Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

У вересні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просили стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором № 53/07/М від 26 березня 2007 року у розмірі 62554,77 доларів США, а також з усіх відповідачів солідарно 10000 грн., посилаючись на те, що відповідачі не виконують умови кредитного договору, у зв'язку з чим і виникла вказана заборгованість. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково із наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2008 року стягнуто з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПП «Аякс-Плюс» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 53/07/М від 26 березня 2007 року у розмірі 97519,1 грн., а також відділом ДВС Нововолинського управління юстиції 18 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду, а тому банк повторно нарахував відповідачам заборгованість без врахування вищевказаного рішення суду та невірно визначена ціна позову та її обґрунтування. Але із такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені без урахування всіх обставин у справі, а тому, рішення суду необхідно змінити із ухваленням нового рішення про зміну обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 53/07-М, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 30000 доларів США, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 16,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 березня 2010 року, а відповідно до п.3.1 цього Договору зобов'язання позичальника забезпечуються договорами іпотеки та поруки (а.с. 8). Факт отримання кредиту на загальну суму 30000 доларів США, підтвердили в суді апеляційної інстанції позичальник та представник позивача. 26 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], а також між позивачем та [PERSON], було укладено договори поруки за №53/07/М/Р, згідно із п.2 цих Договорів поруки поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов'язків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 10,11). Також зобов'язання за вказаним кредитним договором були забезпечені договором поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на суму 10000 грн. (а.с. 6). У зв'язку з невиконанням відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] умов зазначеного Кредитного договору, заборгованість за ним згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 13 вересня 2012 року склала 62554,77 доларів США, яка складається з: 18930 доларів США - заборгованість за кредитом; 22784,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17831,48 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина); 2977,31 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 4,5). Правовідносини сторін регулюються ст.ст. 526, 598, 599, 554, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, а також іншими нормами зобов'язального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог із підстав наявності рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2008 року, яким з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПП «Аякс-Плюс» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 53/07/М від 26 березня 2007 року у розмірі 97519,1 грн., суд першої інстанції не взяв до уваги, що зазначеним рішенням було стягнуто заборгованість, яка утворилася станом лише на 24 вересня 2008 року (а.с.36). Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання належних сум, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. У зв'язку з тим, що доказів погашення кредитної заборгованості у повному обсязі за Кредитним договором № 53/07/М від 26 березня 2007 року суду не надано, слід вважати, що договірні відносини належним чином не виконані, а тому вони не можуть вважатись припиненими, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, що відповідає п. 17 роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Але заявивши позовні вимоги 18 вересня 2012 року про стягнення суми боргу станом на 13 вересня 2012 року у розмірі 62554,77 доларів США, до якої позивач включив і 18930 доларів США - заборгованість за кредитом. Позивач надав суду розрахунок про нарахування процентів та пені за договором, без врахування наступних обставин. Як вбачається із матеріалів справи, при виконанні рішення суду першої інстанції від 19 грудня 2008 року були складені акти державного виконавця ВДВС Нововолинського МУЮ: акт огляду транспортних засобів від 24.09.2009 року, акт вилучення документів на автомобіль [NUMBER] від 14 грудня 2009 року, акт вилучення напівпричіпу реєстраційний номер [NUMBER] від 20 січня 2010 року (а.с.85-87). Як вбачається із акту вилучення напівпричіпу, цей транспортний засіб перебував у розпорядженні позивача із моменту вилучення до його реалізації протягом двох років, чого не заперечував в представник позивача. На момент вилучення вартість напівпричіпу не була визначена, в порушення вимог ст.ст.57,58 Закону України «Про виконавче провадження», п.5.7 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999 року. Також тривалість і порядок реалізації вилученого напівпричіпу не відповідали вимогам зазначених нормативних документів. До теперішнього часу заставний автомобіль [NUMBER], документи на який були вилучені у боржника 14 грудня 2009 року, перебуває у розпорядженні банку, чого не заперечував і представник позивача. Боржник не користується автомобілем із того часу. Перша оцінка цього автомобіля була здійснена лише 31 жовтня 2011 року і на той час складала 146 123 гривень без ПДВ, що еквівалентно 18311,15 доларів США ( по курсу 7,98 грн. за долар США). Також в цей день була проведена оцінка напівпричепа, яка складала 44 134 гривень без ПДВ, що еквівалентно 5530,58 доларів США. В матеріалах справи відсутні дані про те, що автомобіль виставлявся на торги, або передавався стягувачу саме у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №42/5 від 15.07.1999 року. Таким чином, позивач із 2010 року фактично користувався заставленим майном, але не вчиняв дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок цього майна, відповідно до умов п.2.3.9 кредитного договору, у зв'язку із наявністю заборгованості позичальника. Відповідно до вимог ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Згідно із ст. 617 цього Кодексу особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Заперечуючи проти заявленого позову [PERSON] вказав на те, що з метою погашення боргових зобов'язань він передав банку заставлені транспортні засоби. Реалізація вилученого у відповідача напівпричіпу проводилася у порушення порядку та строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». ПАТ КБ «ПриватБанк» та державний виконавець із 2009 року також не вчинили жодних дій по реалізації автомобіля і погашення боргу [PERSON], не повернули йому заставний автомобіль, внаслідок чого збільшився розмір нарахованих процентів за користування кредитом та розмір штрафних санкцій у зв'язку; невиконанням позичальником боргових зобов'язань. У суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердив той факт, що до теперішнього часу автомобіль перебуває у розпорядженні банку із 2009 року. Відповідно до вимог чинного законодавства пошук покупця та реалізація заставного автомобілю не є обов'язком боржника. Враховуючи такі дії банку, а також те, що вартість автомобіля банком не визначена, та вона не врахована у розрахунку суми боргу, що впливає на обсяг зобов'язання позичальника, а тому відсутні підстави для задоволення позову банку про стягнення заборгованості із позичальника, оскільки позивач не виконав обов'язку, передбаченого ст.60 ЦПК України. Надані позивачем розрахунки суми боргу не враховують цих обставин, щодо дій самого позивача при виконанні рішення суду, у зв'язку із чим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості з'ясувати обставини щодо дійсної суми заборгованості, без спеціальних знань у галузі бухгалтерського обліку по валютному кредитуванню. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача не заявляв клопотань про надання додаткових належних доказів щодо суми боргу, а також відмовився оплачувати проведення експертних досліджень для встановлення дійсної суми заборгованості по кредиту. Крім того, не наполягав на стягненні 18930 доларів США - заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач не надав суду достовірних та належних доказів щодо дійсної суми заборгованості за кредитом, і як наслідок не довів свої позовні вимоги в частині заявленої суми, всупереч вимогам ч.3 ст.10, ст.ст.11,60,131 ЦПК України. У зв'язку із чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, змінити рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial