Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

У вересні 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа Державна міграційна служба України Головного управління ДМС України у м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, мотивуючи тим, що позивачі є співвласниками садибного (індивідуального) будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований відповідач, котрий з 16 липня 1996 року зник та з 11 грудня 1996 року перебуває у державному розшуку як безвісно відсутній. Оскільки позивачі обмежені у здійсненні свого права власності на будинок, частки права власності в будинку у відповідача немає, то вони звернулись з цим позовом до суду та просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування садибним (індивідуальним) будинком. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи щодо задоволення позову поклалась на розсуд суду. Відповідач до судового засідання повторно не з'явився. Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача та позивача [PERSON], оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Допитані як свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт відсутності відповідача у спірному житлі з 1996 року. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] є співвласниками частини садибного (індивідуального) будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 11-16). Відповідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У вказаному житлі зареєстрованим значиться відповідач [PERSON] (а.с. 17-18), котрий з 16 липня 1996 року зник, з 11 грудня 1996 року перебуває у державному розшуку як безвісно відсутній (а.с. 18-19) та у вказаному житлі не проживає, що стверджується показаннями свідків, актом. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Відповідач не є членом сім'ї позивачів. З врахуванням зазначених положень закону вбачається, що право користування членів сім'ї власника житло кореспондується та є похідним від права власності на житло. Оскільки власниками садибного (індивідуального) будинку [ADDRESS] є позивачі, то відповідно до ст. 391 ЦК України вони мають право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користування їм власністю. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позову та усунення позивачам перешкоди у користуванні належною їм власністю шляхом виселення відповідача із садибного (індивідуального) будинку [ADDRESS]. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved