Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи тим, що 28 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 014/8051/74/52814, відповідно до якого позивачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитної лінії з лімітом 702 610 доларів США зі сплатою 13,25% річних на строк до 28 лютого 2017 року. Позивач вважає, що вказаний договір суперечить нормам Конституції України, ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки зобов'язання виражене у іноземній валюті, а не в грошовій одиниці України відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України. Крім того, вказаний договір суперечить ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить детального розпису сукупної вартості кредиту, всіх супутніх послуг, умови договору є несправедливими. При укладенні договору позивач не отримав повної інформації про кредит, що вводить позивача в оману. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав заяви про розгляд справи у його відсутність, а також письмові заперечення (а.с. 57, 58). У запереченнях зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з цим позовом до суду. Залучені до участі у справі як треті особи ТОВ «Міжнародна адвокатська компанія Жаріков і Синиченко», [PERSON] до судового засідання не з'явились. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача та у відсутність третіх осіб, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що 28 лютого 2007 року між сторонами [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»укладено кредитний договір № 014/8051/74/52814, відповідно до якого позивачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитної лінії з лімітом 702 610 доларів США зі сплатою 13,25% річних на строк до 28 лютого 2017 року (а.с. 9-17). Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Отже, вказана норма визначає правовий статус грошової одиниці України, але не визначає сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 627, 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки боржник [PERSON] погодився на укладення кредитного договору в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору кредиту недійсним з підстав укладення його в іноземній валюті. Також суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що банком не дотримані вимоги ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме йому не надано повної інформації щодо сукупної вартості кредиту, який фактично підлягає виплаті щомісячно, оскільки як вбачається з самого кредитного договору, погашення кредиту здійснюється до додатку № 2 до кредитного договору, що є невід'ємною його частиною. У вказаному графіку визначається сума повернення кредиту щомісячно з відсотками. Тобто, банк свій обов'язок виконав повністю, надавши відповідачу повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, який фактично підлягає виплаті щомісячно. При цьому, суд бере до уваги, що питання про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вирішувалось у судовому порядку (справа № 2-167/12), за результатами якої стягнуто з відповідача та поручителів кредитної заборгованості. Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, з графіком погашення кредиту, що додатком № 2 до договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Також суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з цим позовом до суду. З урахуванням наведеного суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed