Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У вересні 2015 року позивачі звернулись до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони є власниками 2/5 частини домоволодіння за адресою: м. Маріуполь, вул. Пархоменко, 54 на земельній ділянці [PERSON] міської ради на підставі договору дарування від 2009 року. Власникам іншої частини домоволодіння є відповідачі, які перешкоджають ним користуватись площею земельної ділянки, оскільки огородили сіткою частину ділянки. Просили усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу сітки, натягнутої з боку земельної ділянки за адресою: м. Маріуполь, вул. Тесленко, 75, а також з боку земельної ділянки за адресою: м. Маріуполь, вул. Пархоменко, 54. Представник позивачів у судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що [PERSON] та [PERSON] є власниками 2/5 частини домоволодіння за адресою: м. Маріуполь, вул. Пархоменко, 54 на земельній ділянці [PERSON] міської ради на підставі договору дарування від 2009 року. Власником іншої частини домоволодіння є [PERSON]. Вважає, що з того часу, як вони стали власниками частини будинку до них в користування та розпорядження перейшла і земельна ділянка, яка необхідна для його обслуговування. Але відповідачі огородили сіткою частину ділянки яка належить їм. Таким чином порушили їх права . Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні не визнав з підстав того, що жоден з землекористувачів не мають підтверджуючих документів про встановлення меж земельної ділянки, встановлені межі земельної ділянки за звичаєм використовуються майже 60 років, окрім того, в договорі дарування про перехід земельної ділянки за зазначеним договором не зазначено нічого. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Управління земельних відносин [PERSON] міської Ради в судовому засіданні пояснив, що правовстановлюючі документи на земельні ділянки сторін по справі відповідно до діючого законодавства не оформлювались, виділення в натурі земельних ділянок не проводилося, встановити на теперішній час відповідність розміщеного паркану в частині порушення земельного законодавства (принципів добросусідства) не представляється можливим. Просив винести рішення відповідно до закону на думку суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Пленум) роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року. Так, відповідно до договору дарування від 21.12.2009 року [PERSON] та [PERSON] отримали в дар 2/5 частки домоволодіння № 54 з належними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Пархоменко в м. Маріуполі Донецької області на земельній ділянці [PERSON] міської ради (а.с.6). Частиною 1 ст. 120 ЗК України (в редакції від 27.04.2007) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Водночас, відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку сторони зобов'язані подати документи про надання її для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та споруд; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній будівель, плодоягідних насаджень; правовстановлюючі документи на будинок із зазначенням розміру часток кожного із співвласників; угоду чи рішення суду про поділ будинку в натурі або визначення порядку користування ним і угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо вона мала місце. [PERSON] міської ради № П-15942-12-1.1.2 від 02.10.2017 року повідомлено, що земельна ділянка по вул.. Пархоменко, 54 використовується [PERSON], [PERSON] на підставі технічного паспорту БТІ, за фактичними лінійними обмірами довжина земельної ділянки складає 47, 90 м, а згідно з технічним паспортом від 15.09.2008 року 54, 50. Земельна ділянка по вул.. Пархоменко, 54 використовується [PERSON] на підставі технічного паспорту БТІ. Оскільки правовстановлюючі документи на земельні ділянки не оформлювались, виділення в натурі земельних ділянок не проводилося, встановити відповідність розміщеного паркану в частині порушення земельного законодавства не представляється можливим . Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Клопотань про проведення судової земельно-технічної експертизи від сторін не надходило, а тому визначити межі належної сторонам земельної ділянки не виявляється можливим. Позов про усунення порушень, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником чи користувачем земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності, право користування. Обовязковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, яка її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Крім правовстановлюючих документів на земельну ділянку необхідним є доведення факту порушення закону, а також порушення прав позивача. По даній цивільній справі на час винесення судом рішення, площа та межі земельної ділянки у встановленим законодавством чином не встановлено, право власності на них позивачами не зареєстровано, межі земельної ділянки в натурі не визначені, топографо-геодезичні та картографічні роботи та роботи з землеустрою, камеральні роботи не проведено. Тому суд не бере до уваги акт огляду від 27.09.2017 року управління земельних відносин [PERSON] міської Ради. Позивачами не надано суду будь-яких доказів, що вони є власниками чи землекористувачем спірної земельної ділянки та не доведено, що діями відповідачів порушуються їх права як землекористувача.

Outcome: dismissed