Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся в суд до [PERSON] та військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України (далі по тексту - військова частина) із зазначеним позовом. У подальшому позовні вимоги доповнював (т.1, а.с. 31-34, 208-210) та остаточно просив суд про наступне: -визнати недійсним правочин купівлі-продажу автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE, VIN [NUMBER] , 2013 року виробництва (далі автомобіль), укладений 20 квітня 2017 року у формі розписки між ним як покупцем та продавцем - військовою частиною [NUMBER] , інтереси якої представляв [PERSON] ; -стягнути з військової частини на користь позивача збитки в сумі 572 700,00 грн. та 50\~000,00 грн. моральної шкоди; -стягнути з [PERSON] на користь позивача збитки в сумі 572\~700,00 грн. та 50\~000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] ввів позивача в обману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення договору купівлі-продажу. Так, [PERSON] стверджував, що автомобіль є власністю військової частини, на доказ чого передав йому автомобіль з номерними знаками військового зразка, а пізніше - довідки про те, що транспортний засіб належить військової частини, а сам [PERSON] є волонтером. Пізніше з`ясувалося, що ці обставини не відповідають дійсності. Позивач вважав, що [PERSON] не мав права відчужувати автомобіль, оскільки той був ввезений в Україну тимчасово без сплати встановлених законом митних платежів. Ці обставини унеможливлюють державну реєстрацію транспортного засобу та створюють проблеми у користуванні ним. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. [PERSON] повідомив суду, що він зберігає автомобіль у належному йому гаражі. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Зазначив, що дійсно в його володінні знаходився спірний автомобіль, який він придбав у січні 2017 року за 21\~500,00 доларів США. Цей автомобіль ніколи не був власністю військової частини [NUMBER] , а твердження позивача про протилежне є надуманими. У квітні 2017 року між ним та позивачем було досягнуто домовленості про купівлю-продаж автомобіля, і 20 квітня 2017 року такий договір купівлі-продажу автомобіля на чеських номерних знаках було укладено у формі розписки. Він передав [PERSON] автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт на чеській мові і отримав від покупця 20\~500,00 доларів США. Свою причетність до виготовлення та передачі [PERSON] довідок на бланках військової частини, а також номерних знаків військового зразка [PERSON] заперечував. Вважав, що жодних підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля немає, оскільки [PERSON] добре розумів, що купляє нерозмитнений автомобіль, а укладений договір не покладав на продавця ніяких додаткових обов`язків, таких як перереєстрація та розмитнення автомобіля (відзив, т.1, а.с. 165-170). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити з названих підстав. Військова частина [NUMBER] проти позову заперечувала. У відзиві відповідач зазначив, що спірний автомобіль ніколи не рахувався на фінансовому обліку у військовій частині та у якості гуманітарної (благодійної) допомоги не надавався (відзив, т.1, а.с.101-102). Згідно журналу вихідної кореспонденції військової частині довідки за №№ 2012, 2013 від 8 травня 2017 року та довідки за №№ 1591, 1596 від 6 липня 2017 року не видавалися. Грошові кошти від [PERSON] на рахунки військової частини не надходили, а посада волонтера штатним розкладом не передбачена (т.2, а.с. 14-16). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні аргументи, викладені у відзиві, підтримав. Звертав увагу суду на те, що договір у формі розписки від 20 квітня 2017 року укладений між двома фізичними особами продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Оспорюваний правочин жодних прав та обов`язків для відповідача, інтереси якого він представляє, не створює. Третя особа Міністерство оборони України вважало позовні вимоги до військової частини безпідставними. У письмових поясненнях представник зазначав, що військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України. Відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації. Це означає, що військова частина самостійно не може приймати рішення про відчуження майна, в тому числі транспортних засобів. Представник також звертав увагу суду, що розписка від 20 квітня 2017 року свідчить про укладання договору між двома фізичними особами. Отже, військова частина жодного відношення до правовідносин, що виникли між [PERSON] та [PERSON] з приводу купівлі-продажу автомобіля, не має (письмові пояснення, т. 1, а.с. 234-237). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 27 жовтня 2017 року (т.1, а.с. 15). Ухвалою суду від 11 січня 2018 року суд відмовив позивачу у відстрочці або розстрочці сплати судового збору та залишив позовну заяву без руху через несплату у повному обсязі судового збору за збільшені позовні вимоги (т. 1, а.с.52). Ухвалами суду від 16 березня 2018 року (т.1, а.с .83), від 7 жовтня 2019 року (т.2, а.с. 60) та від 23 грудня 2019 року (т.2, а.с. 91) було відмовлено позивачу у призначенні почеркознавчої та технічної експертизи довідок, виданих від імені військової частини. Ухвалою суду 16 березня 2018 року за клопотанням позивача були витребувані докази (т. 1, а.с. 84). Ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року було задоволено відвід судді Андрієць Д.Д. (т.1, а.с. 159). За клопотанням представника військової частини [NUMBER] суд розглядав справу в режимі відеов`язку з Новокаховським міським судом Херсонської області (т.2, а.с. 30). Підготовче провадження у справі було закрито ухвалою суду від 6 серпня 2019 року (т. 2, а.с. 38). Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] визнали, що 20 квітня 2017 року між ними укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Договір укладений письмово у формі розписки, яку видав [PERSON] . У ній він зазначив, що отримав від [PERSON] 20\~500,00 доларів США за автомобіль і претензій до покупця не має (т.1, а.с. 7). [PERSON] визнав також, що на виконання умов цього договору він передав позивачу ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію у Чеській Республіці. У період, що відповідає даті укладення договору, [PERSON] проходив службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Проте невдовзі у [PERSON] виникли перешкоди у користуванні автомобілем - представники волонтерських спільнот, а також патрульні поліцейські зупиняли автомобіль, щоб дізнатися, чому він має військові «чорні» номерні знаки. Позивач стверджував, що повідомляв про такі перешкоди [PERSON] , і той двічі - у травні 2017 року та у серпні 2017 року - передавав йому довідки про те, що автомобіль є власністю військової частини. «Чорні» номерні знаки військового зразка на автомобіль йому також надав [PERSON] . Відповідач зазначені обставини не визнав та висловив припущення, що такі довідки сумнівного походження та військові номерні знаки є результатом діяльності самого [PERSON] . Представники військової частини заперечили достовірність довідок про належність спірного автомобіля військовій частині (т.1, а.с. 35-37). Представник відповідача [PERSON] вказував на явні ознаки підробки цих довідок. Згідно витягу з книги № 2 обліку озброєння, військової техніки та іншого військового майна (т.1, а.с. 134) номерний військовий номер [NUMBER] рахується за автомобілем ГАЗ-66, 1984 року виробництва, який обліковується за військовою частиною [NUMBER] , і є номерним знаком старого зразка, який не використовуються з 2006 року. За заявою позивача 25 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про привласнення та заволодіння чужим майном автомобілем марки JEEP GRAND CHEROKEE, VIN [NUMBER] , 2013 року виробництва, - службовими особами військової частини [NUMBER] (т.1, а.с. 139). Із пояснень учасників судового розгляду суду відомо, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 42018230270000069 не закінчене, про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 191 Кримінального кодексу України, нікому не повідомлено. За встановлених обставин, виходячи зі змісту письмового документу - розписки, що підтверджує факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, суд не встановив підґрунтя для висновку про те, що спірний автомобіль насправді належав військовій частині, а її посадові особи уповноважували [PERSON] на відчуження транспортного засобу. Встановлення таких обставин як те, ким були видані та підписані довідки №№ 2012, 2013 від 8 травня 2017 року та довідки за №№ 1591, 1596 від 6 липня 2017 року з печатками і кутовими штампами військової частини, виходить за межі завдань цивільного судочинства і має бути предметом дослідження у кримінальному провадженні. Надані позивачем докази свідчать про те, що спірний автомобіль був ввезений на митну територію України 08.02.2017 року в зоні діяльності Закарпатської митниці ДФС громадянином [PERSON] в митному режимі транзит (т.1, а.с. 197). За словами позивача автомобіль є в наявності і зберігається ним у гаражному приміщенні. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Загальні положення про правочини встановлені главою 16 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦПК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного Кодексу України). \~ \~ \~ \~ \~Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 Цивільного Кодексу України). Основними нормативними актами, які регулюють порядок ввезення та використання транспортних засобів з іноземною реєстрацією на території України є Конвенція про тимчасове ввезення (Стамбульська конвенція), до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 24.03.2004 року № 1661, та Митний кодекс України. Відповідно до п. 60 ст. 4 Митного кодексу України транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно. Транспортні засоби особистого користування можуть бути ввезені в Україну в різних митних режимах, які визначаються Митним кодексом України, в тому числі передбачені п.п. 5, 6 п. 1 ст. 70 даного кодексу види митних режимів: «транзит» та «тимчасове ввезення». Відповідно до ст. 71 Митного кодексу України Декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим. Відповідно до ч. 1 ст. 90 Митного кодексу України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Пунктом 1 ст. 93 Митного кодексу України передбачені вимоги до переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у митному режимі транзиту. Товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: 1) перебувати у незмінному стані, крім природних змін їх якісних та/або кількісних характеристик за нормальних умов транспортування і зберігання; 2) не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту; 3) бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу, а в разі поміщення товарів на підставі документа, зазначеного у частині шостій статті 94 цього Кодексу, - до закінчення строку, визначеного відповідно до законодавства, яке встановлює основні засади організації та здійснення режиму спільного транзиту товарів; 4) мати неушкоджені засоби забезпечення ідентифікації у разі їх застосування. Строки транзитних перевезень передбачені ст. 95 Митного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 381 Митного кодексу України Громадянам дозволяється поміщувати у митний режим транзиту транспортні засоби особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом, та переміщуються громадянами-нерезидентами. Переміщення транспортних засобів особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України здійснюється у строки, встановлені статтею 95 цього Кодексу. Ввезення таких транспортних засобів в митному режимі «транзиту» здійснюється для особистого користування, відповідно транспортні засоби не можуть використовуватись з жодною іншою метою, крім транзиту, та бути передані у володіння чи користування іншим особам, в тому числі у найм (оренду), позичку або шляхом оформлення представництва такого роду у формі довіреностей. Отже, права власності, одним зі складових якого є права розпорядження своїм майном, [PERSON] не мав, а сам автомобіль не міг бути предметом купівлі-продажу. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється також на підставі спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.\~\~ Пунктом 8 вищевказаного Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності\~Законом України «Про дорожній рух», а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного\~Закону. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація\~або видане\~митним органом\~посвідчення про\~реєстрацію в\~підрозділах Державтоінспекції\~транспортних засобів\~чи їх\~складових частин,\~що мають\~ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспеції, не допускається. Отже, закон не зобов`язує сторони дотримуватися нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу, хоча вони можуть домовитися про це. Проте продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Зазначеним вимогам укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля не відповідає і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України як такий, що суперечить Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Водночас суд зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів для висновку про те, що [PERSON] ввів його в оману. Відповідно до статті 230 Цивільного Кодексу України якщо одна\~із сторін\~правочину навмисно\~ввела другу\~сторону в\~оману щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення\~(частина\~перша статті\~229\~цього Кодексу),\~такий правочин\~визнається судом\~недійсним. Обман\~має місце,\~якщо сторона\~заперечує наявність\~обставин,\~які можуть\~перешкодити вчиненню\~правочину,\~або якщо\~вона замовчує\~їх існування. Сторона,\~яка застосувала\~обман,\~зобов`язана\~відшкодувати другій\~стороні збитки\~у подвійному\~розмірі та\~моральну шкоду,\~що завдані\~у зв`язку\~з вчиненням\~цього правочину.\~У пункті\~20\~Постанови №9\~від 6\~листопада 2009\~року «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» Пленум\~Верховного Суду\~України роз`яснив,\~що правочин\~визнається вчиненим\~під впливом\~обману у\~випадку навмисного\~введення іншої\~ сторони\~ в\~ оману\~ щодо\~ обставин,\~ які\~впливають на\~вчинення правочину.\~ На\~відміну від\~помилки,\~ ознакою\~обману є\~умисел у\~діях однієї\~зі сторін\~правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Покупець розумів, що предметом купівлі-продажу є автомобіль, який має іноземну реєстрацію. Причетність [PERSON] до підроблення довідок про належність автомобіля військовій частині не підтверджується належно. За таких умов підстав вважати, що договір позивач уклав під впливом обману, немає. Статтею 216 Цивільного Кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відш \~ \~ \~ \~кодування. Якщо\~у зв`язку\~із вчиненням\~недійсного правочину\~другій стороні\~або третій\~особі завдано\~збитків та\~моральної шкоди,\~вони підлягають\~відшкодуванню винною\~стороною. Правові\~наслідки,\~передбачені частинами\~першою та\~другою цієї\~статті,\~застосовуються,\~якщо законом\~не встановлені\~особливі умови\~їх застосування\~або особливі\~правові наслідки\~окремих видів\~недійсних правочинів. Правові\~наслідки недійсності\~нікчемного правочину,\~які встановлені\~законом,\~не можуть\~змінюватися за\~домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на зазначені положення закону, суд визнає недійсним укладений договір та, стягуючи з [PERSON] отримані ним за продаж автомобіля грошові кошти в сумі 20\~500 доларів США, одночасно зобов`язує [PERSON] повернути [PERSON] автомобіль. Суд не знайшов також підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. [PERSON] мав добре розуміти, що автомобіль потребує розмитнення. Як доросла людина та абсолютно дієздатна особа він мав би діяти більш обачно та розсудливо, не сподіваючись на сумнівні «схеми» придбання елітних авто за порівняно невелику ціну. Судові витрати суд стягує з [PERSON] на користь позивача у відповідності до положень частини 1 статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивач сплатив 11\~212,00 грн. судового збору та 8 000,00 грн. за послуги правника, які з огляду на складність справи та кількість витраченого адвокатом часу на представництво інтересів клієнта суд вважає співмірними та розумними. Пропорційно до задоволених позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] суд стягує 10\~626,00 грн. судових витрат (5\~106 грн. судового збору + 5\~520,00 грн. витрат на правничу допомогу). На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial