Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР ІНФОРМАЦІЙНИХ РЕСУРСІВ УКРАЇНИ» (далі по тексту - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 753/14612/16-ц було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 82844,45 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15548,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150000,00 грн. Постановою Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 15.02.2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі № 753/14612/16-ц. В подальшому, виконавче провадження зупинялось до закінчення касаційного провадження, після чого було відновлене. Разом із тим, станом на час звернення до суду із позовом, рішення Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року залишається невиконаним, а тому позивач вважав, що є всі підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2016 року по 19.09.2017 року в сумі 229319,55 грн. за 285 робочих днів та 229319,55 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні 23.10.2017 року представник позивача подав суду заяву про відмову від позову в частині стягнення середнього заробітку в період з 30.08.2017 року, оскільки йому стало відомо, що станом на 30.08.2017 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби суму заборгованості в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви від 23.10.2017 року (а.с. 140). В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених в письмових запереченнях про справі. При цьому зазначали, що судом уже раніше вирішувався спір про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди з відповідача, а тому повторне вирішення цього ж спору безпідставне. Окрім того, відповідач в повному обсязі виконав судове рішення та сплатив позивачу належні йому кошти при звільненні. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 753/14612/16-ц позов [PERSON] до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 82844 грн. 45 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15548 грн. 08 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150000 грн., а всього - 248392 грн. 53 коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів. Також стягнуто з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що і при звільненні, і на дату подання позову з [PERSON] не було проведено фактичного розрахунку, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.01.2015 року по 01.08.2016 року. Із матеріалів справи вбачається, що Постановою Головного державного виконавця Шевченківського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 15.02.2017 року було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 10.02.2017 року у справі № 753/14612/16-ц (а.с. 26, 101-104). Разом із тим, постановою державного виконавця від 01.03.2017 року було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання вказаного рішення на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2017 року у справі № 753/14612/16-ц (а.с. 28). Постановою від 18.07.2017 року державним виконавцем було поновлено вчинення виконавчих дій (а.с. 30). Положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач у даній справі просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за епізод 01.08.2016 року по 30.08.2017 року, виходячи із середньоденної заробітної плати, встановленої рішенням суду в розмірі 804,63 грн. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки рішенням суду вирішені вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період з 30.01.2015 року по 01.08.2016 року, а розрахунок із позивачем в повному обсязі до 30.08.2017 року не було проведено, то в даній справі обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення вказаних сум за період з 02.08.2016 року по 30.08.2017 року за 270 днів в розмірі 217250,00 грн. Разом із тим, відповідно до Правової позиції у справі № 6-837цс15, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За таких обставин, суд з урахуванням наявності спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, зупинення виконання рішення апеляційного суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зупинення виконавчих дій, оплат частин сум відповідачем на виконання судового рішення, суд приходить до висновку про зменшення розміру відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України до 100000,00 грн., враховуючи також принципи об'єктивності та справедливості, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В позовній заяві [PERSON] зазначав, що неправомірними діями відповідача, який не проводить із ним розрахунку до даного часу, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 229319,55 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасного та неповного розрахунку із позивачем, останній зазнав душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 1000,0 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 100000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial