Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 17 січня 1997 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем перестало складатися через різні погляди на сімейне життя, постійні сварки, які негативно впливають на дітей, що призвело до втрати почуття любові, поваги, припинення шлюбних відносин і спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що спільне господарство не ведуть з 01 січня 2012 року, хоч і проживають в одній квартирі. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17 січня 1997 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №18, та підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 16 вересня 2014 року, долученим до матеріалів справи в копії (а.с. 7). Сторони є батьками, народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO], який на час розгляду є неповнолітнім, та [PERSON], [INFO], який на час розгляду є малолітнім, що підтверджується свідоцтвами про народження, наявними в матеріалах справи в копіях (а.с. 8, 9). Спільне життя з відповідачем не склалося з причин непорозуміння на ґрунті побутових проблем, сварок, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у зв'язку з чим з 01 січня 2012 року сторони спільне господарство не ведуть, хоч і проживають окремо, а з лютого 2014 року не підтримують і подружніх стосунків. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох дітей неповнолітнього та малолітнього віку, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved