Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням зміни підстав позову просив визнати припиненою поруку [PERSON] за договором поруки від 10.12.2004, укладеним між ним та ПАТ «Райффайзен банк Аваль». В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем було збільшено строк основного зобов'язання за генеральною кредитною угодою без його згоди як поручителя, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності і в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою. Крім того, посилався на те, що банк не пред'явив до нього як до поручителя вимоги протягом визначеного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому порука є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні вимог. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Справа розглядалась судами неодноразово. Скасовуючи рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2014 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанцій касаційний суд виходив з того, що суд першої інстанції обґрунтував відмову в задоволенні позову виключно ч. 1 ст. 559 ЦК України, не встановивши обставини, визначені ч. 4 ст. 559 ЦК України, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, при цьому суд апеляційної інстанції таких недоліків судового рішення не усунув, наявність підстав, встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України не встановив. Судом встановлено, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є ПАТ «Луч АО», було укладено генеральну кредитну угоду, відповідно до умов якої, кредитор зобов'язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки. У подальшому до генеральної кредитної угоди, було підписано ряд додаткових угод. У рамках генеральної кредитної угоди, 13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» укладено кредитний договір «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», за умовами якого ПрАТ «Луч АО» надано кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6 592 000 гривень під 22% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту 30 липня 2010 року. 14 вересня 2012 року до кредитного договору підписано додаткову угоду, та продовжено кінцевий термін погашення кредиту до 28 лютого 2013 року, а також встановлено, що кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2200 000 гривень. Також сторони дійшли згоди, що з дати укладання цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється. У забезпечення виконань зобов'язань, що витікають з генеральної кредитної угоди між кредитором та [PERSON] 10 грудня 2004 року укладено договір поруки. Відповідно до п. 1.2. договору поруки, сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - АТЗТ «Луч АО», які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року в повному обсязі цих зобов'язань. 13 серпня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було підписано додаткову угоду до договору поруки від 10 грудня 2004 року, якою сторони домовились викласти текст договору поруки в новій редакції. 18 грудня 2010 року додатковою угодою до договору поруки від 10 грудня 2004 року внесено зміни до п. 1.2. договору поруки, а саме встановлено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по борговим зобов'язаннях боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору. Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від з лютого 2014р. у справі № 6-160цс15). Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК (Постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6- 160цс13). При вирішенні справ цієї категорії судам рекомендується керуватися позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі № 6- 20цс11 від 21 травня 2012 p., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012p. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012р. у справі № 6-73цс12. Також у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати. Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою постанові від 5 лютого 2014 р. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК України. В ході судового розгляду встановлено, що 10 грудня 2004 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є ПАТ «Луч АО», було укладено генеральну кредитну угоду. При цьому загальний розмір зобовязань за кредитами становив 1 200 000 гривень термін користування до грудня 2006 року. Протягом 2004 - 2012 років до даної угоди її сторонами вносилися зміни та доповнення, а відтак останньою з них ( додаткова угода № 010/02 - 01/02/138/19 було внесено зміни до п. 1.2, 1.3, 5.6 генеральної кредитної угоди з викладенням них у новій редакції. За якою було визначено загальний розмір заборгованості та термін дії генеральної кредитної угоди - до 28 лютого 2013 року.( том 1 а.с. 207 - 227 ). Відповідно до п. 1.2. договору поруки від 10 грудня 2004 року що був укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] - сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника - АТЗТ «Луч АО», які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року в повному обсязі цих зобов'язань. У відповідності до матеріалів справи вбачається, що банком та поручителем протягом 2004 -2012 років не вносилися зміни до договору поруки (а саме п. 1.2 договору), що був укладений на виконання поручителем зобов'язань по генеральній кредитній угоді від 10 грудня 2004 року, а відтак вважати, що прийнявши рішення про продовження терміну дії генерального угоди - до 28 лютого 2013 року без згоди поручителя, відповідач таким чином збільшив розмір його відповідальності нема підстав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для припинення поруки за ч. 1 ст. 559 ЦК України. Разом з тим, суд знаходить слушними та такими, що не позбавлені правового обґрунтування доводи позивача про те, що порука є такою, що припинилась за ч. 4 ст. 559 ЦК України, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) (постанова Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53 цс 14). В ході судового розгляду встановлено, що кредит позичальнику з урахуванням додаткових угод надавався в строк до 28.02.2013 (том 1 а.с.227), тобто вказана дата є строком виконання основного зобов'язання. Позивач зазначає, що банк звернувся до позичальника ПрАТ «Луч АО» до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2013 року , було стягнуто .з Приватного акціонерного товариства «Луч АО» на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 2 200 000, 00 грн. - заборгованість по кредиту, 297 218 грн.06 коп. - прострочених відсотків ,111 567 грн. 12 коп. пені за кредитом, 9 726 грн. 68 коп. пені за відсотками. Разом з тим, кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до позивача як до поручителя, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України та необхідність задоволення вимог позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved