Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У вересні 2013 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 03.05.1983 р. до 04.08.2009 р. працював спочатку помічником машиніста, а потім машиністом екскаватору з відвантаження руди Першотравневого кар'єру ПАТ «Північний ГЗК». 25.06.2009 р. висновком МСЕК йому встановлено третю групу інвалідності та стійка втрата профпрацездатності у розмірі 45 % первинно на термін до 01.07.2014 р.. У зв'язку з професійною хворобою йому спричинена моральна шкода, так як він перебуває на диспансерному обліку, змушений змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Його турбує значне зниження сили в руках, підвищена дратівливість, погіршення сну та пам'яті, ниючі болі та обмеження рухів у суглобах, хребті, набряки колінних суглобів і гомілок, судоми у мязах рук і ніг, головний біль, підвищений артеріальний тиск. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту. Просить стягнути з відповідача 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача позов не визнав, вказує що позивач при влаштуванні на роботу знав про важкість та шкідливість роботи, про що його повідомляв відповідач, тривалий час за своєю ініціативою працював у цих умовах, допускаючи настання профзахворювань при тому, що чинне законодавство не встановлює прямої заборони або обмеження тривалості такої роботи, а тому відповідач не може нести відповідальність з приводу завдання моральної шкоди, доказів на заподіяння якої та її розміру позивач також не надав. При цьому позивач отримав одноразову допомогу, в тому числі для компенсації моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків та профзахворювань на виробництві. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.05.1983 р. до 04.08.2009 р. працював спочатку помічником машиніста, а потім машиністом екскаватору з відвантаження руди Першотравневого кар'єру ПАТ «Північний ГЗК» (а.с. 4-8). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійне захворювання та висновком МСЕК від 25.06.2009 р. йому було встановлено первинно стійку втрату професійної працездатності у розмірі 45%. (а.с. 14, 15, 16). З дослідженого в судовому засіданні акту № 26 від 30.04.2009 р. розслідування хронічного професійного захворювання слідує, що позивачу встановлено діагноз: вібраційна хвороба першої - другої стадії від дії загальних вібрацій з церебрально - периферичним ангіодистонічним синдромом зі стійкою артеріальною гіпертензією, синдромом полірадикулоневропатії з порушенням статико - динамічної функції хребта другого - третього ступеню та нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу ПФС другого ступеню, деф. Артрозу і пері артрозу ліктьових і колінних суглобів з комбінованими контрактурами ПФ першого - другого ступеня зі стійким больовим синдромом., хронічний бронхіт ЛН першого ступеню.(а.с. 9-13). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту № 26 розслідування хронічного професійного захворювання від 30.04.2009 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах шкідливості впливу на організм запиленості повітря робочої зони, вібрації, які на робочому місці перевищують гранично - допустимий рівень в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, якою передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 45 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно, не має можливості виконувати частину побутової роботи. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві зв'язки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 40000 грн. за встановлені 45 % втрати професійної працездатності. При цьому суд виходить з міркувань розумності,виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 243 грн. 60 коп. судового збору. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial