Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» в особі філії ПАТ «ПУМБ» в м. Запоріжжі про визнання кредитної угоди недійсною. В обґрунтування позову зазначив, що 28 листопада 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 5862590 від 28.11.2007 р. Одночасно з кредитним договором було укладено іпотечний договір № 5862927 від 28.11.2007 р., яким забезпечено виконання усіх зобов'язань позивача перед відповідачем, що випливають із кредитного договору. Предмет кредитного договору - послуга відповідача з надання позивачу у кредит валютних цінностей іноземної держави, грошова вартість яких визначена п.2.1.5 ст.2 кредитного договору у розмірі 959500 грн. Різновид кредиту - цільовий, споживчий. Призначення кредиту - придбання позивачем майнового комплексу, що складається з житлового будинку, та прилеглих земельних ділянок (п.1.2, ст.1, п. 2.1.1.1, п. 2.3.4 ст.2 кредитного договору). Послуга з надання цього кредиту - у попередній рекламі, та попередній інформації відповідачем пропонувалася як банківський продукт «Житло у кредит», відмінною умовою якого є забезпечення повернення кредиту заставою нерухомості, яка набувається за рахунок кредиту. Вказана обставина та особливість цієї послуги відповідача, при прийнятті рішення скористатися нею, для позивача, як він зазначає, мала вирішальне значення. Звертаючись до відповідача за отриманням кредиту, позивач мав право та усі підстави виходити з того, що: відповідач, та його посадові особи є достатньо компетентні у питаннях кредитування, та мають бездоганну ділову репутацію, по що свідчить відповідна ліцензія Національного банку; відповідач діє у межах закону, на засадах рівноправ'я сторін - на користь не тільки власну, але і користь клієнта - у відповідності з відповідними нормами ЦК України; відповідач знає, поважає та додержується у своїй діяльності норм ст. ст. 13 , 41, 42 Конституції України, норм ст. 3, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203, ст. 212 ЦК України, норм Законів України «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів». Відповідно до довідок про заробітну плату сукупний щомісячний дохід позивача, на час підписання кредитного та іпотечного договорів, складав 7000 грн. Доходи у іноземній валюті кредиту у позивача були відсутні. Отримавши цю інформацію, при вирішенні питання про надання чи відмову у наданні кредиту позивачу, відповідач свідомо порушив основні принципи кредитування, та свої обов'язки, встановлені ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 18 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якими встановлені загальні правові засади фінансових послуг, контролю та нагляду - з метою визначення правових основ захисту інтересів споживачів фінансових послуг, та правове забезпечення державної політики у цій сфері - яка згідно зі ст. ст. 19, 21 та ст. 27 цього Закону, спрямована на захист інтересів та прав споживачів цих послуг. Відповідач не виконав свого обов'язку встановленого законом, та ввів позивача в оману щодо кредитоспроможності останнього, яка вочевидь не могла забезпечити повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у встановлені договором строки, у щомісячних об'ємах, які удвічі перевищують сукупні щомісячні доходи позивача, про що неспростовно свідчать довідки про доходи відповідача, та розрахунки погашення кредиту та виплати відсотків, на яких ґрунтуються вимоги відповідача у суді; факт фальсифікації відповідачем об'ємів щомісячних внесків відповідачу у графіку повернення кредиту та виплати відсотків у додатках №1 до кредитної та іпотечної угод; дублювання графіку додатка №1 до кредитного договору ідентичним графіком у додатку № 1 до іпотечного договору - що виключає можливість випадкової помилки відповідача; сам факт укладання кредитної та іпотечної угод - при існуванні обставин, що вочевидь виключають можливість їх укладення. Вказані обставини, на думку [PERSON], неспростовно свідчать про замовчування та свідоме приховування від позивача обставин, що вочевидь перешкоджають вчиненню кредитного та іпотечного правочинів, та існування прихованих протиправних намірів відповідача під час вчинення цих правочинів - отримання прихованої неправомірної додаткової вигоди. Тобто, про оману, застосовану відповідачем до позивача. Публічна обіцянка невизначеному колу осіб яка містилася у відповідному інформаційному листку про те, що ці кредитні послуги мають відміні від інших кредитних послуг властивості - а саме те, що повернення наданих кредитних коштів забезпечуються майном, що набувається за ці кредитні кошти, яка була підтверджена ч.2.1- 2.2, п. 3.5.8., та п.п. 1.1-1.2.1 іпотечної угоди, де сторони встановили та погодилися, що позивач забезпечує виконання усіх своїх обов'язків предметом іпотеки, п.п. 1.6 іпотечної угоди сторони встановили та погодилися, які саме вимоги відповідача позивач забезпечує предметом іпотеки, із зазначенням виключного їх переліку. Це є явне замовчування та заперечення можливості розповсюдження відповідальності позивача на інше майно позивача, що не є предметом іпотеки - без будь-якої згоди позивача, власне на все майно - у примусовому порядку, що вочевидь, для позивача має не просто істотне, а вирішальне значення, оскільки кредит позивачу був потрібний не на вирішення критичних, життєво важливих проблем (лікування, операція, врятування життя чи здоров'я), і навіть не для вирішення житлових проблем - лише для поліпшення житлових умов, задля чого жодна психічно здорова людина не стане створювати небезпеку втрати всього свого майна, що набувалося десятиріччями. Розуміння цього, та бажання будь-якими засобами, навіть протиправними, отримати доступ до майна позивача і спонукало застосувати до позивача обман, у засіб штучного створювання у позивача хибного враження про недоторканість іншого його майна - без його на те волі, та керованість ситуації для позивача - навіть при таких обставинах, можливість впливу позивача на перебіг подій. Позивач мав усі підстави вважати, що у графіках доданих відповідачем до кредитного та іпотечного договорів під час їхнього підписання, містяться кінцеві грошові суми, що підлягають сплаті у відповідні періоди часу. Будь-які інші, більші чи додаткові грошові суми ніж зазначені у цих графіках, свідчать про приховану вартість оформлення, користування, повернення кредиту, фальсифікує та приховує від позивача відсоткову ставку плати за користування кредитом, та вводить його в оману про загальну ціну: отримання, користування, повернення кредиту та у кінцевому підсумку - реальну сукупну вартість кредиту. Щомісячні платежі позивача відповідачу, графіками додатків №1 до кредитного та іпотечного договорів, що було надано позивачу під час підписання угод та додатків, було встановлено у найбільшому початковому об'ємі - до 4800 грн., з подальшим їх зменшеним, що відповідає межам платоспроможності позивача, та штучно створює хибне враження про власну платоспроможність, фінансову безпеку та хибну заохочувальну мотивацію для позивача - укласти цю кредитну угоду. Розрахунок заборгованості, яким було обґрунтовано вимоги відповідача у Апеляційному суді 15.03.2012р., у якому об'єм щомісячних платежів на час укладення угод вказано у межах 14000 -14500 грн., що втричі перевищує об'єм щомісячних виплат позивача відповідачу, зазначених у додатках №1 до кредитної та іпотечної угод, та більше ніж удвічі - сукупні щомісячні доходи позивача, майже утричі - реальної можливості позивача по щомісячним виплатам, вказує на те, що інформація, яка була надана відповідачем позивачу під час підписання відповідних кредитної та іпотечної угод у додатках №1 фальсифікує та приховує реальну відсоткову ставку плати за користування кредитом та загальну його ціну у найгірший з можливих засобів: не двозначна, не чітка та незрозуміла, тобто фальсифікує істотну умову договору його ціну (ст. 632 ЦК України). На думку позивача, це неспростовно свідчить про свідоме застосування відповідачем омани позивача з умислом приховування значної частини вартості кредиту свою неправомірну вигоду, фінансову небезпеку для позивача та його майна, загальну привабливість цієї угоди для позивача. Метою омани було свідоме та штучне створення у клієнта - позивача хибного враження про: власну інформованість про умови цієї кредитної послуги; суттєво нижчу сукупну вартість кредиту; власну кредитоспроможність відносно цього кредиту; введення в оману позивача щодо загальної привабливості кредитної послуги відповідача; фінансової безпеки для позивача та його майна у кредитних правовідносинах з відповідачем, з наступним схиленням позивача до підписання кредитної та іпотечної угод, які є вочевидь згубними для його фінансового стану та усього його майна. Дії відповідача свідчать про свідоме замовчування відповідачем справжнього об'єму щомісячних платежів з повернення кредиту та виплати відсотків за користування кредитом, шляхом приховування більше ніж 70% справжнього об'єму цих виплат, з одночасним приховуванням сукупної вартості кредиту та вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту. Відповідач приховав від позичальника реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, які є істотними умовами кредитного договору. Внаслідок цього, позичальник до, та під час підписання кредитного та іпотечного договорів мав не повну, сфальсифіковану інформацію про значно нижчу, ніж насправді сукупну вартість кредиту, у декілька разів кращі істотні умови кредитної та іпотечної угод ніж вони є насправді. Крім того, під час укладання кредитного договору відповідачем була нав'язана іноземна валюта, яка не могла бути платіжним засобом та не могла використовуватися за цільовим призначенням, а виконання позивачем умови кредитного договору про цільове призначення - є порушення закону, яке тягне за собою суттєву фінансову відповідальність позивача, та конфіскацію валютних коштів кредиту. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України просив суд визнати недійсним кредитний договір від 28.11.2007 року, як такий, що укладений ним внаслідок обману. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позовних вимог, просив залишити їх без задоволення, також просив справу розглядати у відсутність представника Банку. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що укладенню кредитного договору передувало замовчування обставин та свідоме приховування від позивача обставин, які полягали у наданні йому під час підписання угоди нечіткої, незрозумілої та двозначної інформації, внаслідок чого позивач вважав, що у графіках, які є додатком до кредитного та іпотечного договорів, містяться кінцеві грошові суми, які підлягають сплаті у відповідні періоди часу, проте, при розрахунку заборгованості, Банком було надано значно вищу сукупну вартість користування кредитом. Крім того, укладаючи кредитний та іпотечний договір, [PERSON] приховав він нього факт того, що виконання кредитного договору буде забезпечуватися і іншим належним йому на праві власності майном. Проте вказані доводи позовної заяви є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Перший Український [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]», укладено кредитний договір № 5862590, за умовами якого [PERSON] надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 190 000 доларів США для придбання нерухомості: будівлі, загальною площею 355,6 кв. м., житловою площею 122,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Мелітополь вул. Глинки 43, терміном до 28 листопада 2024 року з процентною ставкою за користування кредитом 11,90% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ «Перший Український [PERSON]» було укладено Договір іпотеки № 5862727 від 28 листопада 2007 року, предметом якого є наступне майно: будинок житловий разом з вбудованими господарським приміщеннями, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вулиця Глинки, буд.43 (п.1.2.1.1 Договору); земельна ділянка: цільове призначення: присадибна ділянка, площа 984,68 кв.м; кадастровий номер: 2310700000:01:003:0133, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вулиця Глинки, буд.43 (1.2.1.2 Договору); земельна ділянка: цільове призначення: ведення садівництва, площа 164,12 кв.м; кадастровий номер: 2310700000:01:003:0134, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вулиця Глинки, буд.43 (1.2.1.3 Договору). 28.11.2007 року [PERSON] отримав від Банку оригінал вказаного кредитного договору разом із додатком №1 до нього (графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом), про що свідчить його особистий підпис (а.с.20), із додатком №2 до нього (інформація про умови та сукупну вартість кредиту), та був ознайомлений з Тарифами Банку, умовами та сукупною вартістю кредиту, про що свідчить його особистий підпис (а.с.96). Згідно висновку №5907/5905-45 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 01.02.2016 року, яку проведено експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2015 року, підписи від імені [PERSON] в графах «підпис» та «Особистий підпис» з боку позичальника на останній сторінці Інформації про умови та сукупну вартість кредиту, що є додатком №2 до кредитного договору № 5862590 від 28.11.2007 року, виконані самим [PERSON]В (а.с.167-178). З огляду на викладені обставини, доводи позивача про те, що він не був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту, Банком було замовчено реальні щомісячні платежі за укладеним кредитним договором, а відтак, створено штучне бачення власної кредитоспроможності позивача, є неспроможними. Укладаючи та підписуючи оспорюваний кредитний договір із відповідними додатками до нього, сторони договору, зокрема і позивач, засвідчили свою згоду на його укладання на умовах, зазначених у кредитному договору, [PERSON] підписавши зазначену угоду, надав згоду на укладення договору саме на цих умовах. Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи позивача про те, що відповідачем було замовчено факт можливості розповсюдження відповідальності позивача на інше майно, яке не є предметом іпотеки, оскільки можливість стягувача задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна боржника, крім іпотечного, безпосередньо передбачено Законом України «Про виконавче провадження», і зазначені обставини не повинні відображатися у змісті кредитного та іпотечного договорів. Як встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] здійснював видачу кредитів в іноземній валюті на підставі Банківської ліцензії № 8 від 02.10.2006 року, Дозволу №8-1 від 02.10.2006 року та додатку до Дозволу №8-1 від 02.10.2006 року, видані Національним Банком України, у звязку з чим доводи позивача про неможливість надання кредиту в іноземній валюті і що вона не могла бути платіжним засобом є також безпідставними. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту введення його в оману, наявності в діях відповідача будь-якого умислу під час укладення кредитного та іпотечного договорів, а також замовчування відповідачем обставин, які впливали на волю позивача укласти оспорюваний кредитний договір. Враховуючи викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у звязку з чим підлягають залишенню без задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed