Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та вселення в квартиру. В обгрунтування позову зазначили, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач одружений на [PERSON], мають малолітню дитину, [PERSON], 2017 року народження, проте позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися квартирою у зв»язку з тим, що в квартирі проживає [PERSON], яка не є членом сім»ї позивача, не є співвласником квартири, проте зі спірної квартири не виселяється, тим самим створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просять зобов»язати [PERSON] усунути позивачам перешкоди користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS]; вселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] в квартирою [ADDRESS]. В судове засіданні позивачі не з»явилися, направленим до суду листом просили розглядати справу у свою відсутність, позов підтримали, просили задовольнити. Відповідачка позов не визнала, просила залишити його без задоволення. В судовому засіданні зазначила, що вона є цивільною дружиною позивача, в спірну квартиру заселилася за згодою позивача в березні 2010 року. Від спільного проживання з позивачем у них народилася дитина, [PERSON], [INFO], яка з дня свого народження - 2010 року разом з позивачем та відповідачем проживає в [ADDRESS]. Спільне життя у позивача та відповідача не склалося, в 2017 році позивач забрав свої речі та виїхав на інше місце проживання, створив нову сім»ю. Відповідач разом з малолітньою дитиною продовжує проживати в спірній квартирі, сплачує за комунальні послуги, іншого житла не мають. Зважаючи, що вселення позивача разом з членами його сім»ї в спірну квартиру та виселення відповідача з квартири порушить права малолітньої дитини, яка проживає разом з матір»ю, відповідач просить позов залишити без задоволення. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачу, [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. З березня 2010 року по січень 2017 року позивач та відповідач проживали однією сім»єю у цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS]. У зв»язку зі створенням іншої сім»ї, в січні 2017 року позивач виїхав зі спірної квартири, одружився та з того часу разом з дружиною, [PERSON] та малолітньою дитиною, [PERSON] проживають за адресою, [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що позивач позбавлений можливості користуватися квартирою [ADDRESS] у зв»язку з тим, що в квартирі проживає [PERSON] разом з малолітньою дитиною, [PERSON]. [PERSON] не є членом сім»ї позивача, право власності на квартиру не має, до квартири позивачів не впускає, тим самим створює перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою власника. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд приходить до висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки позивач є власником квартири [ADDRESS], суд вважає, що позивач, як власник квартири та члени його сім»ї мають права вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності та у користуванні цією квартирою, а тому позов в частині усунення перешкод у здійсненні права власності та вселенні підлягає задоволенню. Водночас суд вважає, що позов в частині виселення [PERSON] слід залишити без задоволення виходячи з наступного. З матеріалів справи убачається, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] разом з матір»ю - [PERSON]. Згідно положень статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Водночас пунктом 4 статті 31 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Окрім цього, згідно п. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. У ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України зазначено, що член сім'ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним та власником житла або законом. Як установлено в судовому засіданні, відповідач заселилася в спірну квартиру за згодою позивача, набула право користування квартирою з 2010 року, проживає в ній з малолітньою дитиною, яка також є дитиною позивача, сплачує за комунальні послуги. Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оскільки виселення відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла порушить не лише її права, а й права малолітньої дитини, яка проживає з позивачем, суд вважає, що позов в частині виселення [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: partial