності пред'явленої кредитором вимоги до спадкоємців. Як убачається з матеріалів справи, зокрема витребуваної на підставі ухвали суду копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] (а.с. 61-78, т. 1). При цьому, син [PERSON] - [PERSON] на підставі поданої до нотаріальної контори заяви від 2 червня 2015 року відмовився від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] на користь матері [PERSON].( а.с. 68, зворотня сторона, т. 1). Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] Крім того, як убачається з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частини квартири [ADDRESS], та земельної ділянки [ADDRESS] (а.с. 71-73 т.1). Разом з тим, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], так як спадкоємицею не подано державній нотаріальній конторі документів про державну реєстрацію прав власності на квартиру, частка якої успадковується, про що свідчить постанова державного нотаріуса Літун М.В. за № 2100/02-31 від 20.10.2015 року (а.с. 77-78 т. 1). Відповідно до висновку експерта СП «Західно-український експертно-консультативний центр» за № 852 від 16.11.2016 року убачається, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 849160 гривень. Ринкова вартість 1/3 вищевказаної квартири складає 283053 гривень. Ринкова вартість земельної ділянки [ADDRESS], становить 77400 гривень (а.с. 33-49 т.2). Крім того, як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], дізнавшись про смерть [PERSON], з метою отримання коштів, які заборгував останній за переданий йому на реалізацію товар, звернулася 24 червня 2015 року із вимогою про повернення суми боргу за переданий [PERSON] товар на реалізацію в розмірі 119 Євро та 6122 долари США та 22075 грн. Дану суму боргу просила повернути у строк до 1 вересня 2015 року (а.с. 10). При цьому, дана досудова вимога була направлена на адресу [PERSON] та [PERSON] рекомендованим листом та відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана, зокрема [PERSON], як спадкоємцем боржника 27 червня 2015 року (а.с. 11, т. 1). Однак, дана досудова вимога про повернення суми боргу відповідачем як спадкоємцем боржника у строк до 1 вересня 2015 року в добровільному порядку виконана не була, у зв'язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду. При цьому, вказуючи на існування боргу [PERSON] за переданий на реалізацію товар й відповідно існування невиконаного зобов'язання [PERSON] перед позивачем, [PERSON] як на доказ посилалась на вищевказані накладні, копії яких наявні в матеріалах справи та які, як вона зазначала, разом із товаром передавала [PERSON], а також на записки [PERSON], які передавалися ним [PERSON] та [PERSON] за період з 3 березня 2014 року по 27 жовтня 2014 року та за період з 15 травня 2013 року по 31 березня 2014 року, в яких [PERSON] зазначав про проданий товар, суму грошових коштів, за яку він був проданий та залишок коштів, які він ще повинен був сплатити [PERSON] за товар, а також конверти, в яких ці записки передавалися ( а.с. 232- 251, т. 1). Саме враховуючи дані записки та накладні позивачем було визначено суму боргу [PERSON] за переданий на реалізацію товар в розмірі 119 євро, 6122 доларів США, 22075 гривень за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року, що станом на 26 грудня 2016 року еквівалентно 191 978 грн. 95 коп. Відповідно до висновку експерта № 1299-К від 09.08.2016 року Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, рукописні записи в оригіналах записок, прикріплених до аркушів справи 232-234, 236-251, виконані [PERSON] (а.с. 7-11 т. 2) . Разом з тим, як убачається з пояснень представника відповідача, відповідачка [PERSON] вищевказану суму боргу за вищевказаними накладними та записками, які як зазначає позивач є борговими, не визнає, зазначаючи на те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту передачі [PERSON] товару за накладними на певну суму та відповідно, надані записки не є підтвердженням існування боргових зобов'язань та не підтверджують суми боргу. Так, положеннями ст.ст. 57-59 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зокрема, відповідно до вимог ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом з тим, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження факту передачі [PERSON] товару на реалізацію та існування боргових зобов'язань, суд приходить до висновку, що позивачем в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу товарів на певну суму з метою його подальшої реалізації, зокрема актів приймання - передачі товару, накладних на поставлений товар тощо, які б беззаперечно підтверджували факт передачі позивачем товару та його отримання [PERSON], у тому числі доказів щодо кількості та переліку товарів на певну суму та факт отримання [PERSON] даного товару. До того ж, як убачається з наданих позивачем копій накладних, усі вони виписані на ім'я позивача й відповідно підтверджують виключно факт отримання нею замовленого товару на певну суд, та не містять будь-яких даних про отримання даного товару саме [PERSON], у тому числі не містять його підписів, які б підтверджували факт отримання ним даного товару по вказаним накладним, а також актів приймання-передачі товару. Щодо наданих позивачем як доказ на підтвердження існування боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] та відповідно суми боргу вищевказаних письмових записок, які були написані власноручно [PERSON], що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, то суд зазначає наступне. Так, частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, такий доказ повинен, зокрема повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину, які засвідчують факт отримання боржником від кредитора певної кількості речей, його якості та вартості, із зобов'язанням їх повернення, а дату отримання товару його найменування, кількість та дату повернення тощо. Однак, надані позивачем письмові записки не містять в собі відомостей про дату отримання [PERSON] саме від [PERSON] певного виду товару за конкретними накладними, загальну його кількість, перелік та вартість, а також даних щодо строків його отримання та строків сплати коштів. При цьому, ураховуючи те, що надані позивачем записки на підтвердження існування боргових зобов'язань, що являють собою аркуші паперу (розписки), хоча і містять в собі незрозумілі цифрові записи та скорочені ініціали «[PERSON].» , «[PERSON]», «[PERSON]» «[PERSON]», а також дані щодо найменування товару, певні суми та дати, на дуку суду з урахуванням відсутності доказів щодо передачі даного товару, вони не можуть бути належним підтвердженням існування суми боргу [PERSON] перед позивачем за товар, оскільки з їх змісту не убачаються відомості щодо загальної кількості товару та дати його поставки та суми поставки, відсутня фіксація факту передачі товару на певну суму із зобов'язанням сплати за нього коштів у певні строки тощо. Крім того, ураховуючи відсутність належних доказів передачі товару [PERSON] на певну суму, його кількості та якості, зокрема відповідного акту-прийняття, та даних щодо загальної суми переданого товару, дати його передачі, а також даних щодо реалізації певного товару з попередньо переданого на певну суму, відповідних актів-звірки та пояснень позивача в тій частині, що після смерті [PERSON] нею було вивезено з контейнеру, в якому він працював, запчастин для автомобілів та на яку суму та яких саме, їх назв, вартості, кількості, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження суми боргу [PERSON] перед [PERSON] за переданий товар. Щодо пояснень свідків, то дані свідки не повідомили суду будь-яких даних щодо існування зобов'язання [PERSON] сплатити [PERSON] певної суми коштів за товар. До того ж, ураховуючи норми процесуального законодавства в частині належності доказів, пояснення свідків не можуть бути належними доказами в частині доведення факту існування договірних відносин між позивачем та [PERSON] та існування суми боргу. За таких обставин, вирішуючи питання про наявність між сторонами зобов'язання щодо повернення коштів за переданий товар, суд приймає до уваги доводи відповідача в частині оспорення факту наявності між сторонами договірних правовідносин, на підтвердження яких можуть бути надані аркуші паперу (письмові записки) з підстав невідповідності їх вимогам закону та відсутності у них усіх притаманних для договору купівлі-продажу товару даних. При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд, ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, оцінивши усі надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не доведено суми боргу спадкодавця [PERSON] перед позивачем за договором купівлі-продажу товару й відповідно підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], як спадкоємця боржника за договором купівлі-продажу та звернення стягнення на спадкове майно відсутні. На підставі ст. ст. 3,4, 15, 16, 202, 207, 208, 655, 1218, 1219, 1268, 1272, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: dismissed