Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 09 червня 2003 року він відповідно до договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] садовий будинок [ADDRESS]. Оскільки він купив за вказаним договором не житловий будинок, а садовий, то вважав, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Вважає, що є всі підстави визнати вказаний вище договір дійсним та визнати за ним право власності на садовий будинок. Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 09 червня 2003 року, укладений між ним та [PERSON], згідно якого [PERSON] продав, а він купив садовий будинок, розташований у садовому товаристві «Нарцис» за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним право власності на садовий будинок з надвірними будівлями: літня кухня літ. «Б», лазня літ. «В», льох літ. «П1», колодязь літ «к», яма каналізаційна літ. «я.к.», огорожа, який розташований у садовому товаристві «Нарцис» за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач не з'явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Як вбачається із фотокопії договору купівлі-продажу садового будинку серії АЕК № 402888 від 24 травня 2002 року, [PERSON] придбав садовий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно фотокопії договору купівлі-продажу садового будинку від 09 серпня 2003 року, [PERSON] продав [PERSON] вказаний вище садовий будинок. Правочин нотаріально не посвідчений (а.с. 4). Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Відповідно до закріпленого в ст. 58 Конституції України принципу дії законів у часі, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Враховуючи час виникнення спірних правовідносин, суд застосовує до них положення саме Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка застосовується до спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Однією з умов визнання судом правочину дійсним за ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР є ухилення сторони від його нотаріального посвідчення. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність факту ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення. За таких обставин, на думку суду, підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним відсутні. Одночасно, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання права власності на спірне нерухоме майно, оскільки дані вимоги є необґрунтованими. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позивач не довів свої вимоги в суді, оскільки не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт ухилення від нотаріального посвідчення, а тому позовні вимоги необхідно залишити без задоволення. Судові витрати визначаються судом у відповідності зі ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed