Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У березні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила поновити її на посаді начальника відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «НИКС-М» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «НИКС-М» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі. В обґрунтування позову вказала, що 01 червня 2010 року її було прийнято згідно наказу № 17-К від 01 червня 2010 року на посаду начальника відділу збуту ТОВ фірми «НИКС-М» та працювала на території Донецької області. 10 квітня 2015 року її було звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України. Остаточного розрахунку при звільненні її з вищевказаної посади проведено не було. Вважає, що дане звільнення незаконним з наступних підстав. Виходячи з аналізу змісту листа вих. № 22 від 09 квітня 2015 року, у звязку з відсутністю на робочому місці, її було звільнено з посади начальника відділу збуту 10 квітня 2015 року. Додатково також висловлено прохання зявитися на підприємство для отримання трудової книжки та належних їй виплат у звязку зі звільненням. Проте. У звязку з існуванням небезпеки для життя і здоровя, вона не мала змоги повернутися до м. Донецьк. Листами від 07 травня 2015 року та від 18 липня 2015 року нею було висловлено прохання надіслати їй копію наказу про звільнення, які так і не виконані по теперішній час. З грудня 2014 року і по теперішній час, вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у звязку з існуванням реальної небезпеки для життя та здоровя. Таким чином, причиною її невиходу на роботу є поважними та не можуть вважатись прогулом в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому звільнення її з цих підстав є незаконними. У судове засідання позивачка не зявилася, надала суду заву з проханням розглянути справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не зявився, але надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Проти позовних вимог заперечує та просить в позовних вимогах відмовити. Також надав письмові пояснення з додатками. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа \~має \~право в порядку, \~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~ст. 51 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституція України\~гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно\~\~погоджується,\~\~ гарантує\~\~рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист\~\~від незаконного звільнення. У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 17-К від 01 червня 2010 року [PERSON] з 01 червня 2010 року було прийнято на посаду начальника відділу зі збуту м. Донецьк. Наказом № 20 від 17 квітня 2015 року [PERSON] звільнена з посади начальника відділу збуту з 17 квітня 2015 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 1\~ст. 233 КЗпП України,\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~з наступними змінами і доповненнями (п. 4), встановлені статтями 228, 233 КЗпП України,\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст. 233 КЗпП України, місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Судом встановлено, що листами від 07 травня 2015 року, 18 липня 2015 року, адресованому на імя директора ТОВ фірми «НИКС-М», [PERSON] просила надіслати поштою завірену копію наказу про її звільнення. З листа ТОВ фірми «НИКС-М» за № 34 від 05 червня 2015 року вбачається, що було прийнято рішення не надсилати [PERSON] трудову книжку за місцем проживання у звязку з загрозою втрати та просили повідомити, яким чином дана трудова книжка може бути їй передана або вона її отримує особисто. 04 лютого 2016 року позивачка звернулася з позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Оріхівського районного суду Запорізької області, проте ухвалою від 09 лютого 2016 року дана позовна заява повернута позивачці, оскільки справа не підсудна даному суду. 12 березня 2016 року позивачка звернулася з даним позовом до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Оскільки позивач не отримала завірену опію наказу про звільнення, а також трудову книжку, то суд вважає, що позивачкою не пропущено звернення з заявою про вирішення трудового спору до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Підставою для звільнення позивачки послугувало те, що вона 25-26 березня 2015 року з 09 год. 00 хвл. до 18 год. 00 хвл. та з 27 березня 2015 року по 09 квітня 2015 року була відсутня на робочому місці, про що було складено акти про відсутність робітника на робочому місці. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Проте, позивачкою так і не було надано жодних письмових пояснень щодо поважності відсутності на робочому місці. Як встановлено у судовому засіданні, на адресу проживання позивачки направлялися листи - повідомлення з проханням зявитися до відділу кадрів підприємства ТОВ фірми «НИКС-М», за адресою: м. Дніпропетровськ. вул. Канатна, буд. 130 Б для надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці, що підтверджується листом від 26 березня 2015 року за № 17, яке 21 березня 2015 року, було надіслано рекомендованим листом з описом та листом від 09 квітня 2015 року за № 22, яке було надіслано рекомендованим листом з описом 15 квітня 2015 року. Відповідно до\~ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України,\~власник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для звільнення за прогул є відсутність працівника протягом трьох і більше годин на робочому місці без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,\~також розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Прогулом вважається відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього робочого дня. До прогулу прирівнюють відсутність працівника без поважних причин на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня. Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обовязкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника. В свою чергу обов'язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника. Позивачка, в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що підприємство знаходиться у м. Донецьк і тому вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у звязку з існуванням реальної небезпеки для її життя і здоровя. Але дані ствердження не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, юридична особа ТОВ фірми «НИКС-М» розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Канатна, буд. 130 Б. ТОВ фірми «НИКС-М» листом за № 24 від 09 листопада 2016 року повідомив, що ТОВ фірма «НИКС-М» немала та немає на теперішній час філій підприємства на території України. Працівники підприємства виїжджають на обєкт замовника по території усіх регіонів України задля виконання своїх службових обовязків. ТОВ фірма «НИКС-М» не укладала договорів оренди та не має в користуванні офісних чи інших приміщень на території інших регіонів, крім м. Дніпро. Місцезнаходження усіх співробітників підприємства, а також особових справ та трудових книжок є м. Дніпро, вул. Канатна, буд. 130Б. Також відповідачем до матеріалів справи надана посадова інструкція Начальника по відділу збуту, тобто на ту посаду яку займала згідно наказу про прийняття на роботу позивачка. Згідно п. 7 даної інструкції зазначено, що робоче місце начальника відділу збуту знаходиться за адресою підприємства: м. Дніпропетровськ, вул. Канатна, буд. 130Б. Також начальник по відділу збута у звязку з виробничою необхідністю виїжджає в службові (місцеві і регіональні) відрядження. Згідно ч. 2\~ст. 10 ЦПК України,\~сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено поважність причин для невиходу на роботу, не доведено, що виходу на роботу перешкоджали істотні обставини, які не могли бути усунуті самим працівником. У той же час, доводи, наведені представником відповідача у своїх поясненнях підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, дослідженими судом під час розгляду справи. Таким чином, посилання позивачки [PERSON] на те, що невихід її на роботу є поважним та не може слугувати прогулом в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП України судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт її відсутності на роботі без поважних причин знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Суд, зясовуючи всі обставини справи, права і обовязки сторін, вважає, що усі позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, а вона звільнена від оплати судових витрат, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed