Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У березні 2020 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідачів в солідарному порядку, як спадкоємців померлого [PERSON] , який отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 20000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,9% на місяць з розрахунку 360 днів у рік. [INFO] [PERSON] помер та станом на день його смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 8994,71 грн., з яких 8936,20 гривень основного боргу за кредитом, 58,51 гривень заборгованості по відсоткам. Банк 28 квітня 2015 року надіслав претензію до П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, отримавши 15 травня 2015 року відповідь про те, що спадкоємці померлого [PERSON] з заявами про прийняття спадщини не звертались, а спадкова справа заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що відповідачі є спадкоємцями померлого, а тому прийняли обов`язок по сплаті заборгованості за кредитним договором на підставі чого просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8994,71грн. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 21 квітня 2020 року, після отримання відповіді відділу адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 17 квітня 2020 року на запит суду щодо уточнення місця реєстрації відповідача від 30 березня 2020 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності призначено підготовче засідання у справі з проведення її письмової підготовки. Відповідачі свої відзиви не подали, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли і про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем їх постійного проживання (перебування). Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направив, однак у заяві, поданій одночасно з позовною заявою, клопотав про розгляд справи у відсутності представника у разі його неявки в суд. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2020 року підготовче засідання закрито та справа призначена до судового розгляду в заочному порядку у зв`язку з неявкою відповідачів, які про причини своєї неявки не повідомили та про розгляд справи в їх відсутність не клопотали, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача, від якого надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, яка з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні доказів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір «Авто в кредит» із заповненням Анкети-заяви та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 26 вересня 2007 року, з отриманням кредитної картки «Універсальна» № [NUMBER] , та відкриття рахунку від 01 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 20000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць з розрахунку 360 днів у рік. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. В порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконував та не повернув використані ним кредитні кошти з оплатою за користування коштами відсотків. При цьому, судом встановлено, що [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 09 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського місткого управління юстиції, актовий запис № 1169, копія якого знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.38). Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом боржник [PERSON] помер [INFO] . З претензією як кредитор ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори 22 квітня 2015 року. 15 травня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало повідомлення нотаріуса про те, що з заявами про прийняття спадщини після [PERSON] до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося, а спадкова справа заведена була за номером 128 /2015 за претензією ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.46). Інших доказів наявності спадкової справи, прийняття спадщини спадкоємцями позивач відповідно до ст.76-81 ЦПК України суду не надав, клопотань про витребування доказів відповідно до ст. 116-117 ЦПК України також не заявляв. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Спадкування відповідно до ст. 1217 ЦК України здійснюється за заповітом або за законом і у разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом згідно зі ст. 1258 ЦК України почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Доводи позовної заяви про те, що спадкоємцями після боржника [PERSON] є відповідачі, як особи, що зареєстровані за однією з боржником адресою, не свідчать про те, що вони безумовно є спадкоємцями померлого, оскільки доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] належать до кола спадкоємців за законом і спадкоємців тієї черги, яка закликана до спадкування (з першої по п`яту чергу), позивачем суду не надано, а тому сама по собі реєстрація відповідачів за місцем мешкання спадкодавця не є підставою для задоволення вимог позивача, як кредитора померлого боржника, до такої особи, оскільки статус відповідачів як єдиних спадкоємців боржника-спадкодавця належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджений. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Оскільки позивачем у справі належними, допустимими, достатніми доказами не підтверджена належність відповідачів до кола спадкоємців боржника, суд позбавлений можливості перевірити обставини того, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені в чч.2 та 3 ст.1282 ЦК, оскільки в разі пропуску таких строків на підставі ч.4 ст.1281 ЦК кредитор позбавляється права вимоги, та установити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК. За встановлених обставин в задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду, відшкодуванню не підлягає. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed