Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2005 року. Від спільного проживання мають дітей: [PERSON] , [INFO] року [INFO] , та [PERSON] , [INFO] року народження. Спільне життя не склалось, через постійні суперечки, необґрунтовані претензії до неї з боку відповідача. Останній постійно принижував її честь та гідність, ганьбив її, від чого погіршилось її самопочуття. Після останньої сварки та образ з боку відповідача вона та донька змушені були піти з дому. Така поведінка відповідача пов`язана з тим, що він з 2009 року перебуває на обліку в психіатричній лікарні ім.Павлова. Будь-яке примирення між ними є неможливим, тому шлюб слід розірвати. Вказала, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, веде господарську діяльність, має постійний дохід, тому має можливість забезпечити дітям належний рівень життя, забезпечити їх всім необхідним. В даний час проживає в орендованій квартирі, для дітей створені всі умови проживання. Питання щодо місця проживання дітей вони врегулювати в добровільному порядку не можуть, оскільки відповідач силоміць утримує сина та не бажає його віддавати. Через психологічний стан відповідача вона остерігається за життя та здоров`я сина. Вважає, що відповідач чинить постійний психологічний тиск на сина, не дбає про його зовнішній вигляд. Просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 лютого 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №193; визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов у повному обсязі. У судове засідання відповідач та представник відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову та визначити місце проживання дитини з відповідачем. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2018 року позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей роз`єднано та виділено в самостійне провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2018 року шлюб, зареєстрований 18 лютого 2005 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №193, - розірвано, залишено [PERSON] прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому\~статтями 122\~та\~125\~цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 лютого 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції в м.Києві. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин, мати [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , переїхали проживати до іншого помешкання. [PERSON] , 2007 року [INFO] , залишився проживати разом з батьком [PERSON] , де і проживає на час розгляду справи. Дані обставини визнані сторонами. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї [PERSON] . Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Визначаючи місце проживання дитини судом враховується ставлення батька до дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику батька за місцем проживання, його участь у вихованні і навчанні дитини, піклування про його здоров`я, наявність достатнього заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, а також, що є важливим, думку самої дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 06 листопада 2017 року комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - як з матір`ю [PERSON] , так і з батьком [PERSON] (а.с.56-59). Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Так, допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що її син та [PERSON] відвідують один футбольний клуб, тому вона час від часу домовляєть з відповідачем щодо завезення дітей. Вказала, що батько постійно опікується сином, цікавить його успіхами, життям, всі фінансові питання вирішує батько Вважає, що у сина з батьком більш тісті та відкриті відносини. Позивачку бачила всього кілька разів. Як [PERSON] , так і [PERSON] позитивно характеризуються за місце проживання (а.с. 46 та а.с.60) та мають місце проживання: згідно договору оренди квартири від 04 вересня 2017 року (а.с. 14-18) [PERSON] проживає в однокімнатній квартирі загальною площею 46,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею проживає її донька; згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сімї від 20 жовтня 2017 року (а.с. 54) [PERSON] проживає в приватному будинку площею 220 кв.м, будинок має 4 кімнати, кухня, 2 вбиральні, котельня, гараж, пральні. Дитина має окрему кімнату з необхідними меблями, іграшками, книгами. Дитина має одяг, взуття. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців від 11 липня 2013 року [PERSON] зареєстрована за ФОП. Матеріали справи не містять підтвердження її доходу як фізичної особи. З довідки про доходи ТОВ «Бест Буча» від 20 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON] працює, отримує заробітну плату в розмірі 20\~000 грн. та позитивно характеризується. Також надає послуги товариству на підставі цивільно-правових договорів. Не можуть братись до уваги посилання представника позивача щодо відсутності постійного працевлаштування, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що за час проживання дитини разом з батьком останній мав матеріальні труднощі щодо утримання дитини. Натомість [PERSON] має хатню робітницю [PERSON] , допитану в судовому засіданні у якості свідка. Остання суду показала, що допомагає [PERSON] у веденні домашнього господарства. [PERSON] має гарні довірливі стосунки з сином, постійно його відвозить до школи, на гуртки, готує їжу для дитини. При цьому, про позивачку [PERSON] також висловила позитивну характеристику. Посилання представника позивача щодо наявних психіатричних розладів у [PERSON] суд до уваги не бере. Так, з наявних в матеріалах виписок з медичних карток хвороби [PERSON] (а.с. 77-79) вбачається, що [PERSON] має діагноз: біполярний афективний розлад, поточний епізод манії з психотичними симптомами. Разом з тим, дані виписки за 2009 рік та 2013 рік. У них жодним чином відсутні дані щодо характеристики психічного стану особи на час вирішення спору судом, щодо агресивної поведінки щодо інших осіб, в тому числі сина [PERSON] . Натомість в них вказано, що соціально-небезпечних тенденцій [PERSON] не виявляє. Щодо посилання позивача на неможливість розлучення дитини з матір`ю, суд також зазначає про те, що визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком або проживання дитини з матір`ю, не є розлученням її матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. При вирішенні спору суд також приймає до уваги висновки Великої палати Верховного Суду по справі № 402/428/16-ц (постанова від 17 жовтня 2018 року). Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У судовому засіданні була заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] року народження, щодо бажаного місця проживання. Зокрема, розповідав як він проводить час з татом, мамою, сестрою; про створені умови проживання як у тата, так і у мами. Розповів, що в даний час проживає з татом, у них налагоджений ритм життя, тато про нього піклується, проводить з ним час, їздив відпочивати. На вихідних він з задоволенням проводить час у мами, яка також про нього піклується. Будь-яких незручностей щодо даного укладу не висловив. Вцілому з пояснень дитини вбачається, що [PERSON] має усталений ритм життя. Однаково любить своїх батьків, будь-яких побоювань батька судом не встановлено. А посилання представника позивача, що дитина висловила побажання зачинити двері, бо боїться свого батька, суд до уваги не бере, оскільки це лише припущення представника. Дитячий психолог, який був присутній в судовому засіданні, жодних побоювань щодо цього не висловила. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти необов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі викладеного, подані сторонами докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття з іноземної мови (за ініціативи [PERSON] ), гуртки, є членом клубу дитячого футбольного клубу, батько приділяє увагу навчанню дитини в школі, цікавить його шкільним життя, приймає до уваги зауваження вчителя, прислухається до порад вчителя; на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у відповідача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини, за бажанням сина [PERSON] батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю та сестрою. Суд враховує, що батько з турботою ставиться до своєї дитини, яка проживає з ним у сприятливих умовах, доглянута і забезпечена всім необхідним, житлом та умовами для проживання і виховання, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, працює та має достатній заробіток для її утримання. Доказів того, що дитині слід змінити місце проживання дитини, бажання дитини змінити своє місце проживання, або зміна місця проживання та усталеного способу життя якнайкраще відповідатиме інтересам дитини, а не лише матері дитини, матеріали справи не містять, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , тобто на час ухвалення рішення по справі є повнолітньою особою. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За ст..255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо відсутній предмет спору. Оскільки [PERSON] досягла повноліття, має право вільно обирати своє місце проживання, відсутність спору між сторонами щодо її місця проживання, суд приходить до висновку про відсутність предмету спору, а тому провадження в цій частині підлягає закриттю.

Outcome: dismissed