Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 14 серпня 2004 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], однак сімейне життя останній час не складалося через втрату почуття любові, відчуття взаємної неприязні, що призвело до припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та окремого проживання останній рік. Спору про місце проживання дітей немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши 30 квітня 2014 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що спільне господарство з відповідачем не ведуть і проживають окремо з березня 2013 року ровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданій через канцелярію суду 30 квітня 2014 року заяві позов визнав у повному обсязі, вказавши, що з позивачем проживають окремо та спільне господарство не ведуть з березня 2013 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 серпня 2004 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №235, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 5). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про до матеріалів справи долучені свідоцтва про народження в копії (а.с.6, 7). Сімейне життя не склалося з причин втрати почуття лобові і появу стійкої особистої неприязні, через що сторони шлюбні відносини припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з березня 2013 року. Питання проживання дітей [PERSON] і [PERSON] з матір'ю (позивачем) вирішено за спільною згодою сторін, натомість спір з приводу поділу сумісного майна подружжя сторони вирішують в окремій справі, про що вказали у своїх заявах від 30 квітня 2014 року. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох малолітніх дітей, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved