Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, що 29 серпня 2014 року між банком та ТОВ «Дефіс» укладено кредитний договір №KU023784 з відповідними додатками та доповненнями до нього, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 3 000 000 грн. з кінцевим строком погашення не пізніше 29 лютого 2016 року. Крім того, умовами даного договору також була передбачена можливість дострокового стягнення заборгованості у випадках встановлених договором, а також нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період за який сплачується пеня, обрахована від суми боргу за кожен день прострочення. Також в обґрунтування позову вказувало на те, що з метою забезпечення виконання вищевказаного зобов'язання між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № KU023784/S-1 від 29 серпня 2014 року, за умовами якого відповідач взяв на себе обов'язок солідарно відповідати разом із боржником на виконання зобов'язань. Разом з тим, ТОВ «Дефіс» належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконало, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 10 березня 2015 року становить 3 537 241,62 грн. та складається з: 3 000 000 грн. - суми заборгованість по кредиту, 240 418,35 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, 4 500 грн. - комісія, а також пені за неналежне виконання зобов'язання в сумі 292 323,27 грн. При цьому, про наявність зазначеної заборгованості та необхідність її погасити банком було повідомлено поручителя, шляхом надіслання останньому відповідної вимоги, проте [PERSON] на вказану вимогу належним чином не відреагував та на час звернення з даним позовом до суду зазначена заборгованість боржника перед кредитором не погашена. Крім того, також зазначало, що 26 грудня 2013 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ТОВ «Дефіс» укладено кредитний договір №OVO022022 з відповідними додатками та доповненнями, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 587 000 грн. з кінцевим строком погашення не пізніше 26 грудня 2014 року, при цьому умовами договору передбачена можливість дострокового стягнення заборгованості при наявності підстав визначених в п. 12.1.8 договору, а також нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період за який сплачується пеня, обрахована від суми боргу за кожен день прострочення. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ «ВіЕс Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № OVO022022/S-1 від 26 грудня 2013 року, за умовами якого поручитель зобов'язувався нести відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов'язань за основним зобов'язанням. Разом з тим, позичальник належним чином своїх зобов'язань й за даним кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 10 березня 2015 року становить 690 661,44 грн. та складається з: 581 347,78 грн. - заборгованість по кредиту, 43 392,76 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, 4 360,10 - комісії, а також пені, нарахованої згідно умов договору у сумі 61 560,80 грн. Про наявність вищевказаної заборгованості та необхідність її погашення банк також повідомляв поручителя шляхом надіслання останньому відповідного повідомлення-вимоги, проте на час звернення до суду з даним позовом поручитель умови договору поруки не виконав та заборгованість погашеною не була. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права та умови договорів, ПАТ «ВіЕс Банк» просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором №KU023784 від 29.08.2014 року в сумі 3 537 241,62 грн. та за кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року в сумі 690 661,44 грн., а також судові витрати. Не погоджуючись із вказаним позовом, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВіЕс банк», третя особа ТОВ «Дефіс» про визнання поруки припиненою в обґрунтування якого посилався на те, що з метою забезпечення належного виконання ТОВ «Дефіс» своїх зобов'язань за кредитними договорами №KU023784 від 29.08.2014 року та № OVO022022 від 26.12.2013 року між ним та ПАТ «ВіЕС Банк» були укладені договори поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року та № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року, за умовами яких він зобов'язувався відповідати перед кредитором у тому ж обсязі що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків і витрат. При цьому, умовами вищевказаних договорів поруки передбачено, що порука припиняється у випадку збільшення основного зобов'язання, а також у разі зміни зазначеного зобов'язання без згоди поручителя внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності й відповідно умовами договорів було передбачено право банку у певних визначених домовленостями випадках збільшувати розмір відсоткової ставки за кредитним договором. Зокрема, п. 1.9.1 кредитного договору №KU023784 від 29.08.2014 року визначено відсоткову ставку 18% річних, що діє з 29.08.2014 року по 28.02.2015 року, а з 01.03.2015 року сторони домовились про застосування зміненої відсоткової ставки на 3% річних та 3М UIRD (індекс ставок за депозитами фізичних осіб), у зв'язку з чим, відповідно до його розрахунків, відсоткова ставка з 01.03.2015 року становить 23,78 %, що призвело до збільшення його відповідальності як поручителя, а тому відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України вважає, що порука за договором № KU023784/S-1 від 29.08.2014 є припиненою, оскільки таке збільшення відбулося без його повідомлення та отримання його письмової згоди. Також аналогічні умови про збільшенні відсоткової ставки були передбачені і кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року, у зв'язку з чим з 01.03.2015 року відсоткова ставка за вказаним договором збільшилась з 17,5 % річних на 20,78 % річних, а тому порука № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року є також припиненою, оскільки збільшення відсоткової ставки відбулося без його повідомлення та отримання його згоди. Посилаючись на те, що при укладенні вищевказаних договорів поруки він давав згоду на відсоткову ставку, яка була зазначена у кожному з основних зобов'язань, а тому будь-яке підвищення відсоткової ставки за вказаним договором без його згоди приводить до припинення поруки, просив визнати припиненою поруку за договорами поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року та № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи його безпідставним, а доводи представника [PERSON] такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом та позивача за зустрічним в судовому засіданні позовні вимоги банку в частині вимог до [PERSON] не визнав з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, вважаючи, що з моменту підвищення відсоткової ставки порука [PERSON] за вказаними вище договорами є припиненою. Представник ТОВ «Дефіс» в судовому засіданні поданий банком позов не визнав, з підстав вказаних у письмових запереченнях проти вимог за первісним позовом та просив в задоволенні позову відмовити. Зокрема, представник ТОВ «Дефіс» вказував на те, що з 05.11.2014 року ТОВ «Дефіс» знаходиться в стадії ліквідації, про що 14.11.2014 року було повідомлено ПАТ «ВіЕс банк». Крім того, постановою Господарського суду Чернівецької області від 16.02.2015 року ТОВ «Дефіс» визнано банкрутом та розпочато процедуру ліквідації, при цьому в господарському провадженні також розглядаються вимоги кредиторів, зокрема ПАТ «ВіЕс банк» на суму 4 080 278,80 грн. Також, вважає, що банк може задовольнити свої вимоги також за рахунок продажу предмету іпотеки, який переданий в іпотеку банку з метою забезпечення виконання вище вказаних зобов'язань, а також вказував на те, що розгляд вимог банку не підлягає в порядку цивільного судочинства, а тому, з урахуванням наведеного, просив відмовити в задоволенні позову та закрити провадження у справі відповідно до вимог ст. 205 ЦПК України. Відповідно до письмових заперечень [PERSON], останній вказав, що не визнає позовні вимоги ПАТ «ВіЕс банк», вважаючи що вони не підлягають розгляду Першотравневим районним судом м. Чернівці, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати належним доказом, оскільки він містить односторонні арифметичні розрахунки стягувача не підтвердженні іншими доказами, просив також врахувати той факт, що розпочато процедуру ліквідації ТОВ «Дефіс». У зв'язку з наведеним просив відмовити в задоволенні первісного позову за необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенню зустрічного слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 26 грудня 2013 року між ПАТ «ВіЕс банк» та ТОВ «Дефіс» укладено кредитний договір № OVO022022, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в сумі 900 0000 грн., але не більше 30 % середньомісячних оборотів на поточних рахунках позичальника в банку у валюті кредиту за три останні календарні місяці і в будь-якому разі не більше ніж 30 % оборотів на поточних рахунках позичальника в банку у валюті кредиту за попередній календарний місяць. Обороти за відповідний період визначаються як загальна сума грошових надходжень на поточні рахунки позичальника в банку за цей період, помножена на коефіцієнт 0,63, при цьому розмір кредиту переглядається банком щомісячно (а/с 20). При цьому, умовами вказаного кредитного договору передбачено, що строк надання кредиту становить 12 місяців, з кінцевою датою повернення 26 грудня 2014 року, а також визначено, що кошти надаються під сплату процентів за користування коштами в розмірі 3 % річних + 3 М UIRD та комісії за розрахункове обслуговування рахунку позичальника в банку, по якому надається Овкрдрафт у різних розмірах з урахуванням розміру кредиту, зокрема: до 100000 грн. - 0,40 %, понад 100000 грн. - 0,20%, понад 500000 грн. - 0,15 %. 23.10.2014 року між ПАТ «ВіЕс банк» та ТОВ «Дефіс» укладена додаткова угода №2 до вищезазначеного кредитного договору, за умовами якої п. 1.2 кредитного договору викладеного в новій редакції та відповідно до якої, на виконання умов кредитного договору № OVO022022 від 26 грудня 2013 року банк надає позичальнику кредит в сумі 587000 грн. (а/с 28). Крім того, 29 серпня 2014 року між ПАТ «ВіЕс банк» та відповідачем ТОВ «Дефіс» укладено ще один кредитний договір №KU023784, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 3 000 000 грн. з метою погашення заборгованості за кредитним договором №OV18261 від 31 серпня 2012 року. При цьому, умовами вказаного договору передбачено, що здійснення кредитної заборгованості здійснюється позичальником відповідно до графіку платежів зі сплатою 18 % річних за період з 29.08.2014 року по 28.02.2014 року та в подальшому 3% річних + 3 М UIRD, що діє з 01.03.2015 року, а також сплатою щомісячної комісії за надання кредиту з розрахунку 0,03 % від початкового розміру кредиту. Строк користування кредитом визначено 18 місяців. Кінцева дата повного виконання зобов'язань - 29.02.2016 року (а/с 9). Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується копією меморіального ордеру №1189660 від 29.08.2014 року (а/с 152). Так, згідно ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як установлено судом, з метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договорами між банком та фізичною особою [PERSON], зокрема укладено договір поруки № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за договором основного зобов'язання, а саме: сплатити кредитору заборгованість по кредиту (основний борг - 3000000 грн.), в строки та на умовах передбачених договором, заборгованість по процентах, комісії, штрафні санкції в розмірах та на умовах передбачених основним зобов'язанням, виконати всі інші зобов'язання передбачені основним зобов'язанням та додатками до нього, якщо вони будуть укладені в майбутньому (а/с 18). Крім того, 26 грудня 2013 року між банком та [PERSON] також укладено договір поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за договором основного зобов'язання, а саме: сплатити кредитору заборгованість по кредиту (основний борг - 900 000 грн.), в строки та на умовах передбачених договором, заборгованість по процентах, комісії, штрафні санкції в розмірах та на умовах передбачених основним зобов'язанням, виконати всі інші зобов'язання передбачені основним зобов'язанням та додатками до нього, якщо вони будуть укладені в майбутньому (а/с 29). Так, статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. При цьому, частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Разом з тим, відповідач [PERSON], будучи поручителем ТОА «Деефіс» за двома вищевказаними кредитними договорами, не погоджуючись із заявленим позовом й відповідно наявністю у нього обов'язку відповідати за зобов'язаннями боржника, вказуючи на те, що при укладенні вищевказаних договорів поруки він давав згоду на відсоткову ставку, яка була зазначена у кожному з основних зобов'язань й відповідно збільшення в подальшому банком відсоткової ставки за вказаним договорами без його згоди, а саме застосування змінюваної процентної ставки, призвело до збільшення обсягу його відповідальності, а тому просив визнати надану ним поруку за договорами поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року та № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року припиненою. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові № 6-88 цс 11 від 21.05.2012 року, у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Так, відповідно до вимог чинного законодавства, внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. При цьому, як встановлено судом та убачається зі змісту п. 1.2 договору поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року та п. 1.2 договору поруки № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року, поручитель взяв на себе зобов'язання сплатити кредитору суму основного боргу, а також по процентах, комісії, штрафні санкції в розмірах та на умовах передбачених основним зобов'язанням. Так, згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, положеннями ч.ч.1-3 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Таким чином, процентна ставка, рівень якої зафіксований на весь строк дії договору і не підлягає переоцінці є фіксованою, а процентна ставка, рівень якої підлягає періодичній переоцінці залежно від зміни базової ставки є змінюваною. При цьому, як убачається з матеріалів справи, зокрема умовами кредитного договору № KU023784 від 29.08.2014 року передбачено сплату процентів за користування кредитом в розмірі 18 % річних за період з 29.08.2014 року по 28.02.2014 року, а в подальшому 3% річних + 3 М UIRD, що діє з 01.03.2015 року. Крім того, п. 9.5.2 вказаного договору визначено, що у випадку порушення зобов'язання розмір процентів збільшується на 1 % річних. Так, судом встановлено, що вказані умови договору не переглядались та існували на момент укладення договору поруки з метою забезпечення вказаного зобов'язання та укладаючи договір поруки № KU023784/S-1 від 29.08.2014 року, поручитель погодився відповідати за зобов'язаннями боржника з урахування такої відсоткової ставки, у тому числі на встановлення змінної відсоткової ставки, а тому застосування банком змінної відсоткової ставки відбулось за згодою поручителя та не може свідчити про збільшення обсягу його відповідальності без його згоди, оскільки встановлений договором фіксований розмір процентної ставки не зазнавав збільшення, а за умовами договору до спірних правовідносин застосовувалась змінна процентна ставки, яка була обумовлена умовами кредитного договору при його укладенні та з такими умовами погодився поручитель, взявши на себе відповідальність за зобов'язання кредитора, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненою з підстав збільшення відповідальності поручителя без його згоди. Аналогічні умови містяться також і у договорі поруки № OVO022022/S-1 від 26.12.2013 року, за умовами якого поручитель зобов'язався сплатити кредитору, зокрема заборгованість по процентах, комісії, штрафні санкції в розмірах та на умовах передбачених основним зобов'язанням, а основним зобов'язанням було передбачено сплату відсоткової ставки в розмірі 3 % річних + 3 М UIRD та такі умови кредитного договору № OVO022022 від 26.12.2013 року були прийняті [PERSON] при укладені вказаного договору поруки. За таких обставин, підстави вважати вказану поруку припиненою з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок підвищення відсоткової ставки за основним зобов'язанням відсутні, оскільки фактичного збільшення відсоткової ставки за кредитним договором не відбулося, а банком була застосована обумовлена договором змінна відсоткова ставка, на застосування якої погоджувався поручитель при підписанні договору поруки. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказані положення закону, а також встановлені судом фактичні обставини справи та умови укладених між сторонами договорів поруки та кредиту, приходить до висновку, що зустрічний позов є безпідставним й відповідно в його задоволенні слід відмовити. Крім того, вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову ПАТ «ВіЕс банк» в частині солідарного стягнення суми боргу за кредитними договорами, суд зазначає наступне. Так, за положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Крім того, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Зокрема, як встановлено судом та підтверджується наданим банком розрахунком, ТОВ «Дефіс» належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором № KU023784 від 29.08.2014 року не виконує, що призвело до того, що станом на 10 березня 2015 року у нього утворилась заборгованість, заборгованість в сумі 3000000 грн. - по тілу кредиту, 240418,35 грн. - прострочені відсотки, 4500 грн. - прострочена комісія (а/с 155- 158). Крім того, внаслідок невиконання належним чином свої зобов'язання за кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року, станом на 10.03.2015 року за ТОВ «Дефіс» рахується заборгованість в сумі 581347,78 грн. по тілу кредиту, 43392,76 грн. - заборгованість по прострочених відсотках за користування кредитом, 4360,10 грн. - прострочена комісія, що підтверджується наданим банком розрахунком загальної заборгованості за вказаним договором станом (а/с 159-164). При цьому, вказані суми боргу ТОВ «Дефіс», зокрема в частині суми боргу по тілу кредиту, сплаті процентів та комісії, в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовані, а лише вказано на існування рішення господарського суду про визнання боргу ТОВ «Дефіс» перед банком. Крім того, положеннями ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, сплата пені є правовим наслідком порушення зобов'язання, що в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Зокрема, відповідно до положень п. 17.2 кредитного договору № KU023784 від 29.08.2014 року, у разі невиконання або несвоєчасного виконання боргових зобов'язань в частині повернення кредиту чи інших платежів за договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період за який сплачується пеня, обрахована від суми боргу за кожен день прострочення. Аналогічні умови щодо сплати пені також визначені й у п. 17.2 кредитного договору № OVO022022 від 26.12.2013 року. При цьому, як убачається з наданого банком розрахунку, заборгованість ТОВ «Дефіс» по сплаті пені за кредитним договором №KU023784 від 29 серпня 2014 року за період з 11.11.2014 року по 09.03.2015 рік станом на 10 березня 2015 року становить 292 323,27 грн., та за кредитним договором №OV022022 від 26 грудня 2013 року за період з 14.11.2014 року по 10.03.2015 рік станом на 10 березня 2015 року становить 61 560,80 грн. Разом з тим, як встановлено судом, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року порушено провадження у справі про банкрутство, а постановою Господарського суду Чернівецької області від 16.02.2015 року відповідача ТОВ «Дефіс» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну справу (а/с 75-77) й відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, доказів скасування постанови суду про визнання ТОВ «Дефіс» банкрутом, позивачем суду не надано. Так, положеннями ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє органи державної виконавчої служби за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна ( ч. 2 ст. 19 Закону). При цьому, згідно ч. 3 ст. 19 вказаного Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Згідно п.7 ст. 19 Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника; накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Таким чином, з дня порушенням провадження у справі про банкрутство, а також з дня прийняття постанови про визнання ТОВ «Дефіс» банкрутом припиняється нарахування неустойки, процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута. Крім того, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.05.2015 року за наслідками розгляду справи за заявою ПАТ «ВіЕс банк» про грошові вимоги до банкрута ТОВ «Дефіс» за вказаними вище кредитними договорами № KU023784 від 29.08.2014 року та № OVO022022 від 26.12.2013 року визнано грошові вимоги ПАТ «ВіЕС банк» до ТОВ «Дефіс» у сумі 3 972 248,48 грн. з яких 1218 грн. - судовий збір (а/с 110). При цьому, судом у вказаній ухвалі встановлено, що заборгованість за договором № OVO022022 від 26.12.2013 року складається з тіла кредиту - 581 347,78 грн., відсотків за період з 11.11.2014 року по 15.02.2015 року в сумі 35 330,03 грн. та комісії за період з листопада 2014 року по січень 2015 року в сумі 2 616,06 грн. В задоволенні вимог щодо визнання боргу по нарахованій пені за період з 14.11.2014 року по 25.11.2014 року та з 05.02.2015 року по 15.02.2015 року в сумі 12392,68 грн. відмовлено, оскільки така пеня нарахована з порушенням строків передбачених п. 12.1.8 договору, а також після порушення провадження у справі про банкрутство боржника. При цьому, враховуючи те, що ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року порушено провадження у справі про банкрутство а згідно ч. 3 ст. 19 вказаного Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: не нараховується неустойка (штраф, пеня), суд приходить до висновку про відсутність підстав й для стягнення з ТОВ «Дефіс» пені, нарахованої станом на 10 березня 2015 року, починаючи з 5 лютого 2015 року , оскільки така пеня нарахована після порушення провадження у справі про банкрутство боржника, а також відсутні й підстави для стягнення з ТОВ «Дефіс» нарахованих процентів та комісії, починаючи з 16 лютого 2015 року - дня визнання ТОВ «Дефіс» банкрутом. Крім того, вказаною постановою також визнано борг ТОВ «Дефіс» перед ПАТ «ВіЕс банк» за кредитним договором № KU023784 від 29.08.2014 року, а саме тіло кредиту - 3 000000 грн., відсотки за період з 01.10.2014 року по 15.02.2015 року в сумі 204164,37 грн., а також комісія в сумі 3600 грн. При цьому в задоволенні вимог про визнання нарахованої пені за період з 13.11.2014 року по 19.12.2014 року та з 05.02.2015 року по 15.02.2015 року в сумі 95637,67 грн. відмовлено з тих самих підстав що і за кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року. При цьому, аналогічно, суд враховуючи те, що ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року порушено провадження у справі про банкрутство та згідно ч. 3 ст. 19 вказаного Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема : не нараховується неустойка (штраф, пеня), суд приходить до висновку про відсутність підстав й для стягнення з ТОВ «Дефіс» пені, нарахованої станом на 10 березня 2015 року за кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року, починаючи з 5 лютого 2015 року, оскільки така пеня нарахована після порушення провадження у справі про банкрутство боржника, а також відсутні й підстави для стягнення з ТОВ «Дефіс» нарахованих процентів та комісії, починаючи з 16 лютого 2015 року - дня визнання ТОВ «Дефіс» банкрутом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за вищевказаними кредитними договорами підлягають задоволенню частково й відповідно підлягає стягненню саме сума боргу за кредитними договорами в межах сум, визнаних ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.05.2015 року. Крім того, як убачається з роз'яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Крім того, відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Судом встановлено, що 19.12.2014 року на адресу на адресу боржника та поручителя були направлені повідомлення-вимоги про наявність заборгованості за кредитними договорами № KU023784 від 29.08.2014 року та № OVO022022 від 26.12.2013 року та у вказаних повідомленнях банк вимагав достроково повернути заборгованість за кредитом у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань (а/с 31-34). При цьому, з позовом до суду про стягнення заборгованості за вказаними договорами позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці, проте ухвалою вказаного суду від 24.02.2015 року позовну заяву повернуто позивачу у зв'язку з непідсудністю (а/с 8). З даним позовом позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці 19.03.2015 року, таким чином кредитором не було пропущено встановлений шестимісячний строк звернення з даним позовом до суду, а тому відсутні підстави вважати припиненою поруку [PERSON] Так, згідно вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Право банку на дострокове стягнення заборгованості, відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником умов договору також передбачене умовами вищевказаних кредитних договорів. Відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. При цьому, згідно зі ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Однак, як убачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 07.09.2015 року, станом на час розгляду справи у суді ТОВ «Дефіс» перебуває у процесі припинення та відомості про припинення юридичної особи відсутні. Таким чином, наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено, що запис про припинення ТОВ «Дефіс» як юридичної особи, до Єдиного державного реєстру внесений не був. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі як солідарні відповідачі повинні відповідати перед кредитором за неналежне виконання зобов'язань за кредитними договорами № KU023784 від 29.08.2014 року та № OVO022022 від 26.12.2013 року й відповідно, враховуючи обставини встановлені ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.05.2015 року, приходить до висновку, що з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № KU023784 від 29.08.2014 року в сумі 3000000 грн. - тіло кредиту, відсотки за період з 01.10.2014 року по 15.02.2015 року в сумі 204 164,37 грн., комісія в сумі 3 600 грн. та за кредитним договором № OVO022022 від 26.12.2013 року тіла кредиту - 581347,78 грн., відсотків за період з 11.11.2014 року по 15.02.2015 року в сумі 35330,03 грн. та комісії за період з листопада 2014 року по січень 2015 року в сумі 2616,06 грн. Крім того, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку пеню за неналежне виконання своїх зобов'язань за договором № OVO022022 від 26.12.2013 року в сумі 32651,86 грн. за період з 26 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року, а також за договором № KU023784 від 29.08.2014 року в сумі 112538,37 грн. за період з 20 грудня 2014 року по 04 лютого 2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів в рівних частках судовий збір в розмірі 3 654 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial