Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі (УДУФМТ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та нарахувань відпускних при звільненні. Позовні вимоги обгрунтовані тим, рішенням Дарницького райнного суду м. Києва від 25.08.2015, залишеним без змін Апеляційним судом м. Києва, позивача поновлено на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки УДУФМТ з 23.12.2014, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 760,25 грн. та моральну шкоду в розмірі 4 000 грн. Незважаючи на те, що рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, відповідач затримав виконання рішення і поновив позивача на роботі лише 16.09.2015. Також посилався на те, що відповідачем не було дотримано процедури звільнення відповідно до наказу від 13.10.2015, не було здійснено жодних нарахувань, серед яких відпускні, які мають складати 56 календарних днів та 1600 грн. У зв'язку з цим просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25.08.2015 по 16.09.2015 в розмірі 800 грн. та грошові кошти за невикористану відпустку в розмірі 1600 грн. В судовому засіданні 08 квітня 2016 року позивач просив залишити частину позовних вимог про стягнення грошових коштів за невикористану відпустку в розмірі 1600 грн. без розгляду у зв'язку з отриманням цих коштів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.04.2016 року позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача за період з 25.08.2015 до 18.09.2016 середній заробіток з урахуванням індексації в розмірі 787 грн. 65 коп., які підтримав в судовому засіданні та просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважаючи їх безпідставними та надавши суду письмові заперечення. Заперечення обгрунтовані тим, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 02.09.2015 було отримано відповідачем 15.09.2015, і 16.09.2015 відповідач виконав рішення суду у повному обсязі - поновив позивача на посаді та виплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом від 13.10.2015 позивача було звільнено з займаної посади, після чого з ним були проведені усу необхідні розрахунки, в тому числі грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку (50 календарних днів) у розмірі 1096,80 грн. за період роботи з 23.12.2014 по 18.09.2015. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року [PERSON] поновлено на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 23 грудня 2014 року, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 760,25 грн. та моральну шкоду в розмірі 4 000 грн. Зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню (а.с. 3-10). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва залишено без змін (а.с. 11-14). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання рішення суду від 25 серпня 2015 року, відповідачем 16 вересня 2015 року видано наказ № 396-к про поновлення позивача на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки УДУФМТ з 23 грудня 2014 року з оплатою праці у розмірі 0,25 посадового окладу згідно зі штатним розписом (а.с. 15). 13 жовтня 2015 року відповідачем видано наказ № 430-к про звільнення позивача посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки УДУФМТ 18 вересня 2015 року за прогули з виплатою йому грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 23.12.2014 по 18.09.2015 - 50 календарних днів (а.с. 16). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що всупереч вимогам ст. 235 КЗпП України, відповідач затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі, видавши відповідний наказ лише 16.09.2015р. Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що дії щодо виконання рішення про поновлення на роботі не повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, оскільки визнане судом право позивача на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не могло бути реалізоване без його волевиявлення. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Тобто, зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з моменту його проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Виходячи з зазначених правових норм вбачається, що обов'язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Таким чином, суд критично оцінює доводи відповідача про своєчасність виконання рішення суду від 25.08.2015 р., оскільки наказ про поновлення позивача на роботі винесено відповідачем лише 16.09.2015 р., що у розумінні ст. 236 КЗпП України є затримкою виконання судового рішення з вини відповідача, і зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою, а саме виплату позивачу середнього заробітку за час такої затримки. При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд бере за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.08.2015р. - 38,63 грн. та період затримки виконання рішення суду з 25.08.2015 по 15.09.2015 включно - 16 робочих днів, і приходить до висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час затримки в розмірі 618,08 грн. (38,63 грн.* 16 днів). Згідно ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, правові підстави для стягнення суми індексації, обчисленої позивачем в сумі 43,88 грн. відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 618 грн. 08 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial