Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 1000 грн., починаючи з 26 серпня 2016 року. На підставі виконавчого листа державним виконавцем Києво-Святошинського РВДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів без поважних причин, не сплачує аліменти, внаслідок чого станом на вересень 2017 року за ним утворилась заборгованість з виплати аліментів на утримання дитини у сумі 13\~026,37 грн. Вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач працює, має дохід, проте не виконує рішення суду. Згідно розрахунку сума неустойки за період з серпня 2016 року по вереснь 2017 року по сплаті аліментів на утримання дитини становить 3867,92 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється погасити дану заборгованість. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 3\~867,92 грн.; судові витрати покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача не зявився. Подала суду заяву про розгляд справ в її відсутність, позовні вимоги підтримала. У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подана відповідачем заява про визнання позовних вимог, а саме щодо права позивача вимагати від неї сплати неустойки по заборгованості за несплату аліментів в розмірі 3867,92 грн., не заперечує щодо задоволення позовних вимог (а.с. 45). Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2017 року було стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 26 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист № 369/7899/16ц, який було подано позивачкою для примусового виконання до Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області та відкрито виконавче провадження. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості від 15 вересня 2017 року старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області [PERSON] не виконано рішення суду по сплаті аліментів на утримання дитини з серпня 2016 року, станом на 01 вересня 2017 року заборгованість по сплаті аліментів становить 12\~193,54грн. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. При розрахунку заборгованості, суд бере до уваги подану позивачем довідку державного виконавця, якою визначено розмір заборгованості [PERSON] за аліментами на утримання дитини з серпня 2016 року по серпень 2017 року заборгованість складає 12\~193,54 грн. Ст. 196 СК України передбачає що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не повязується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обовязок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обовязковому виконанню. З матеріалів справи та пояснень відповідача вбачається, що остання знала про судове рішення про стягнення аліментів, тому заборгованість із аліментів виникла з вини [PERSON] як особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Перевіривши подані суду розрахунки по аліментам, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 3867,92 грн. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved