Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договорами купівлі-продажу від 14.03.2002 та від 31.07.2013 року ним придбано об'єкти нерухомого майна - приміщення [ADDRESS] загальною площею 69,5 кв.м та квартиру [ADDRESS] загальною площею 84,7 кв.м. У вказаних об'єктах нерухомості позивачем здійснено їх переобладнання, перепланування з метою використання в якості нежитлового приміщення та передано в користування відповідачу за договорами оренди. Водночас відповідач під час дії орендних відносин заперечує факт наявності права власності позивача з урахуванням проведеного ним переобладнання та перепланування, у зв'язку чим останній просить визнати за ним право власності на зазначені об'єкти нерухомості, оскільки ним дотримано вимог законодавства при переплануванні належного майна. Нормативно позов обґрунтовано посиланням на приписи ст.ст. 319, 321, 376 Цивільного кодексу України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав наведених у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, власної правової позиції щодо суті спору у ході розгляду справи не надав, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2013 [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS], яка складається з: 1 - коридор, 2 - житлова кімната, 3 - кухня, 4 - коридор, 5 - ванна, 6 - туалет, 7 - кладова, 8 - житлова кімната, 9 - житлова кімната, 10 - житлова кімната, загальною площею 84,7 кв.м. Факт належності цієї квартири на праві власності підтверджено відповідним правочином, що міститься у матеріалах справи, та не оспорюється сторонами. Висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 472/02-14 від 24.02.2014, який складений судовим експертом [PERSON], встановлено, що згідно з об'ємно-планувальними, конструктивними і архітектурними вирішеннями, вимогами до забудови земельної ділянки, безпеки експлуатації будівлі, санітарно-гігієчними вимогами та інженерного обладнання будівлі, пожежної безпеки, вимог до енергозбереження здійснене самочинне перепланування житлової квартири в нежитлове приміщення [ADDRESS], відповідає існуючим та чинним державним будівельним нормам та правилам. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 16 Кодексу суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва, передбачений ст. 331 ЦК України, був порушений. Тобто право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 5 ст. 376 ЦК України унормовано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Водночас відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Таким чином, обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно, саме позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. При цьому суд зазначає, що гідно з ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наведені положення законодавства, суд доходить висновку, що позивачем доведено наявність у нього права власності на нерухоме майно, розташоване по вул. Калиновій, 20 у м. Дніпропетровську, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Натомість позивачем при пред'явленні позову та у ході розгляду справи не надано жодного доказу правомірності набуття права власності та використання нерухомого майна по [ADDRESS]. Доводи позову в цій частині ґрунтуються виключно на інформації, що міститься у позовній заяві, без будь-якого документального підтвердження. За таких обставин суд вважає за необхідне у задоволення позовних вимог в частині вказаного нерухомого майна відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial