Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] та просила визнати квартиру [ADDRESS] (далі по тексту рішення - спірна квартира) спільним сумісним майном сторін, а також визнати за нею право на ? її частку. 15.10.2013 року [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю (а.с. 30-32). Ухвалою суду від 17.12.2013 року позови були об»єднані в одне провадження (а.с. 62). [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі; проти зустрічних вимог заперечувала. Вона та її представник [PERSON] суду пояснили, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі, за спільні кошти, тому у відповідності до ст.ст.60,70 Сімейного Кодексу України є спільною власністю сторін, а їх частки у праві власності на неї є рівними. [PERSON] зазначила, що однокімнатна квартира, яка належала [PERSON] ще до шлюбу з нею, була продана ним через два місяці після купівлі спірної квартири задля повернення боргів, ніяк не пов»язаних із придбанням спірної квартири. Про розписку, на яку [PERSON] спирається, стверджуючи, що нібито купив спірну квартиру за запозичені кошти під гарантії повернення їх після продажу своєї однокімнатної квартири, вона дізналася тільки в судовому засіданні. За її словами такі обставини в дійсності місця не мали. [PERSON] підтримав свої зустрічні вимоги до колишньої дружини і заперечував проти її позову. Він та його представник [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] З метою покращення житлових умов сім»ї [PERSON] вирішив продати цю квартиру та купити іншу більшої площі. У лютому 2001 року він дізнався про продаж двохкімнатної квартири [ADDRESS] у тому ж будинку, де проживав. Оскільки продавець намагався укласти угоду якнайшвидше, часу на продаж своєї квартири [PERSON] не мав, тому він 22.02.2001 року взяв у позику 16500 грн. у [PERSON] і за ці кошти купив спірну квартиру, а 18 квітня 2001 року продав свою квартиру і розрахувався з [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила, що про терміновий продаж попередніми власниками спірної квартири повідомила [PERSON] вона; він просив у неї грошей в борг, щоб купити цю квартиру. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили викладені [PERSON] обставини укладання договору позики для купівлі квартири. Свідок [PERSON] повідомила, що навесні 2001 року вона купила для батька однокімнатну квартиру у [PERSON] за 3000 доларів США. Суд, вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 23 квітня 1999 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] Сім»я проживала в однокімнатній квартирі [ADDRESS] яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради 15.04.1997 року. 22 лютого 2001 року [PERSON], яка діяла від свого імені і від імені [PERSON], продала, а [PERSON] купив - як зазначено у договорі купівлі-продажу - за 7 350 грн. двокімнатну квартиру [ADDRESS] (договір, а.с. 35). 18 квітня 2001 року [PERSON] продав [PERSON] за 6 374грн., як зазначено у договорі, свою однокімнатну квартиру [ADDRESS] (договір, а.с.34). Подружжя [PERSON] тривалий час разом проживало у спірній квартирі. 15.06.2013 року з ініціативи [PERSON] шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили (а.с. 9). Спірна квартира складається з двох житлових кімната та підсобних приміщень, її загальна площа становить 43,37 кв.м. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного Кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов»язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом (п.1 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».) Оскільки шлюб сторони уклали у 1999 році, а спірну квартиру придбали у 2001 році, їх права щодо неї виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України. Отже, вирішуючи спір, суд виходить із положень діючого на той час закона - Кодексу про шлюб та сім»ю України. Стаття 22 КпШС України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України було встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. …Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13). На доказ того, що спірна квартира є його роздільним майном, [PERSON] посилається на розписку про отримання ним коштів у борг і їх подальше повернення, договори купівлі-продажу квартир та показання свідків. Натомість [PERSON] ці обставини не визнає. Оцінивши надані сторонами докази за правилами ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку про те, що достатніх та достовірних доказів своїх позовних вимог [PERSON] суду не надав. Так, послідовність укладення договорів купівлі-продажу є такою: спочатку [PERSON] придбав спірну квартиру і тільки через майже 2 місяці продав належну йому однокімнатну квартиру. Належних доказів, що [PERSON] обіцяла не претендувати на спірну квартиру і визнавала, що вона на це майно права не має, [PERSON] суду не надав - його колишня дружина це категорично заперечує, а розписка, нібито видана їм [PERSON] 20.02.2001 року, підпису [PERSON] не містить. Ніяких інших письмових доказів того, що [PERSON] визнавала спірну квартиру роздільним майном свого чоловіка та знала про те, що задля її придбання він позичив кошти, суду також не надано. Суд зауважує також, що зміст розписки в частині суми коштів не узгоджується із вартістю спірної квартири (а.с. 35), а також ціною, за яку була продана однокімнатна квартира (а.с. 34), зазначених у належних письмових доказах, якими є нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу квартир. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є таким, що підлягає задоволенню. Законних підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] суд не встановив. На підставі викладеного, відповідно до статей 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved