Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що прокуратурою за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено ряд порушень вимог земельного законодавства під час припинення права постійного користування земельними ділянками ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця». Вказали, що рішення сільської ради №11 від 17 жовтня 2013 року, яким припинено право постійного користування ДП на земельні ділянки площею 63,401га в межах с. Петропавлівська Борщагівка, прийнято з перевищенням компетенції. Так, спірна земельна ділянка відносилась до земель державної власності, тому вирішувати питання мав власник в особі відповідного органу виконавчої влади. Також при припиненні права постійного користування ДП документація із землеустрою не розроблялась та сільської радою не затверджувалась. Оскільки був порушений порядок припинення права користування земельною ділянкою, тому всі рішення щодо відведення земельної ділянки, які в подальшому приймались, є незаконними та мають бути визнані недійсними, а земельна ділянка витребувана на користь держави. Просили суд визнати недійсним рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради №11 від 17 жовтня 2013 року «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та №32 від 12 грудня 2013 року «Про затвердження землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Петропавлівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради [PERSON]; визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 11640335 від 14 березня 2014 року Про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485901:01:053:5043»; витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Київській області із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,2000 га, з кадастровим номером 3222/85901:01:053:5043, яка розташована в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представники Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та представник [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити позов. У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру в Київській області, [PERSON] та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Причини неявки суду не повідомили. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом тощо. Частинами 3, 4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При розгляді справи встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 15 листопада 2002 року № 434 державному підприємству «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 4214907 га. 15 листопада 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003662, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 550. 27 серпня 2013 року Міністерство аграрної політики та продовольства України направило листа, яким не заперечувало щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 63,4га, що знаходяться в користуванні ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до листа від 27 серпня 2013 року за № 792 ДП «Пуща-Водиця» надало добровільну згоду на припинення права постійного користування земельної ділянки площею 63,401 га, з метою забезпечення потреб робітників підприємства та працівників агрокомбінату, мешканцям села. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №11 від 17 жовтня 2013 року припинено права постійного користування земельною ділянкою площею 63,401га ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; переведено земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 63,401га, які розташовані в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради до земель запасу. Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №32 від 12 грудня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,2000га, розташованої в с. Петропавівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, кадастровий номер 3222485901:01:053:5043, у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства; передано безоплатно у власність [PERSON] земельну діянку. 16 грудня 2013 року [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2000га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, кадастровий номер 3222485901:01:053:5043. 14 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,2000га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, кадастровий номер 3222485901:01:053:5043. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №51755045 від 18 січня 2016 року вбачається, що на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п. «а» ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Частинами 3-4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Згідно пункту 1.1, 5.5. Наказу Міністерства аграрної політики України «Про затвердження примірного статуту державного підприємства, віднесеного до сфери управління Мінагрополітики» від 12 грудня 2008 року № 826 державне підприємство засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України (надалі - Уповноважений орган управління) і є підзвітним йому. Підприємство не має права без попереднього погодження з Уповноваженим органом управління приймати рішення щодо вилучення чи добровільної відмови від користування земельною ділянкою, укладання договорів про спільну діяльність (спільний обробіток земельних ділянок) та інших видів договорів, що можуть призвести до вилучення земельних ділянок, зміни цільового призначення земельних ділянок або їх частин, які закріплені за підприємством на праві постійного користування. Тому, на виконання вказаних норм, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» звернулось з заявою про відмову від права постійного користування земельною ділянкою, попередньо отримавши погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України, тобто з дотриманням норм законодавства. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а не постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, як зазначено у позові прокурора. Вимоги спеціального закону, що регулює правовідносини з припинення права постійного користування земельною ділянкою, а саме ст. 142 ЗК України дотримані. Крім того, Законом України «Про землеустрій» визначені правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою які спрямовані на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування. Статтею 28 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що розробники проектів із землеустрою зобов'язані: дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою, інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою, виконувати всі умови договору, виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору. Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом. В ст. 66 Закону України «Про землеустрій» визначена професійна підготовка та кадрове забезпечення у сфері землеустрою. Частиною першою даної норми права встановлено, що професійною діяльністю у сфері землеустрою можуть займатися громадяни, які мають спеціальну вищу освіту, отримали кваліфікацію інженера-землевпорядника, мають стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склали кваліфікаційний іспит та одержали сертифікат відповідно до вимог цієї статті. Відповідно до даних норм права, кваліфіковані інженери-землевпорядники (які мають сертифікат) розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. Закон України «Про державний земельний кадастр» установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру. Статтею 9 Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор є державним службовцем. Державним кадастровим реєстратором може бути громадянин України, який має вищу землевпорядну або юридичну освіту та стаж землевпорядної або юридичної роботи не менш як два роки. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей, перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства, формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг, здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні, присвоює кадастрові номери земельним ділянкам, надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні, здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі, передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки. Державний кадастровий реєстратор має посвідчення Державного кадастрового реєстратора та власну печатку. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. Статтею 39 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено відповідальність у сфері Державного земельного кадастру, а саме: виконавці робіт із землеустрою та землеоціночних робіт, посадові особи, які здійснюють формування та/або внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру, державні кадастрові реєстратори за порушення законодавства у сфері Державного земельного кадастру несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом. Дії або бездіяльність Державного кадастрового реєстратора можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна Державним кадастровим реєстратором фізичним чи юридичним особам під час виконання своїх обов'язків, підлягає відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому законом. Отже, якщо проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України були розроблені з порушенням Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про державний земельний кадастр», то за порушення даних законів несуть персональну відповідальність у відповідності до діючого законодавства кваліфіковані інженери землевпорядники (які мають сертифікат) розробники документації із землеустрою та державний кадастровий реєстратор, які вчиняли професійні дії щодо проектів із землеустрою по спірним земельним ділянкам, а порушення ними даних законів не є підставою для визнання недійсними та скасовування рішень ради про надання у власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на ім'я громадян. Як було зазначено вище, спірні земельні ділянки після добровільної відмови від права постійного користування ДП «НДВА «Пуща - Водиця» були зараховані до земель запасу Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Звертаючись до суду з позовом позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що земельні ділянки знаходяться саме поза межами села, оскільки [PERSON] передавалась земельна ділянка в межах с. Петропавлівська Борщагівка, до якої категорії земель відносились на час прийняття оскаржуваних рішень. Статтею 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] скористалися своїм законним правом та отримали безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (в межах с. Петропавлівська Борщагівська Києво-Святошинського району Київської області) у відповідності до ст. 121 ЗК України, а рада розпорядилася земельною ділянкою та передала її безоплатно у власність фізичній особі, якою було в подальшому отримано свідоцтво на права власності на земельну ділянку. В ст. 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємців, відчуження земельної ділянки за рішенням власника: звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, конфіскація за рішенням суду, відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Зі змісту даної статті можна зробити висновок, що вона передбачає випадки примусового припинення права власності на земельну ділянку хоча в її тексті не використовується термін «примусове» відчуження. Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Зважаючи на викладене, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до положень Земельного кодексу України, сільська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на час законодавства. Тому [PERSON] мала обґрунтовані очікування щодо дотримання субєктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У судовому засіданні відповідно до ст. 10 ЦПК України судом розяснено права та обовязки сторін щодо подання доказів на підтвердження своїх вимог. Клопотань про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні сторонами не заявлено, а представник позивача вважав за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи документів. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження місцязнаходження земельної ділянки за межами села Петрпавлівська Борщагівка. Відсутні відомості в матеріалах справи чи зверталась із заявою [PERSON] про відведення їй земельної ділянки, чи приймалось рішення ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, чи розроблялась технічна документація із землеустрою щодо припинення права постійного користування, не вказано чи перевірялась дана інформація позивачем. Саме по собі зазначення даних обставин в позові не підтверджує невиконання певних вимог, оскільки це є лише припущенням позивача та не підтверджено належними та допустимими доказами. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed