Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У березні 2014 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний експортно-імпортний банк України», з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості станом на 18 березня 2014 року на суму 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн., з яких: 50 342,08 швейцарських франків - основний борг; 6 404,87 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 6 563,22 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 46333,52 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 50 грн. - комісія; 26,75 грн. - пеня за прострочення сплати комісії. В обґрунтування підстав позову посилається на укладення 05 червня 2007 року між банком та [PERSON] кредитного договору №5007С39, відповідно до умов якого останньому видано кредит в сумі 78800,00 швейцарських франків, зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24% річних, з кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року, проте у зв`язку з порушенням позичальником своїх зобов`язань, станом на 18 березня 2014 року виникла заборгованість в сумі 56746,95 швейцарських франків та 5292 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 50342,08 швейцарські франки; заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 18 березня 2014 року - 6404,87 швейцарські франки; пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 6563 грн. 22 коп.; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 46333 грн. 52 коп., заборгованість за комісією - 50 грн.; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 26 грн. 75 коп., про необхідність сплати яких відповідач повідомлявся письмовою вимогою про усунення порушень та дострокове погашення заборгованості відповідно до п.2.6.2 кредитного договору, проте така вимога позичальником залишена без задоволення, у зв`язку з чим банк пред`явив вказаний позов. У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що підписаний 05 червня 2007 року між ним та банком кредитний договір за своїм змістом суперечить вимогам статей 6, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, оскільки перед укладенням кредитного договору та протягом його дії банк не повідомив йому у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, а кредитний договір не містить розділу про відповідальність банку, що є суттєвою умовою договору, і банком не надані докази, що кредит йому видано в швейцарських франках. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено повністю, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишені без змін, з обов`язковими для суду першої інстанції вказівками при новому розгляді справи врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), правильно визначити розмір заборгованості, яка підлягає стягненню та вирішити спір з урахуванням досліджених доказів і встановлених обставин справи. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року справа прийнята до свого провадження. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року справа зі спрощеного провадження призначена до розгляду в загальному порядку з підготовчим засіданням на 02 березня 2020 року. 16 березня 2020 року відповідач через свого представника [PERSON] подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, навівши свої доводи про те, що банк в порушення умов абз.2 п.2.5.1 кредитного договору не повідомляв його про розмір базової ставки ЛІБОР з часу підписання договору, у зв`язку з чим має місце прострочення кредитора, а не боржника; право кредитора нараховувати проценти припиняється після пред`явлення вимоги дострокового виконання зобов`язань згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, у зв`язку з чим таке право позивача на нарахування процентів припинилося з часу направлення 26 березня 2013 року вимоги про дострокову сплату кредиту, при цьому, відстрочення виконання зобов`язання за кредитним договором зі сплати процентів, передбачене ч.2 ст. 613 ЦК України, фактично припинилося закінченням права банку на їх нарахування, а граничний строк позовної давності по пред`явленню вимог зі сплати процентів сплинув 27 березня 2016 року, тому просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності до вимог банку щодо сплати не розрахованих та не нарахованих процентів, про розмір яких банк не повідомив позичальника. Крім того, відповідач виконував зобов`язанні згідно графіку погашення кредиту, що за умовами п. 2.4.1 договору є його невід`ємною частиною, яким передбачена сплата щомісяця по 437,78 швейцарських франків, загальним підсумком 180 платежів на суму 78800,4 швейцарські франків, з яких відповідачем за даними висновку експертного дослідження від 15 лютого 2016 року № 70/36-03 фактично виплачено, а банком зараховано, 64919,74 швейцарських франків,а тому залишок несплаченого кредиту становить 13880,67 швейцарських франки, а не заявлену позивачем суму. Одночасно, представник відповідача висловила свої міркування про ненадання позивачем належних і допустимих доказів заявленої суми, ліцензії банку на здійснення валютних операцій станом на час видачі кредиту, та безпідставне зарахування коштів на оплату комісії за обслуговування кредиту, тому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 25 травня 2020 року представник позивача подала відповідь на відзив, в якій на спростування доводів і міркувань відповідача у відзиві вказала на те, що перед укладенням кредитного договору відповідач звернувся з відповідною заявою, де зазначив бажану суму кредиту, валюту кредитування, цільове призначення коштів та бажану проценту ставку, що розглянуто колегіальним органом - кредитним комітетом, після чого позивачем укладений кредитний договір з зазначеною у ньому процентною ставкою LIBOR (12m)+7,80% річних, але не менше 10,24% річних, .з умовами якого він ознайомлений, проте, висуваючи доводи про незгоду з процентної ставкою і необізнаність про її розмір не скористався своїм правом за п. 2.5.1 кредитного договору. При цьому, процентна ставка LIBOR визначається згідно ст. 25 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 47, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, постанови Правління від 09 лютого 2005 року № 33 та доводиться згідно постанови Правління НБУ від 03 серпня 2004 року № 363 службовим розпорядженням НБУ і розміщується на офіційному веб-сайті НБУ. Крім того, зважаючи на підстави скасування у цій справі рішення місцевого суду в частині первісного позивач Верховним Судом, позивач виходить з дати отримання досудової вимоги і встановленого у ній строку виконання зобов`язань, у зв`язку з чим дія договору закінчилася 12 серпня 2013 року, а не з часу складення досудової вимоги -27 березня 2013 року. Крім того, представник послалася на первинні бухгалтерські документи про отримання кредиту та руху коштів, чим спростовувала доводи відповідача про недоведеність розрахованого позивачем розміру позовних вимог. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року підготовче провадження закрито та призначений судовий розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві, наполягаючи на тому, що прострочення боржника не відбулось, а банк не дотримався досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла до 10 червня 2017 року, у зв`язку з чим не набув право вимагати достроково повернути кошти за договором, висновки про що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року. Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 01 червня 2007 року [PERSON] звернувся до ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого згідно Статуту є АТ «Державний експортно-імпортний банк України», із заявою про видачу кредиту у сумі 78 800,00 швейцарських франків терміном на 15 років, зі сплатою 10,24 % річних, на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.21). 05 червня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний експортно-імпортний банк України», та [PERSON] на умовах забезпеченості, строковості, платності, цільового використання укладений кредитний договір № 5007С39, згідно умов якого, що є обов`язковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 78800 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року, для оплати за нерухомість житлового призначення - двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 398950 грн., згідно договору купівлі-продажу від 05 червня 2007 року (п.2.1 договору) (т.1 а.с.12-16). Пунктом 2.2.1 кредитного договору обумовлено, що позичальник щомісячно сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24 % річних. Пунктом 2.2.2 кредитного договору сторонами погоджено розмір щомісячної плати за управління кредитом (комісії) в сумі 50 грн. з 1 по 15 число кожного місяця. Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених Графіком погашення кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення кредиту за договором, є обов`язковими (пункт 2.4.1 кредитного договору). Зазначений Графік є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною (т.1 а.с.17). Додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 внесено зміни до кредитного договору та виключено підпункти 2.2.2-2.2.3 та підпункту 2.2.5 пункту 2.2 статті 2 договору (т.1 а.с.20). Порядок надання кредиту встановлено підпунктами 2.3.1-2.3.2 пункту 2.3 кредитного договору, якими передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] відкритий в банку, з подальшим зняттям готівкових коштів через касу банку. На підставі заяви [PERSON] від 04 червня 2007 року з ним укладений договір банківського рахунку 04 червня 2007 року за №50/24-0767, на виконання умов якого відповідачу відкрито поточний рахунок [NUMBER] (а.с.65,66-67 т.2). 05 червня 2007 року відповідач подав заяву №01 про продаж іноземної валюти за рахунок кредитних коштів для фізичної особи, яка не займається підприємницькою діяльністю, відповідно до якої доручив банку продати іноземну валюту у вигляді 78800 швейцарських франків; утримати комісійну винагороду згідно з Тарифами банку із суми гривень, зарахованих на рахунок [NUMBER] ; зарахувати кошти, що підлягають продажу, на рахунок [NUMBER] ; кошти отримані від продажу іноземної валюти, перерахувати на поточний рахунок у національній валюті [NUMBER] ; залишок гривень після сплати комісійної винагороди повернути на поточний рахунок у національній валюті (т.1 а.с.22). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Як встановлено судом позивачем зобов`язання за п.2.1 кредитного договору виконані повністю, оскільки видача відповідачу кредитних коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами, виписками по рахункам, заявою на видачу готівки та висновком судової економічної експертизи №5531/5532-15 від 05.08.2016 року (т.1 а.с. 71-79; т.2 а.с. 59, 60, 63, 64, 149-160, 236-243), якими в їх сукупності підтверджується зарахування на кредитний рахунок [NUMBER] , визначений в п.2.3.1 кредитного договору, валюти в розмірі 78800 швейцарських франків, продажу кредитних коштів та подальшого зарахування гривневого еквівалента від продажу іноземної валюти на поточний рахунок позичальника [NUMBER] і видачі йому коштів через касу банку, що відповідало умовам, визначеним сторонами в пп.2.3.1-2.3.2 п.2.3 кредитного договору та відповідній заяві позичальника [PERSON] від 05 червня 2007 року №01. З наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості сукупно з наданою позивачем детальною випискою по усім відкритим [PERSON] рахункам за вказаним кредитним договором за період з 05 червня 2007 року по 03 липня 2020 року (т.5 а.с.124-176) судом встановлено, що з жовтня 2012 року відповідач почав допускати порушення своїх зобов`язань за кредитним договором і перестав вчасно сплачувати кредит та відсотки. Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що якщо виникла і триває подія невиконання зобов`язань, зазначена у п.4.1, у банку виникло право вимоги дострокового виконання позичальником зобов`язань за цим договором, банк повідомляє позичальника, що непогашена частина кредиту. Нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі за цим договором підлягають достроковому поверненню. Позичальник зобов`язаний сплатити зазначену у повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення. У випадку порушення зазначеного строку сплати, банк набуває право стягнути заборгованість з позичальника за кредитом, процентами та іншими платежами за цим договором шляхом здійснення договірного списання коштів за цим договором на користь банку з рахунку (-ів) позичальника, вказаного (-их) у п.2.4.3 цього договору шляхом оформлення меморіального ордеру на відповідну суму або шляхом звернення стягнення вищезазначеної суми з предмета застави. Пунктом 4.1 кредитного договору визначено, що кожна із таких подій повинна тлумачитись як подія невиконання зобов`язань, зокрема, за п.4.1.1. позичальник не сплатив банку у строк платежі по погашенню кредиту, будь-яку іншу суму, належну до сплати згідно п.2.2. цього договору; за п.4.1.2 позичальник не виконав будь-яке із зобов`язань за цим договором, що не належить до підпункту 4.1.1. цієї статті. Відповідно до умов п.2.6.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення у випадку, зокрема, якщо позичальник не виконав будь-яке зобов`язання за цим договором. Відповідно до умов п.6.3 кредитного договору будь-яке повідомлення, що надсилається згідно з цим договором повинно подаватися у письмовій формі з дотриманням відповідних процедур при доставці особисто, поштою, телексом чи факсом на адресу відповідної сторони, як це зазначено нижче (для банку: ВАТ «Укрексімбанк», філія в м. Дніпропетровську, 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, 26 (з зазначенням телефону та факсу); для позичальника: [PERSON] , [ADDRESS] , (з зазначенням службового телефону, мобільного, домашнього)) або на адресу, про яку відповідна сторона повідомить іншу. Як встановлено судом позивач, враховуючи порушення позичальником умов п.п.4.1.1 щодо строків та розміру сплати кредиту та процентів з жовтня 2012 року, що тягне наслідки, передбачені п.4.2 цього договору, на виконання вимог п. 2.6.2 кредитного договору направив низку вимог про усунення порушень кредитного договору та дострокове погашення з урахуванням вимог ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 60 днів з дня отримання вимоги: 26 березня 2013 року за вих. № 00/29-1779 та 26 березня 2013 року за вих. № 26 березня 2013 року за вих. № 050/29-1780 за адресою: [ADDRESS] , а також 28 травня 2013 року за вих. № 050/29-69 та від 28 травня 2013 року за вих.050/29-68 за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.27). За даними повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за штрих-ідентифікатором поштового відправлення № 49040 0264200 0 [PERSON] отримав вимогу банку про усунення порушень кредитного договору та дострокове погашення 13 червня 2013 року (т.1 а.с.28). Доводи представників відповідача про те, що позивач не дотримався умов п. 6.3 кредитного договору стосовно направлення відповідної вимоги за вказаною у договорі адресою: [ADDRESS] суд відхиляє, з огляду на таке. Як визначено умовами п. 6.3 договору повідомлення, що надсилається згідно з цим договором повинно подаватися у письмовій формі на адресу відповідної сторони, яка вказана нижче у цьому пункті або на адресу, про яку відповідна сторона повідомить іншу. Як зазначено в кредитному договорі [PERSON] на час його укладення зареєстрований був по [ADDRESS] , квартиру для проживання придбав 05 червня 2007 року за кредитні кошти за адресою: [ADDRESS] , а за даними паспорта громадянина України з 03 листопада 2008 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а тому банк діяв правомірно, вживаючи усіх заходів щодо належного повідомлення позичальника про дострокове погашення, з огляду на те, що наведені вище адреси позичальник особисто повідомив банку ( у кредитному договорі, у поданих заявах та документах переддоговірної роботи, тощо), і після укладення кредитного договору змінював своє місце проживання та реєстрації про що, зокрема, свідчить надана ним банку копія паспорту громадянина України з відомостями про своє останнє місце реєстрації, і хоч відповідач за останнім місцем реєстрації знятий 10 серпня 2012 року, однак продовжив там фактично проживати і отримувати кореспонденцію, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення йому 13 червня 2013 року, у зв`язку з чим доводи представників відповідача про неналежне повідомлення про усунення порушень умов кредитного договору та дострокове погашення суд вважає хибними. Одночасно суд приймає до уваги, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Таким чином, наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня2020 року у справі № 638/13683/15-ц та взяті до уваги судом як обов`язкові. Як встановлено судом позивач на виконання вимог ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та умови п. 4.2 кредитного договору, направивши двічі вимоги про усунення порушень кредитного договору та дострокове погашення 26 березня 2013 року і 28 травня 2013 року з наданням позичальнику для усунення порушень зобов`язань за кредитним договором 60 днів з дня отримання такої вимоги, що отримана відповідачем особисто під підпис 13 червня 2013 року, докази чого надані позивачем у вигляді повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, і обставини чого не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, а тому доводи і аргументи представників відповідача про те, що позивач не дотримався досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів у зв`язку з чим не набув права вимагати в судовому порядку дострокового повернення за договором усіх платежів, суд відхиляє. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, то змінив строк виконання зобов`язання і набув право вимагати в судовому порядку стягнення з позичальника достроково суму невиплаченого кредиту, передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку, право нараховувати які припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому таке право у позивача припинилося після спливу 60 днів з дня отримання досудової вимоги дострокового погашення, тобто 12 серпня 2013 року, у зв`язку з чим за даними виписки по рахунку, сукупно з розрахунками боргу, доданими до позовної заяви, а в подальшому в засіданні 03 липня 2020 року, які відповідачем не спростовані, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 12 серпня 2013 року складає 55176,27 швейцарських франків та 4663,84 грн., з яких основний борг 50782,08 швейцарських франків, проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 12 серпня 2013 року - 4394,19 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року - 2083,07 грн. (згідно умов п.2.4.2 кредитного договору), пеня за несплату процентів за кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року - 2053,77 грн. (згідно умов п. 2.4.2 кредитного договору), комісія - 500,00 грн. (згідно п.2.2.2 кредитного договору), пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року 27,00 грн. (згідно п. 2.4.2. кредитного договору), у зв`язку з чим позов підлягає в цій частині задоволенню. З приводу аргументів представників відповідача про порушення банком умов п.2.5.1 кредитного договору у зв`язку з неповідомленням позичальника про розмір базової ставки LIBOR з часу підписання договору, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 47, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, (що діяли на час укладення кредитного договору та станом на час звернення з цим позовом) Правлінням НБУ прийнята постанова 09 лютого 2005 року № 33, якою рекомендовано банкам під час визначення ціни за залученими коштами в національній валюті орієнтуватися на розмір облікової ставки Національного банку України плюс 5-7 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів), в іноземній - на розмір ставки LIBOR плюс 1-3 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів) Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 03 серпня 2004 року N 363 (чинної до 07 лютого 2019 року) «Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів» та листа НБУ від 04 серпня 2004 року N 13-126/3708-7776 розмір ставки LIBOR доводиться щоденно Службовим розпорядженням Національного банку України «Про офіційний курс гривні до іноземних валют», а також розміщується на офіційному web-сайті Національного банку України, а тому інформація про розмір ставки . LIBOR є офіційною, оприлюдненою інформацією, у зв`язку з чим доводи відповідача про неповідомлення його про розмір ставки суд до уваги не приймає. Крім того, суд відзначає, що відповідач під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його істотними умовами, змістом договору, підписав цей договір, після чого певний період належним чином виконував усі зобов`язання за кредитним договором, в тому числі і по сплаті процентів, що свідчить про безпідставність тверджень представників відповідача про порушення позивачем умов договору та необізнаність відповідача про розмір платежів по процентам. Доводи представників відповідачів про відсутність прострочення боржника у зв`язку зі щомісячною сплатою визначених Графіком погашення кредиту платежів і навіть більших ніж передбачено Графіком сум, не відповідає дійсності, оскільки суперечить умова кредитного договору. Так, за умовами п.2.3.3. кредитного договору банк надає позичальнику кредит відповідно до Графіка погашення кредит за договором. Відповідно до п.2.4.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний погасити кредит на рахунок, вказаний у п.2.3.1 цього договору в строк, зазначений в п.2.1 (Розмір, призначення та строк користування Кредитом). Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених Графіком погашення кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення кредиту за договором, є обов`язковими. Поряд з цим статтею 1 кредитного договору обумовлені терміни для цілей цього договору, а саме: кредит - означає кошти в національній та/або іноземній валюті, надані банком у тимчасове користування позичальнику з метою придбання нерухомості житлового призначення у продавця відповідно до умов договору купівлі-продажу за цим договором; Графік погашення кредиту за договором - означає розклад платежів з погашення кредиту за договором. Цей Графік є невід`ємною частиною договору і може уточнюватися протягом його дії. Графік погашення кредиту за договором наведено у додатку №1 до цього договору. Тоді як поняття і зміст процентів обумовлено п.2.2.1 кредитного договору, яким передбачена сплата щомісячно процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: (12m) + 7,80% річних, але не нижче 10,24 % річних. Відповідно, договір вирізняє поняття кредиту та інших платежів, як проценти, комісії, пеня, а тому Графік погашення кредиту за договором містить розмір та строк сплати щомісячних ануїтетах платежів кредиту, тобто основного боргу за укладеним договором, протягом 180 місяців, і не включає розміру процентів, визначених згідно п.2.2.1, а тому сплата щомісяця лише суми ануїтетного платежу за кредитом (основним боргом) у розмірі 437,78 швейцарських франків не відповідала виконанню умов кредитного договору про сплату інших платежів за умовами п. 2.2.1 кредитного договору про сплату процентів, у зв`язку з чим у відповідач здійснював не переплату щомісячних платежів, а на виконання умов п.2.2.1 з урахуванням черговості зарахування платежів, сплачував проценти за користування кредитом, і як видно з виписки по рахункам відповідача - належно виконував усі умови кредитного договору до жовтня 2012 року. Решта доводів та аргументів представників відповідача висновків суду про наявність заборгованості, встановлений її розмір, обов`язок позичальника сплатити проценти за користування кредитом, нарахованих до 12 серпня 2013 року та їх розмір, не спростовують, а обставини та доводи [PERSON] щодо невідповідності кредитного договору вимогам ст.ст. 6, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в частині неповідомлення банком позичальника у письмовій формі про умови надання кредиту, не надання в повному обсязі інформації про умови кредитування, відсутності в кредитному договорі розділу про відповідальність банку, несправедливість умов кредитного договору, а також стосовно того, що кредит в швейцарських франках йому не видавався та банком не надано доказів щодо здійснення фінансових операцій стосовно видачі кредиту у вказаній валюті та взагалі будь-яких первинних документів щодо видачі кредиту взагалі, були предметом розгляду судів усіх інстанцій, як доводи і обґрунтування зустрічного позову [PERSON] , про що Кіровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено 01 лютого 2017 року рішення, залишене без змін в часині зустрічного позову постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, яким встановлено додержання банком вимог чинного законодавства при укладенні договору, у зв`язку з чим не потребують переоцінки місцевим судом при новому розгляді первісного позову. Враховуючи результат розгляду справи за правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам - 3307,75 грн. (((3654,00 грн. х (55176,27 шв.фр. х 11,34 грн.+663,84 грн.)) / (56746,95 шв.фр. х 11,34 грн.)= 3307,75 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial