Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення. В обґрунтування позову зазначала, що 12 жовтня 2010 року між нею, як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу приміщення 3, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за № 10848. Вказаний договір купівлі-продажу нежилого приміщення було укладено нею під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Зокрема, у лютому 2010 року колишній чоловік позивача [PERSON], з яким вона розлучилась ще у лютому 2002 року, безпідставно заявляв про свої права на нежиле приміщення шляхом звернення до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та поділ майна, у тому числі нежилого приміщення [ADDRESS]. За таких обставин вона змушена була захищатись від неправомірних посягань на майно та продала приміщення відповідачу за ціною, що була в рази нижча за його ринкову вартість. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2011 року по справі № 2-987/2011р. [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Нежиле приміщення є її особистою власністю та вона придбала його як квартиру за договором купівлі-продажу 29.12.2003 року і перевела до нежитлового фонду для використання у власній підприємницькій діяльності. Посилаючись на те, що укладення договору купівлі-продажу цього приміщення з відповідачем було зумовлене виключно впливом тяжких обставин та вона уклала його на вкрай невигідних умовах і за відсутності цих обставин вона б взагалі не укладала договір або продала би приміщення за значно вищою ціною, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на підставі ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України із застосуванням реституції на підставі ст. 216 ЦК України, шляхом визнання за нею права власності на нежиле приміщення [ADDRESS] та стягнення з неї на користь відповідача 160 644 грн., одержаних на виконання договору купівлі-продажу нежилого приміщення 12.10.2010 року. У судове засідання позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, або про розгляд справи у його відсутність, так як і заперечень на позов суду не подавав. Треті особи в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За приписами ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, 12 жовтня 2010 року між [PERSON], у якості Продавця, та [PERSON], у якості Покупця, було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення. Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність приміщення 3 (три), розташоване за адресою: [ADDRESS], і сплачує визначену цим Договором ціну. Зазначений об'єкт було продано [PERSON] за ціну, що становила 160 644, 00 грн. (п. 1.3. Договору). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 10848. На підставі договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле приміщення [ADDRESS], про що ОП «ЗМБТІ» видано витяг про державну реєстрацію прав від 18.10.2010 № 27669412. Договір було укладено зі згоди дружини покупця - [PERSON]. Статтею 203 ЦПК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У позовній заяві [PERSON] вказує, що договір купівлі-продажу нежилого приміщення було укладено нею під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки у лютому 2010 року її колишній чоловік [PERSON], з яким вона розлучилась ще у лютому 2002 року, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом, в якому просив суд встановити факт, що він проживав з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 26.03.2002 по серпень 2008 року. Також [PERSON] просив суд розділити майно, яке нібито було набуте ним з позивачем під час сумісного проживання, у тому числі нежиле приміщення [ADDRESS]. Судовий процес тривав майже рік та весь цей час вона знаходилась у тяжкому психологічному стані через загрозу втратити майно, кошти на придбання якого заробила власною тяжкою працею. [PERSON] та його адвокат поводили себе досить зухвало та весь час твердили, що відберуть у позивачки все її майно. Багато людей, яких вона вважала своїми друзями, у тому числі хрещена її сина, з незрозумілих для неї мотивів перестали спілкуватись з нею та свідчили у суді на користь [PERSON] За таких обставин вона змушена була захищатись від неправомірних посягань на майно. Під впливом цих тяжких обставин [PERSON] прийняла рішення продати нежиле приміщення [ADDRESS], проте оскільки вона квапилась з продажем, то підшукувала покупців серед знайомих, проте всі вони були обізнані про те, що її колишній чоловік намагається відібрати у неї приміщення. Все ж таки вона знайшла покупця [PERSON], проте ціна, за яку він погодився купити приміщення була в рази нижча за його ринкову вартість. У жовтні 2010 року вона уклала з відповідачем договір купівлі-продажу нежилого приміщення [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що дійсно у 2010 році в провадженні суду знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, яке було придбано у зазначений період, в тому числі і приміщення [ADDRESS] Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2011 року по справі № 2-987/2011р., яке набрало законної сили, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розділ. Як встановлено судом, заявлені позовні вимоги про встановлення факту, що [PERSON] проживав однією сім'єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу з 26.03.2002 по серпень 2008 є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню. Крім того, позовні вимоги щодо поділу майна, набутого під час сумісного проживання однією сім'єю, яке є спільною власністю та про визнання за [PERSON] права власності на частку майна суд відхилив, оскільки суду не доведено факту проживання однією сім'єю та судом не визнано набуте майно спільною власністю. За таких обставин суду надано докази на підтвердження факту, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу в провадженні суду перебував спір, який було порушено за позовом колишнього чоловіка [PERSON], щодо нерухомого майна, яке є предметом договору купівлі-продажу Відповідач, отримавши копію позовної заяви та виклики до суду, жодних заперечень на позов не надав, доводи, викладені у позовній заяві позивача не спростував, що, на думку суду, свідчить про визнання ним обставин, викладених у позовній заяві. З підстав, наведених у мотивувальній частині рішення, а також за відсутності заперечень проти позовних вимог з боку відповідача по справі, суд дійшов висновку, що укладення договору купівлі-продажу нежилого приміщення було зумовлене виключно впливом тяжких обставин та [PERSON] уклала його на вкрай невигідних умовах. Тобто волевиявлення позивача під час укладення даного правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України. За відсутності вказаних обставин [PERSON] оспорюваний правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах., у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання договору недійсним. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі ст.. 216 ЦПК України, суд вважає за необхідне застосувати реституцію за недійсним правочином шляхом визнання за [PERSON] права власності на нежиле приміщення [ADDRESS] та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 160 644, 00 грн., які він сплатив [PERSON] за нежиле приміщення. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати підтверджені відповідними доказами.

Outcome: approved