Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 08.04.2017 року, просив стягнути з відповідачів середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 79301, 20 грн. та 10000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до розпорядження Червоноградського міського голови від 11.04.2016 р. № 8-п відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпПУ, у звязку із призначенням директора КП «Ринок «Левада», його звільнено з посади виконуючого обовязки директора КП «Ринок «Левада» 14 квітня 2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору. Кошти нараховані до виплати у квітні 2016 року йому було виплачено 20.04.2016 року. Вважає, що власник затримав по сьогоднішній день розрахунок сум, які зобовязаний був виплатити у відповідності до закону у день звільнення. Згідно наданого позивачем розрахунку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 79301, 20 грн. Зазначає, що постановою Червоноградського міського суду у справі №459/9/17 за порушення трудового законодавства [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності. У звязку із не проведенням з ним розрахунку у день звільнення, він був обмежений в отриманні законних виплат та обмежував своє життя, змушений був вишукувати додаткові суми для існування. 31.03.2017 року відповідач [PERSON] подав заперечення проти позову, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що 20.04.2016 року виплачено належні позивачу при звільненні зарплату за квітень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку у належному розмірі. Затримка виплати позивачу цих коштів тривала 5 днів. Він став директором підприємства 15.04.2016 року. На час звільнення позивача саме він був в.о. керівника КП «Ринок «Левада». Отже, не нарахування та невиплата позивачу адміністрацією підприємства у день звільнення усіх належних йому сум не стосується його дій чи бездіяльності, оскільки 14.04.2016 року він не належав до адміністрації підприємства. Вважає, що позивачем не наведено доказів заподіяння йому моральних страждань. Крім того, позивачем пропущено тримісячний строк позовної давності, який почав свій перебіг 20.04.2016 року, моменту проведення розрахунку. 07.04.2017 року позивач подав відзив до заперечень проти позову. Зазначив, що винуватість [PERSON] встановлена постановою Червоноградського міського суду від 30.01.2017 року №459/9/17. Вказує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про працю не обмежується строком звернення працівника. 27.04.2017 року представник КП «Ринок «Левада» подав заперечення проти позову, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначив, що актом від 21.04.2016 року стверджується, що після звільнення з посади в.о. директора підприємства позивачем не передано підприємству, зокрема, табель обліку робочого часу за 2016 рік та графіки відпусток на 2016 рік, що унеможливило перевірку відпрацьованого позивачем у 2016 році часу, а також чи була використана позивачем відпустка у 2016 році. При звільненні позивачу нараховано 1036, 74 грн. компенсації за 6 днів невикористаної відпустки за період за січень-березень 2016 року та 2045, 45 грн. зарплати за період з 01 по 14 квітня 2016 року, я якої утримано 554, 79 грн. податку з доходів фізичних осіб та 46, 23 грн. військового збору, загальна сума нарахованих йому коштів становила 2481, 17 грн. Представник відповідача КП «Ринок «Левада» подав заяву про застосування строків позовної давності від 24.04.2017 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав вказаних у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представники відповідача КП «Ринок «Левада» у судовому засіданні позов не визнали, просили застосувати строк позовної давності. Зясувавши обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Як видно з копії розпорядженням Червоноградського міського голови від 29.12.2015 р. № 30-п «Про призначення виконуючого обовязки директора комунального підприємства «Ринок «Левада» у звязку із закінченням контракту із директором КП «Ринок «Левада» [PERSON] призначено виконуючим обовязки директора КП «Ринок «Левада»» з 01 січня 2016 року до призначення директора КП «Ринок «Левада»» в установленому законодавством порядку. Розпорядженням Червоноградського міського голови від 11.04.2016 року № 8-п відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпПУ, у звязку із призначенням директора КП «Ринок «Левада», позивача звільнено з посади виконуючого обовязки директора КП «Ринок «Левада» 14 квітня 2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору, що підтверджується копією даного розпорядження. Розпорядженням Червоноградського міського голови від 11.04.2016 р. № 7-п [PERSON] призначено на посаду директора КП «Ринок «Левада»» з 15 квітня 2016 року за контрактом. Як вбачається із копії відомості на виплату грошей № ВПЗ-000047 за квітень 2016 р. КП «Ринок «Левада»» позивачу нараховано у квітні 2016 р. грошові кошти в сумі 2481,17 грн., які він отримав 20.04.2016 року. Згідно копії наказу КП «Ринок «Левада» від 31.12.2015 року №36, на підставі розпорядження міського голови №30-п від 29.12.2015 року, бухгалтерії необхідно здійснити виплату коштів за невикористану відпустку за період з 02.01.2013 року по 31.12.2015 року у кількості 80 днів. Відповідно до довідки КП «Ринок «Левада» про середній заробіток [PERSON], за період з січня по березень середній заробіток останнього склав 172, 79 грн. При звільненні позивачу нараховано 1036, 74 грн. компенсації за 6 днів невикористаної відпустки за період за січень-березень 2016 року та 2045, 45 грн. зарплати за період з 01 по 14 квітня 2016 року, я якої утримано 554, 79 грн. податку з доходів фізичних осіб та 46, 23 грн. військового збору, загальна сума нарахованих йому коштів становила 2481, 17 грн., що підтверджується довідкою розшифровкою нарахувань з/п [PERSON] Вирішуючи спір, судом ураховано наступне. Згідно з положеннями частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині 1 статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст. 60 ч.1 ЦПК України особи, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачами не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень частини 1 статті 117 КЗпП України щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Отже, ураховуючи невиконання обовязку перед позивачем щодо здійснення у день звільнення виплати всіх належних йому сум, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а кількість днів, за які існує затримка розрахунку при звільненні, складає 5. Щодо позовної вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. суд звертає увагу на те, що відповідно до присів ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві моральної шкоди у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, суд вважає недоведеним завдання останньому такої шкоди. Отже, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити, у звязку з безпідставністю. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~(ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року розяснено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як встановлено судом розрахунок із позивачем було проведено 20.04.2016 року, а з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся 02.03.2017 року, пропустивши тримісячний строк звернення до суду, із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не звертався. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що з ним не проведено остаточного розрахунку по даний час, оскільки доказів на підтвердження зазначеної обставини позивачем не подано, вимог про стягнення недоплачених сум при звільненні не заявляв. Безпідставним є посилання позивача на рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013 року, оскільки таке не стосується спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування позовної давності, ненадходження від позивача заяви про поновлення строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed