Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 62/100 частини домоволодіння, які складаються з наступного: 1 - кухня площею 6,9 кв.м.; 2 - житлова кімната площею 9,6 кв.м.; 3 - житлова кімната площею 13,2 кв.м.; всього житловою площею 22,8 кв.м., загальною площею 29,7 кв.м. з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що в його користуванні і володінні знаходиться вищевказане нерухоме майно. Зазначена частина майна належить [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 21.11.1997 року за № 305/1 «Про затвердження акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] затверджено право на 62/100 частини домоволодіння, але перереєстрація правовстановлюючих документів станом на 31.12.2012 року в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилася. Власником інших 38/100 частин домоволодіння є [PERSON] . В 1986 році за згодою [PERSON] , позивач зі своєю сім`єю оселився у спірній частині домоволодіння, а в 1988 році був прописаний там же з усіма членами своєї сім`ї. Сама ж [PERSON] виписалася і виїхала на постійне проживання за межі України. Таким чином, з 1986 року він відкрито володіє майном, ні від кого не приховує свої права на нього, володіння здійснюється ним безперервно, майно з його володіння ніколи не вибивало, весь цей час він впевнений, що володіє майном добросовісно - як його власник. За цей період, будучи впевненим у своїх правах як власник, він в 1988 році газифікував будинок, провів будівельно-монтажні роботи і встановив з дозволу газового господарства обладнання з дотриманням технічно-експлуатаційних норм. А також, за весь період проживання підтримує нормальний житловий стан будинку і даху, поміняв старий дерев`яний паркан земельної ділянки на залізний, довгостроковий. Крім цього, оплачує рахунки за комунальні послуги за весь період проживання в будинку. Протягом всього терміну володіння нерухомим майном претензій від колишнього власника або інших осіб до нього не висувалося, права на домоволодіння ніхто не пред`являв, вимог про повернення володіння та користування нерухомим майном не заявлялося. У зв`язку з вищевказаним, він вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на це нерухоме майно. Ухвалою суду до участі у дану справу була залучена Дніпровська міська рада в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судове засідання позивач і його представник [PERSON] не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше надали суду заяву і письмові дебати, в яких підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі, а справу розглянути за їхньої відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Раніше в судовому засіданні зазначили, що не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Відзиву на позов не подала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представник Дніпровської міської ради Горобець Ю.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача і просила відмовити йому в повному обсязі. При цьому, зазначила, що позивачеві завжди був відомий власник спірного нерухомого майна, що унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди позивача і його представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою і стверджував, що він відкрито, безперервно з 1988 року володіє квартирою № 1 , яка складає 62/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , які, в свою чергу, належать [PERSON] , у зв`язку з чим він просив визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, викладені позивачем, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які підтвердили, що позивач разом із своєю сім`єю дійсно з 1988 року проживають у спірному нерухомому майні, сплачують комунальні платежі, проводять поточні ремонти тощо. А також, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем були надані суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг і акт про його проживання у вказаній квартирі. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема з наявної в справі відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 10.05.2018 року за № 6285 випливає, що 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.09.1984 року Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5599. Згідно цієї ж відповіді, рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 21.11.1997 року за № 305/1 «Про затвердження акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] затверджено право власності на 62/100 частин домоволодіння, на які позивач й просить визнати за ним право власності. Також суду представлено й копію зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка долучена до матеріалів справи (а.с.10). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів). Суд вважає необхідним зазначити, що нормами ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зокрема до таких висновків системно підходить й Верховний Суд при розгляді аналогічних справ про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: постанова від 05 грудня 2018 року у цивільній справі № 736/853/17; постанова від 07 листопада 2018 року у цивільній справі № 642/8823/2015-ц; постанова від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 609/451/18; постанова від 24 січня 2019 року у цивільній справі № 755/16913/16-ц. Вказані судові рішення є у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням - http://www.reyestr.court.gov.ua. З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що позивач не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. У цій же справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правих підстав, знав, що квартира, яка загалом складає 62/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , належить іншій фізичній особі, більш того сам позивач вказав - хто є власником і що саме з дозволу власника він вселився в нерухоме майно, отже власник квартири відомий і набути право власності на таке житло за набувальною давністю у нього не буде підстав. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed