Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк із позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. В обґрунтування позову зазначив наступне. Між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] У зв'язку з постійними суперечками у родині у березні 2016 року шлюбні відносини було припинено, у зв'язку з чим він змінив своє місце проживання, залишивши дружині своє помешкання. 09.06.2016 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із відповідачем. Фактично з часу розірвання шлюбу з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, відвідуванні, почалися створюватись штучні перешкоди зі сторони відповідача стосовно неможливості його нормального спілкування з дитиною. Позивач просить зобов'язати відповідача не перешкоджати брати участь у вихованні та спільному спілкуванні з сином, визначити наступні способи його участі у вихованні сина: особисте спілкування, побачення два рази на тиждень у суботу та неділю з 10.00 до 20.00, необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином, у разі якщо святкові дні припадають на день його побачення з сином або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то таки дні [PERSON] проводить з батьком, в день його побачення з сином він має право забирати сина з дому особисто та зобов'язати відповідача за два дні до його зустрічі з сином надати точну інформацію щодо фактичного місця проживання, перебування, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин. 07.12.2018 року відповідачем у справі [PERSON] надано відзив на позовну заяву [PERSON], в якому вона зазначила, що позивач з народження дитини не виконував своїх обов'язків як батько, розвитком та вихованням дитини не цікавився, а лише після її звернення до суду із позовом про стягнення аліментів він виявив бажання спілкуватись з дитиною. Позивач приходив до сина в стані алкогольного сп'яніння, влаштовував конфлікти. [PERSON] іноді поводить себе неврівноважено та суспільно небезпечно, тому вона переймається за емоційний стан своєї дитини. Дитина на сьогодні має затримку розвитку мовлення та перебуває у віці, в якому такі раптові побачення можуть суттєво нашкодити та вплинути на емоційний та психічний стан. З приводу призначення днів побачення позивач не звертався до служби у справах дітей ВЦА м. Торецька. Відповідний орган не розглядав таке питання на комісії з питань захисту прав дітей та відповідно не аналізував ситуацію. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Позивач пояснив суду, що відповідач спілкуватись з дитиною після їх розлучення не давала взагалі, та перешкоджала всіляко його зустрічам з сином. З цим він не погоджується категорично, оскільки вважає, що сину потрібен батько та виховання дитина потребує як з боку батька так і мати. Окрім цього приводу його спілкування з дитиною він звертався до органів опіки та піклування, однак цей спір також вирішений не був, йому сказали звернутись до суду. Всі намагання зустрітись закінчувались скандалом, відповідач категорично проти спілкування його з дитиною. На час народження сина вони проживали разом у [ADDRESS]. Він пішов, коли дитині було місяців 7, став проживати окремо і фактично шлюбні відносини були припинені. Коли пішов з сім'ї періодично приходив до них, але це було раз на тиждень, не більше. На даний момент проживає однією сім'ї з іншою жінкою. В його квартирі по [ADDRESS] відповідач проживала три роки, минулого року влітку переїхала. За рішенням суду сплачує аліменти на утримання сина з 2018 року. До стягнення аліментів за рішенням суду, інколи сам приїжджав, давав гроші та продукти. З дитиною останнього разу спілкувався, коли йому було роки півтора, але син не знає, що позивач його батько, не звик до нього. З дитиною не спілкувався півтора роки тільки з вини відповідача. Допомогу дитині неодноразово пропонував, але відповідач відмовлялась від її отримання. На питання суду позивач пояснив, що наразі він працює кухарем з графіком роботи три дні через три дні з 8:00 до 22:00. Має власне житло - квартиру у [ADDRESS], сам проживає із співмешканкою у приватному будинку, в якому є п'ять кімнат. Хотів би хоча б двічі на тиждень бачити сина, а також на День народження або Новий рік. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. У відповідь на питання суду пояснила, що коли проживали в квартирі позивача по [ADDRESS] вона не працювала, дитині було п'ять місяців, і позивач не приходив ночувати. Інколи приходив, приносив продукти харчування, а потім взагалі перестав приходити. Вона проживала з дітьми з сином та дочкою від іншого шлюбу, без його фінансової допомоги взагалі. Вона ініціювала розлучення. Позивача просила, щоб він не забував сина, а він казав, що дитина йому не потрібна. На її думку, він звернувся до суду аби помститись їй за те, що вона стягнула з нього аліменти. Окрім цього зазначила, що дитина взагалі його не впізнає, вважає, що таке спілкування може негативно вплинути на психіку сина. Дитина знає тільки її та бабу, більше ні з ким не спілкується, у сина затримка мовлення, він навіть до дитячого садочку не ходить, бо часто хворіє. Дитина дуже маленька, він його не сприймає як батька бо не знає його і слово батько йому не відоме. Позивач зловживає алкогольними напоями, у зв'язку з чим вона проти їх спілкування. До цього часу ніяких дій направлених на спілкування з дитиною позивач не робив, ніколи не цікавився чи нагодована дитина, навіть коли син захворів позивач нічим не допоміг. Відповідач працює в кафе «Шале» поваром. Наразі проживає по [ADDRESS] близько трьох місяців, цю квартиру вона купила, з колишньої квартири виїхала бо позивач їх вигнав. Перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною не чинила, але частіш за все він приходив у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим відбувались сварки. Дитину позивачу не може довірити, бо він ще дуже маленький, коли підросте мабуть їх спілкування стане можливим. Також додала, що у позивача наявна заборгованість по сплаті аліментів. Представник третьої особи Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, про розгляд справи за їх відсутності, повідомив, що висновок з спірного питання службою у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька підготовлено не було, оскільки не розглядалось комітетом з питань захисту прав дітей. Позивач та відповідач заперечували проти відкладення розгляду справи з причини неявки третьої особи і відсутності її позиції по суті спору. Суд, вислухав учасників, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 09 червня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Відповідно до довідки КП «Торецьккомсервіс» про склад сім'ї виданій [PERSON] станом на 27.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] проживали син [PERSON] [INFO], та [PERSON], 1981 (а.с.12). З відповіді Служби у справах дітей Військово - цивільної адміністрації м. Торецьк на звернення [PERSON] встановлено, що відповідач [PERSON] була запрошена до служби де з нею було проведено бесіду щодо створення перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною. В ході бесіди з [PERSON] останньою було зазначено, що вона дійсно проти спілкування позивача з дитиною, оскільки з самого народження дитини [PERSON] не виконував свої обов'язки як батько, розвитком та вихованням дитини не цікавився. Зі слів [PERSON] батько до дитини приходив в стані алкогольного сп'яніння та влаштовував конфлікти і на її думку подальше його спілкування з дитиною може мати негативні наслідки для психологічного стану дитини (а.с.13) Відповідно до акту вуличного комітету станом на 10.08.2018 року, в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З лютого 2016 року по 02.08.2018 року [PERSON] не проживав в квартирі за вказаною адресою (а.с.14) З довідки наданої ФОП [PERSON] встановлено, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на постійній основі поваром за трудовим договором, який був укладений 01.04.2018 року, розмір сплачених аліментів складає за липень 2018 року - 900 гривень, за серпень 2018 року - 900 грн. (а.с.15) Відповідно до довідки КП «Торецькомсервіс» станом на 03.12.2018 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із малолітнім сином [PERSON], [INFO] (а.с.44). Згідно копії постанови Дзержинського міського суду Донецької області від 11.01.2016 року провадження по справі про притягнення [PERSON] за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито за закінченням строків передбачених ст.38 (а.с.45). З довідки наданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» м.Торецька встановлено, що [PERSON], [INFO] знаходиться на обліку у логопеда, з діагнозом затримка речового розвитку (а.с.49). З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів наданого Торецьким міським відділом ДВС ГТУЮ у Донецькій області встановлено, що позивач [PERSON] станом на 21.01.2019 року має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 6908,30 грн. (а.с.56) Згідно розрахунку боржником фактично сплачено аліментів у грудні 2018 року - 1000 грн, у січні 2019 року - 1400грн. З копій квитанцій платежів (а.с.57-65) слідує, що позивач сплачувала за комунальні платежі [ADDRESS] протягом 2016-2018 років. З довідки від 19.12.2018 року №05/25-335 встановлено, що [PERSON] на обліку у лікаря нарколога не перебуває (а.с.67) Згідно довідки КЛПЗ «Міський психоневрологічний диспансер м. Торецька» від 19.12.2018 року, [PERSON] на обліку у лікаря - психіатра не перебуває (а.с.69). Згідно довідки від 20.01.2019 [PERSON] на обліку у логопеда Центральної міської лікарні не перебуває (а.с.68). Суд зауважує, що у даній справі третьою особою - Службою у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька не було представлено висновок з спірного питання. Суд залучав до участі у справі Службу у справах дітей і належним чином повідомляв про розгляд справи. Однак третя особа висновок не надала, з поясненням, що спірне питання не розглядалось комітетом з питань захисту прав дітей. Згідно ч.ч.4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відтак, забезпечивши обов'язкову участь органу опіки і піклування, суд виконав вимоги ч.4 ст.19 СК України, проте позбавлений можливості зобов'язати службу провести обстеження умов проживання дитини та надати висновок. З огляду на положення частини 6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відтак, суд і не обмежений у вирішенні спору обов'язковим отриманням такого висновку. З огляду на викладене суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з положенням ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.ч.1,2 ст.159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Під час судового розгляду встановлено, що між сторонами справи дійсно наявний спір про порядок участі батька у спілкуванні та вихованні сина, адже позивач бажає спілкуватися із дитиною, в той час як відповідач (мати дитини) не погоджується із тим, щоб надати позивачеві можливість спілкуватись із дитиною. Суд доходить висновку, що право позивача на спілкування з дитиною підлягає судовому захисту, і слід визначити способи участі батька у вихованні дитини. Вирішуючи питання який спосіб участі у виховані дитини слід визначити позивачеві, суд бере до уваги, що позивач та відповідач розірвали шлюб 09.06.2016 року, з 2016 року шлюбні відносини фактично припинено, сторони не проживають разом. Певний час позивач самостійно допомогав відповідачеві та дитині грошима і продуктами, після чого припинив надавати таку допомогу. Відповідач з дитиною продовжувала проживати у квартирі, що належала позивачеві. У 2018 році з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина. Наприкінці 2018 року відповідач з дитиною змінили місце проживання, та залишили квартиру, що належить позивачеві. Позивач періодично сплачує аліменти, проте має заборгованість станом на 21.01.2019 року в сумі 6908,30 грн. Позивач має власне житло, працює. Суд критично оцінює твердження відповідача про зловживанням позивача алкоголем, оскільки це не було підтверджено належними доказами. Суд не може прийняти як доказ застосування насилля позивачем до відповідача копію постанови Дзержинського міського суду Донецької області від 11.01.2016 року, оскільки провадження по справі про притягнення [PERSON] за ст.173-2 ч.1 КУпАП було закрито за закінченням строків передбачених ст.38, об'єктивну сторону події судом не встановлено. Заперечення відповідача проти того, щоб дитина спілкувалася з позивачем, є необґрунтованими, оскільки позивач у протиправній поведінці відносно дитини помічений не був, і суду не надано доказів, що таке спілкування може зашкодити інтересам дитини. Суд доходить висновку, що спосіб участі позивача у вихованні дитини слід визначити встановивши систематичні побачення, окресливши місце та час їхнього спілкування. Водночас, опікуючись насамперед інтересами малолітньої дитини, суд зауважує наступне: Було встановлено і не заперечується сторонами, що позивач більш ніж два роки не спілкується із малолітнім сином, [PERSON], [INFO]. Наразі дитині 3,5 роки. Сторони підтвердили, що дитина не знає і не усвідомлює, що позивач є його батьком, не звик до нього. Весь цей час дитина проживала з відповідачем. Суд вважає, що інтереси трирічної дитини на початковому етапі потребують присутності матері на побаченнях батька з сином. Такий висновок суд робить встановивши, що дитина має особисту прихильність до матері і водночас не звикла до батька, спілкування з яким не відбувалось останні два роки. За тих же причин на початковому етапі побачення варто обмежити місцем проживання дитини, а також загальнодоступними громадськими місцями. Найбільш доцільним, на думку суду, видається визначення гнучкого графіку особистих побачень, який передбачає поступове зростання кількості і часу побачень на протязі кількох років. При цьому присудження до спілкування батькові відразу двох вихідних (суботи та неділі), поставить у нерівне становище матір. З огляду на графік роботи позивача (три дні через три) варто визначити наступні дні - вівторок та суббота для побачень з дитиною. Суд вважає, що слід визначити наступні способи участі батька у вихованні дитини: до досягнення дитиною чотирирічного віку - щотижневі зустрічі та спільне проведення часу з сином у суботу з 14:00 години до 18:00 години у присутності матері; після досягнення чотирирічного віку і до досягнення дитиною шестирічного віку - щотижневі зустрічі та спільне проведення часу, у вівторок з 14:00 години до 20:00 години та суботу з 14:00 години до 20:00 години в присутності матері; а після досягнення дитиною шестирічного віку - щотижневі зустрічі та спільне проведення часу батька з сином, у вівторок з 10:00 години до 20:00 години та суботу з 10:00 години до 20:00 години без присутності матері, в загальнодоступних громадських місцях (місцях дитячих розваг та відпочинку, майданчиках, скверах, парках тощо), а також за місцем проживання дитини [PERSON], або позивача [PERSON]. При цьому визначений судом порядок має бути дотриманий, якщо інший порядок, спосіб, місце та час зустрічі не узгоджені добровільно за домовленістю сторін, з урахуванням режиму дитини, її стану здоров'я або інших непередбачуваних поважних обставин. Визначаючи саме такий спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], суд виходив з того, що такий спосіб участі відповідає інтересам малолітньої дитини, дозволяє поступово налагодити психологічний контакт дитини з батьком та не порушує звичайних для дитини умов життя та його розпорядку. Присутність матері на початковому етапі (до досягнення шетисрічного віку) дозволить забезпечити поступове звикання дитини до батька. Частота таких побачень не є обтяжливими ані для дитини, ані для відповідача. Щодо позовних вимог позивача про необмежене спілкування з сином особисто засобами телефонного зв'язку, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, а також зобов'язання відповідача надавати точну інформацію - суд вважає, що такі вимоги наразі неможливо задовольнити беручи до уваги вік дитини, а також з огляду на той факт, що належним чином не доведено порушення у цій частині прав позивача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав наведених вище. При цьому, суд звертає увагу сторін, що в разі подальшої зміни у відносинах із дитиною, а також зміни інших обставин, сторони не позбавлені можливості звертатись до суду за зміною способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial