Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при зільненні всіх налжених до сплати працівникові сум по день фактичного розрахунку, компенсацію за порушення строків виплати, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності та моральну шкоду, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, з листопада 2014 року по травень 2015 року позивач працювала у відповідача на посаді начальника управління координації діяльності філій Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - ПАТ «Гарант-Авто») Починаючи з грудня 2014 року відповідач перестав виплачувати позивачу заробітну плату, у зв`язку із чим позивач зверталася до суду із відповідними заявами про видачу судових наказів про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22.05.2015 згідно наказу відповідача позивача було звільнено з роботи, проте, належні до сплати суми виплачені їй не були у передбачений законом строк. Більше того, позивач акцентує увагу суду на тому, що спонукати виконати свої зобов`язання відповідача перед нею не може навіть наявність виконавчих проваджень за цими наказами, оскільки відповіді останнього зводяться лише до недостатності грошових коштів для розрахунку. Посилаючись на видану відповідачем довідку про заробітну плату за останні 6 місяців роботи та визначену ним суму середньоденного заробітку, просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також позивачем заявлено вимоги про стягнення суми моральної шкоди. Наполягаючи на тому, що відповідач порушив закон невиконанням своїх зобов`язань, вважає, що їй спричинена моральна шкода тим, що вона як матір одиначка сама виховує і матеріально забезпечує свою дитину, відтак звільнившись із роботи залишилася і вона, і її маленька дитина без жодних засобів до існування. Обґрунтовуючи суму стягнення зазначає, що виходить із сум прожиткового мінімуму на працездатного дорослого у подвійному розмірі (1218,00 грн.*2) та на дитину до 6 років (1032,00 грн.*2) (а.с.2-4) Вимоги в частині стягнення компенсації за порушенні термінів їх виплати та невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності позивач просить залишити без розгляду (а.с.31) Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, хоча і визнав, що відповідач має заборгованість перед позивачем за нараховану, але не виплачену заробітну плату, підтвердив, що ці суми дійсно стягуються з відповідача на підставі Закону України «Про виконавче провадження», що дійсно відповідач станом навіть на день розгляду справи всі належні позивачу виплати при звільненні не сплатив, проте він посилався, по-перше, на скрутне матеріальне становище відповідача і відсутність грошових коштів у останнього, та на те, що працівниками відповідача на початку 2015 року були скоєні злочині, які полягають в тому, що окремі працівники не маючи на те повноважень виносили накази про преміювання інших працівників і таким чином, на його думку неправомірно, збільшували розмір середньоденної заробітної плати, зокрема, позивача у справі. В той же час, на запитання суду, чи скасовані на даний час ті накази, відповів, що ні, проте просив відкласти розгляд справи у зв`язку із необхідністю належним чином підготуватися і надати суду беззаперечні докази своєї правової позиції по справі. Позивач категорично заперечувала проти перенесення розгляду справи, звертала увагу суду на те, що часу у відповідача було достатньо щоб підготуватися, що це вже друге судове засідання у справі, і позов повинен бути вирішений по суті. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч.1 ст.213 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, представник відповідача визнав в судовому засіданні, що у відповідача перед позивачем на даний час не погашена заборгованість з виплати заробітної плати та інших платежів, які відповідач повинен був сплатити при звільненні позивача. Судовим розглядом встановлено, що з 03 листопада 2014 року по 22 травня 2015 року [PERSON] працювала на посаді начальника управління з координації діяльності філій (а.с.9) Наказом №239 від 21.05.2015 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням. Згідно довідки ПАТ «Гарант Авто» вих. №683 від 28.07.2015 року за підписом тимчасового адміністратора Каштан М.Й. (представника відповідача) позивачу була нарахована заробітна плата в наступних розмірах за наступні періоди: за листопад 2014 року - 8550,00 грн., за грудень 2014 року - 8286,62 грн., за січень 2015 року - 4736,84 грн., за лютий 2015 року - 25800,00 грн., за березень 2015 року - 20850,00 грн., за квітень 2015 року - 8032,57 грн., за травень 2015 року - 12865,62 грн., вихідна допомога згідно ст.44 КЗпПУ - 41700,33 грн. Також в довідці зазначено, що станом на 17 липня 2015 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 103459,38 грн. (а.с.10) Таким чином, в матеріалах справи знайшли підтвердження доводи позивача про те, що при звільненні з нею не був проведений повний розрахунок. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому при звільненні від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст.116 КЗпПУ відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно довідки ПАТ «Гарант Авто» вих. №683 від 28.07.2015 року за підписом тимчасового адміністратора Каштан М.Й. (представника відповідача) середньоденна заробітна плата позивача складала 661,91 грн. (а.с.11) Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 ППВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. За викладених обставин суд вбачає вину власника у невиплаті зазначених сум. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують звільненню працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 вищенаведеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Так, суд виходить з наступного розрахункового періоду (23 травня 2015 року по день винесення рішення суду) (20850+8032,57)/42=687,68 грн. - середньоденна заробітна плата. 687,68*(5+20+23+20+22+21+17)=687,68*176=121 031,68 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в якості середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Доводи представника відповідача щодо того, що надані самим відповідачем відомості у вищезазначених довідках не відповідають дійсності, оскільки певними працівниками відповідача навмисно всупереч їх повноважень виносилися накази про встановлення і виплату премій та надбавок до заробітних плат, щоб таким чином збільшити розмір середньоденної заробітної плати для подальшого стягнення заборгованості, суд вважає неспроможними, оскільки, такі довідки підписав як представник відповідача безпосередньо той представник, який присутній в даному судовому засіданні (Каштан М.Й.), а твердження щодо протиправності дій окремих працівників не підтверджені належними доказами у справі. Більше того, на питання суду, чи скасовані на даний час такі накази або можливо подані заяви до правоохоронних органів з приводу протиправності дій окремих осіб, він відповів, що ні, проте наполягав на тому, що потрібно в судовому засіданні оголосити перерву для представлення суду беззаперечних доказів своєї позиції у справі. Так, суд погодився із доводами позивача щодо неприпустимості оголошення в судовому засіданні перерви, оскільки законом визначені конкретні строки розгляду справ, тим більше для окремої категорії, трудових спорів, взагалі передбачений скорочений термін їх розгляду. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав позов із додатками завчасно, отже і часу підготуватися також було достатньо. Щодо вимог про стягнення з відповідача суми моральної шкоди. Так, задоволення позову у вищезазначеному розмірі із встановленням порушення відповідачем строків виплати сум, які він повинен був сплатити в день звільнення, свідчить про те, що права [PERSON], передбачені Конституцією України, зокрема, право на своєчасну оплату труда, були порушені саме відповідачем. Згідно п.13 ППВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, як наприклад невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої приналежності. Проте, вирішуючи питання про конкретну суму, яка має бути стягнута, суд виходить з наданого позивачем розрахунку і зазначає, що наведене позивачем обґрунтування суми спричиненої моральної шкоди суд сприймає критично в частині сприймання за основу суми прожиткового мінімуму для дитини, оскільки обґрунтовуючи наявність самої моральної шкоди, слід виходити з того, що вона спричинена саме їй, а не будь-якій іншій людині, в тому числі дитині позивача. Таким чином, враховуючи характер спору, тривалість психологічних страждань, вимоги розумності і справедливості, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2 436,00 грн. (1218*2) Наявність самого витягу про реєстрацію дитини зі слів матері не свідчить також про те, що на даний час позивач сама її утримує. Відтак ці доводи суд також відхиляє як такі, що не підтверджені матеріалами справи. Щодо вимог про стягнення компенсації за порушення термінів їх виплати та невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, то відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України суд залишає їх без розгляду. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті належних працівникові при звільненні сум в розмірі 1 210,32 грн. та за вимоги по стягнення моральної шкоди - в сумі 487,20 грн. (п.10 ППВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах») На підставі викладеного та

Outcome: partial