Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.10.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір б/н, згідно умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 28.02.2018 утворилась заборгованість в сумі 32464,30 грн., з яких: 2374,20 грн. - заборгованість за кредитом; 23883,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4422,74 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1534,01 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позовні вимоги не визнає посилаючись на сплив строків позовної давності з останнього платежу, який згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, був здійснений відповідачем 18.02.2009 року. Також у відзиві посилається на: помилковість розрахунку процентів за користування кредитом, який, на думку відповідача, явно не відповідає процентній ставці за користування кредитом та є завищеними; не можливість застосування при вирішенні спору Умов та правил надання банківських послуг; неправомірність стягнення комісії з обслуговування кредиту; наявність подвійної відповідальності при нарахуванні пені та штрафів за користування кредитом. Посилаючись на викладене, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, сторони досягли згоди щодо збільшення позовної давності до 50 років, у зв`язку з чим позивач не пропустив вказаний строк. Зазначає, що розрахунок заборгованості здійснений у відповідності до умов кредитного договору, який зафіксовано у декількох документах зокрема у заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Сторони надали заяви про проведення судового засідання у їх відсутності. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 06.10.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 28.02.2018 заборгованість [PERSON] за договором б/н від 06.10.2008 року складає 32464,30 грн., з яких: 2374,20 грн. - заборгованість за кредитом; 23883,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4422,74 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1534,01 грн. - штраф (процентна складова). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, 6-61цс14 від 18 червня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.06.2018 року №30.1.0.0/2-20180320/935 - [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 06.10.2008 року отримала картку № [NUMBER] , яка має термін дії до останнього дня місяця 12.2011 року. У відзиві на позовну заяву відповідач просила застосувати строк позовної давності. Суд враховуючи, що 06.10.2008 року відповідач отримав кредит (кінцевий термін повернення якого відповідає строку дії картки) у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яка має термін дії до останнього дня місяця грудня 2011 року, останній платіж на погашення кредитної заборгованості [PERSON] внесла 18.02.2009 року, а з позовом до суду банк звернувся у березні 2018 року, а тому з урахуванням передбаченого законом трирічного стоку позовної давності суд приходить до висновку про сплив позовної давності за вимогами банку до [PERSON] про стягнення платежів за кредитом, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі почався зі спливом останнього дня місяця дії картки, та закінчився 01.01.2015 року. Що стосується твердження позивача у відповіді на відзив про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено оскільки відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, сторони досягли згоди щодо збільшення позовної давності до 50 років, то суд виходить з наступного. У відповідності до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки сторонами не укладений договір у письмовій формі про збільшення позовної давності, як це передбачено статтею 259 ЦК України, тому положення пункту 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг про збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшений до 50 років не підлягають застосуванню. Враховуючи, що відповідач заявила клопотання про застосування строку позовної давності, приймаючи до уваги перебіг позовної давності щодо повернення кредиту за договором б/н від 06.10.2008 року у повному обсязі почався зі спливом останнього дня місяця дії картки, та закінчився 01.01.2015 року, а позов надійшов до суду у березня 2018 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, тому відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed