Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

У вересні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6) до відповідача Національного університету оборони України ім. І. Черняховського, в якому просив суд: -скасувати п. 8 наказу начальника Національного університету оборони України ім.І.Черняховського [PERSON] від 31 серпня 2015р. №186, про звільнення [PERSON] з посади старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу, у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст.36 КЗпП України; -поновити [PERSON] на посаді старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу Національного університету оборони України ім. І.Черняховського або на іншу аналогічну посаду у разі реорганізації відповідача; -стягнути з Національного університету оборони України ім. І.Черняховського на користь [PERSON] середній заробіток на підставі ч. 2 ст.235 КЗпП України за період часу з 01 вересня 2015р. по 15 вересня 2016р. включно; -стягнути з Національного університету оборони України ім. І.Черняховського на користь [PERSON] середній заробіток на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України за період часу з 16 вересня 2016р. по день фактичного виконання рішення суду про поновлення на роботі; -зобов`язати Національний університет оборони України ім. І.Черняховського внести до трудової книжки [PERSON] запис, на підставі п. 7 наказу начальника Національного університету оборони України ім. І.Черняховського [PERSON] від 18 червня 2016р. № 131, про звільнення [PERSON] від роботи з 18 червня 2015р. на період часткової мобілізації зі збереженням на цей період місця роботи і середньої заробітної плати, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України; -зобов`язати Національний університет оборони України ім. І.Черняховського внести до трудової книжки [PERSON] запис, про час та місце служби у Збройних Силах України, а саме: проходження військової служби за призивом під час мобілізації з 18 червня 2015р. по 15 вересня 2016р. у військовій частині польова пошта [NUMBER] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом № 240 від 18 листопада 2008р. його було прийнято на посаду викладача кафедри підготовки офіцерів запасу на умовах строкового трудового договору. В подальшому, вказаний трудовий договір було неодноразово продовжено. Наказом № 262 від 30 грудня 2011р. його було переведено на посаду старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу за строковим трудовим договором. Наказом № 254 від 25 грудня 2014р. продовжено строковий трудовий договір з 01 січня по 31 серпня 2015р. Повідомленням військового комісара Шевченківського районного у м. Києві ВК його ( [PERSON] ) було призвано на військову службу до лав ЗС України, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015р. №15/2015. Наказом № 131 від 18 червня 2015р. [PERSON] звільнено від роботи з 18 червня 2015р. на період часткової мобілізації зі збереженням на цей період місця роботи і середньої заробітної плати, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України. 30 вересня 2016р. ним було отримано трудову книжку, а 09 вересня 2016р. через поштове відправлення він отримав копію наказу № 186 від 31 серпня 2015р. про звільнення з посади з 31 серпня 2015р. у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Із вищезазначеним наказом він ( [PERSON] ) не погоджується, так як, наказ про припинення з ним трудового договору винесений із порушенням п.2 ч.1 ст. 36, ч.2 ст. 39-1 та ч. 3 ст.119 КЗпП України. Крім того, позивачем зазначено, що, оскільки, із ним були укладені і раніше такі контракти, а тому, на його думку, відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк. Вказані обставини змусили його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та його представники, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові та просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що звільнення [PERSON] відбулося без порушення норм чинного трудового законодавства. Посилання позивача та його представників на те, що трудовий договір, який було укладено з ним 25 грудня 2014р. № 254 є договором, який укладено на невизначений строк в розумінні ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є необґрунтованими. Крім того, керівництвом не приймалась за основу ч. 3 ст.119 КЗпП України під час звільнення [PERSON] , так як, укладений вищезазначений трудовий договір від 25 грудня 2014р. має чітко встановлений строк, на який продовжено строк трудового договору. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За правилами п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту. Відповідно до вимог п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, згідно наказу № 240 від 18 листопада 2008р., [PERSON] було призначено на посаду викладача кафедри підготовки офіцерів запасу на умовах строкового трудового договору. В подальшому, строковий трудовий договір між сторонами неодноразово було продовжено, а саме: наказ № 180 від 28 серпня 2009р., наказ №136 від 17 серпня 2010р., наказ № 263 від 28 грудня 2012р., наказ № 178 від 28 серпня 2013р., наказ № 272 від 30 грудня 2013р., наказ № 82 від 30 квітня 2014р., наказ № 166 від 29 серпня 2014р.( а.с.11, 14-18). Наказом № 262 від 30 грудня 2012р. [PERSON] , викладача кафедри підготовки офіцерів запасу, переведено на посаду старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу за строковим трудовим договором з 01 січня по 31 грудня 2012р. (.а.с.91). Наказом № 254 від 25 грудня 2014р. [PERSON] , старшому викладачу кафедри підготовки офіцерів запасу, продовжено строковий трудовий договір з 01 січня по 31 серпня 2015р. Із наданих копій: повідомлення, яке було направлене за місцем роботи [PERSON] та повістки, яка направлена за місцем проживання [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015р. №15/2015 було призвано 18 червня 2015р. на військову службу до лав ЗС України (а.с. 8). Наказом начальника відповідача [PERSON] № 131 від 18 червня 2015р. [PERSON] , старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу, звільнено від роботи з 18 червня 2015р. на період часткової мобілізації зі збереженням на цей період місця роботи і середньої заробітної плати відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України (а.с. 12). Наказом начальника відповідача № 186 від 31 серпня 2015р. [PERSON] , старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу, звільнено з посади з 31 серпня 2015р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору, за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 13). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач та його представники наголошували, що місячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права позивачем не пропущено, так як копію наказу про звільнення ним було отримано лише 30 серпня 2016р. В судовому засіданні представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог також звертала увагу суду на пропущення [PERSON] строку звернення до суду, зазначивши, що останній відмовився від підпису про ознайомлення з наказом № 186 від 31 серпня 2015р. про його звільнення та від отримання трудової книжки. Вказані обставини підтверджуються актом про відмову від підпису про ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки від 31 серпня 2015р., який підтверджує вищезазначені обставини, що мали місце приблизно о 16:00 годині. (а.с. 65). Однак, як вбачається із копії книги обліку руху трудових книжок та додатків до них, копію наказу № 186 від 31 серпня 2015р. [PERSON] отримав лише 30 серпня 2016р. Крім того, судом не можу бути прийнятий до уваги вищезазначений акт про відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки від 31 серпня 2015р. з наступних підстав. 13 лютого 2013р. між ПрАТ «МТС Україна» та [PERSON] було укладено договір № 6136855/1.12483238 про надання послуг рухомого (мобільного)телефонного зв`язку, відповідно до умов якого, останньому надаються послуги мобільного зв`язку з використанням абонентського номеру [NUMBER] (а.с. 181). Як вбачається із відповіді ПрАТ «МТС Україна» від 04 квітня 2017р., згідно даних інформаційних систем ПрАТ «МТС Україна», термінал з абонентським номером [NUMBER] в період часу з 11:00 год. по 16:00 год. 31 серпня 2015р. знаходився у м. Пирятині Полтавської області (а.с. 180), а тому, твердження представника відповідача, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з вищезазначеним позовом не знайшли свого підтвердження. За захистом свого порушеного права [PERSON] звернувся до суду 20 вересня 2016р., тобто, після отримання копії наказу про звільнення (30 серпня 2016р.), що відповідає положенню ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Посилання позивача та його представників на те, що трудовий договір слід вважати таким, що є переукладеним на невизначений строк у розумінні ст. 39-1 КЗпП України, так як він був продовжений дев`ять разів підряд судом не приймаються до уваги та є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору (ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту»). Указом Президента України від 14 січня 2015р. «Про часткову мобілізацію», оголошено проведення часткової мобілізації. До відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, доведено, що згідно зі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (п. 7 Указу Президента України від 14 січня 2015р. «Про часткову мобілізацію»). Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Громадянами України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою ст.119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту» (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військовуслужбу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізацію, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). В підтвердження правомірного звільнення позивача із займаної посади, представником відповідача суду були надані копії листів Міністерства соціальної політики від 05 грудня 2014р. №520/06/186-14 та від 11 січня 2016р. №11/13/84-16 (а.с. 59, 60). Однак, з урахуванням вищевикладеного, судом не можуть бути прийнято до уваги пояснення представника відповідача, в тім, що дія трудового договору з позивачем [PERSON] , під час проходженням ним військової служби може бути припинена, так як укладаючи строковий трудовий договір, він надав добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі термін, а тому, його ( [PERSON] ) звільнення по даній підставі не є звільненням з ініціативи роботодавця. На думку представника відповідача, звільнення позивача відбулося з додержанням вимог чинного законодавства та з урахуванням гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КзПП України ( звільнення [PERSON] не було проведено з ініціативи роботодавця). Під час розгляду справи, судом достовірно встановлено, що призов позивача на військову службу здійснювався підчас дії Указу Президента України від 14 січня 2015р. «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015р., у тому числі на території м. Києва. Тобто на час дії особливого періоду в Україні, на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем незаконно прийнято рішення в частині звільнення [PERSON] з займаної посади, а тому, суд вважає вірним, з метою захисту порушеного права позивача визнати незаконним п. 8 наказу начальника відповідача [PERSON] від 31 серпня 2015р. №186, про звільнення [PERSON] з посади старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу, у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст.36 КЗпП України та поновити позивача на посаді старшого викладача кафедри підготовки офіцерів запасу Національного університету оборони України ім. І.Черняховського. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України по день фактичного виконання рішення суду про поновлення на посаді, то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2015р. (день звільнення) по 19 вересня 2017р. (день постановлення рішення у справі) у розмірі 195762,05 грн. (заробітна плата [PERSON] за червень 2015р. 6336,35 грн. (20 робочих днів ) + липень 2015р. 9945,47 грн. ( 23 робочих дні ) = 16281, 82 грн. : 43 робочих дні = 378,65 грн. (середньоденна заробітна плата за один робочий день ) х 517 днів ( час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2015р. по 19 вересня 2017 року ) = 195762,05 грн.), без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача середнього заробітку, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України по день фактичного виконання рішення суду про поновлення на посаді не підлягають задоволенню, так як ухвалення рішення суду на майбутнє не передбачено нормами КЗпП України та чинним законодавством України. Відповідно до п.п. 2.3., 2.4. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», до трудової книжки вносяться: записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим\~ ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у\~ день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Як вбачається із копії трудової книжки позивача [PERSON] (ст. 21 трудової книжки ), вона не містить відомостей щодо запису про наказ № 131 від 18 червня 2015р. (а.с. 18). За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача, внести до трудової книжки [PERSON] запис, на підставі п. 7 наказу начальника відповідача [PERSON] від 18 червня 2016р. №131, про звільнення [PERSON] від роботи з 18 червня 2015р. на період часткової мобілізації зі збереженням на цей період місця роботи і середньої заробітної плати, відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України. Що стосується вимог [PERSON] про зобов`язання відповідача внести до його трудової книжки запис, про час та місце служби у Збройних Силах України, а саме: проходження військової служби за призивом під час мобілізації з 18 червня 2015р. по 15 вересня 2016р. у військовій частині польова пошта [NUMBER] , то вони не підлягають задоволенню, оскільки, є передчасними. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3060,02 грн.

Outcome: partial