Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів в сумі 6796, 36 грн. та неустойку за несвоєчасну сплату аліментів за період з 15 грудня 2015 року по 20 січня 2016 року в розмірі 15490, 17 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначала, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.01.2015 року [PERSON] зобовязаний сплачувати на ї\\ї користь аліменти на сина [PERSON], [INFO], на період його навчання в Чернігівському національному технологічному університеті, починаючи з 15.12.2014 року і до 30.06.2018 року у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку. Станом на 01.01.2015 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів складала 6796,36 грн. 08 липня 2016 року [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] на її користь неустойку за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 24620 грн., оскільки за цей час розмір неустойки збільшився на 9201 грн. за лютий, березень, квітень і травень 2016 року, а також просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в сумі 935 грн., а позовну заяву в частині вимог про стягнення 6796,36 грн. заборгованості по сплаті аліментів просила залишити без розгляду, оскільки заборгованість по аліментах відповідачем сплачена в червні 2016 року. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи. [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача; також відповідач не довів, що заборгованість по аліментах виникла внаслідок його скрутного становища: не підтвердив документально факт відсутності у нього постійного заробітку, не долучив до матеріалів справи жодного медичного документа на підтвердження факту хвороби. Також [PERSON] звертає увагу суду на те, що операція матері відповідача була проведена у березні 2014 року, а заборгованість по аліментах почала утворюватися з грудня 2014 року, тобто через 8 місяців. В поданих до апеляційного суду письмових поясненнях [PERSON] просить розглядати справу за її відсутності, свою апеляційну скаргу підтримує і додатково зазначає, що з підстав, зазначених відповідачем, суд не вправі повністю звільнити боржника від сплати неустойки, а може дише зменшити її розмір. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що з серпня 1996 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі; шлюб розірвано відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, на підставі якого Чернігівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 19.11.2001 р. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю і перебуває на її утриманні. Згідно заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.01.2015 року [PERSON] зобовязаний сплачувати [PERSON] аліменти на сина на період його навчання в Чернігівському національному технологічному університеті, починаючи з 15.12.2014 року і до 30.06.2018 року у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку. Станом на 01.01.2015 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складала 6796,36 грн., яка погашена відповідачем в повному розмірі у червні 2016 року. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, суд першої інстанції зазначив, що з пояснень відповідача та з досліджених в судовому засіданні документів вбачається, що відповідач не має постійного заробітку, має соматичне захворювання, а його матері ([PERSON]) у березні 2014 році за межами України була проведена операція у звязку з онкологічним захворюванням. А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини відповідача, а є наслідком його скрутного матеріального становища, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися колегія суддів апеляційного суду, враховуючи наступне. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Отже, передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч.2 ст.196 СК України). Зважаючи на наведене вище, суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального закону статтю 196 СК України, та дійшов помилкового висновку про відсутність вини відповідача у простроченні сплати аліментів. Скрутне матеріальне становище платника аліментів може бути підставою лише для зменшення судом розміру неустойки, а не для звільнення від сплати неустойки (пені). Розмір неустойки (пені) при виникненні заборгованості з аліментів становить один відсоток від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15, яка відповідно до приписів ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, викладена правова позиція щодо застосування частини першої статті 196 СК України, в якій вирішено питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначеної норми матеріального права та відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (6-149цс14). Остання правова позиція Верховного Суду України щодо застосування частини першої статті 196 СК України полягає в тому, що пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти; при цьому сума заборгованості за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Отже, відповідно до вимог ст.196 СК України та з урахуванням наведеного, [PERSON] має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення: - за грудень 2014 року: заборгованість з аліментів 327,68 грн.; пеня (1%) 3,28 грн. х 31 день = 101,68 грн.; - за січень 2015 року: заборгованість з аліментів 635 грн.; пеня (1%) 6,35 грн. х 31 день = 196,85 грн.; - за лютий 2015 року: заборгованість з аліментів 635 грн.; пеня (1%) 6,35 грн. х 28 днів = 177,80 грн.; - березень 2015 року: заборгованість з аліментів 635 грн.; пеня (1%) 6,35 грн. х 31 день = 196,85 грн.; - квітень 2015 року: заборгованість з аліментів 635 грн.; пеня (1%) 6,35 грн. х 30 днів = 190,50 грн.; - у травні 2015 року заборгованість з аліментів відсутня; - червень 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 30 днів = 211,50 грн.; - липень 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 31 день = 218,55 грн.; - серпень 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 31 день = 218,55 грн.; - у вересні 2015 року заборгованість з аліментів відсутня; - жовтень 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 31 день = 218,55 грн.; - листопад 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 30 днів = 211,50 грн.; - грудень 2015 року: заборгованість з аліментів 705 грн.; пеня (1%) 7,05 грн. х 31 день = 218,55 грн.; - січень 2016 року: заборгованість з аліментів 824,50 грн.; пеня (1%) 8,25 грн. х 31 день = 255,75 грн.; - у лютому, березні, травні та червні 2016 року заборгованість з аліментів відсутня; - квітень 2016 року: заборгованість з аліментів 824,50 грн.; пеня (1%) 8,25 грн. х 30 днів = 247,50 грн.; а всього сума неустойки (пені) за період з 15 грудня 2015 року по 30 червня 2016 року становить 2664 грн. 13 коп. Розмір заборгованості [PERSON] по аліментах за кожен місяць у відповідний період підтверджується розрахунком, складеним державним виконавцем (а.с.7,30). Наведений в позовній заяві розрахунок неустойки не відповідає правовий позиції Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15, яка відповідно до приписів ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, а тому розрахунок позивача не може бути покладений в основу судового рішення. Враховуючи надані [PERSON] апеляційному суду документи, а саме: повідомлення Чернігівської міської лікарні №2 від 28.07.2016 року №01-08/с-66 про стан здоровя [PERSON], виписний епікриз [PERSON] (матері відповідача), докази оплати [PERSON] 31.03.2014 року оперативного втручання на суму 101150 російських рублів, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача з 2664 грн. 13 коп. до 1500 грн. відповідно до ч.2 ст. 196 Сімейного кодексу України про те, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до розяснення, викладеного у пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах №10 від 17.10.2014 року, у разі, якщо суд зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Оскільки позов і апеляційна скарга [PERSON] підлягали задоволенню на 10,82% (2664,13 грн. : 24620 грн. х 100%), відповідно, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути в рахунок понесених останньою судових витрат по справі: в рахунок відшкодування сплаченого судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій 125 грн. 24 коп. ((551 грн. 20 коп. + 606 грн. 32 коп.) х 10,82 %) та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 101 грн. 17 коп. (935 грн. х 10,82%), а всього 226 грн. 41 коп.

Outcome: partial