Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

У березні 2017 року до суду із позовом звернулася [PERSON], відповідно до вимог якого просить скасувати наказ по Дмитрівському навчально-виховному комплексу №74 від 07 грудня 2015 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани. В обґрунтування позову посилається на обставини, що у період з 01.04.1985 року по 28.12.2015 року вона працювала на посаді прибиральника службових приміщень Дмитрівського НВК та на протязі вказаного періоду на неї не було накладено жодного дисциплінарного стягнення. Відповідно до наказу директора Дмитрівського НВК №74 від 07 грудня 2015 року, що ґрунтувався на даних, викладених у акті від 04.12.2015 року, про нібито неякісне прибирання нею відведених площ, вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Зазначає, що оспорюваний наказ не був їй вручений особисто та не скеровувався у її адресу поштовим відправленням. У подальшому, на її інформаційний запит від 30 січня 2017 року, нею 24 лютого 2017 року отримано належним чином завірену копію наказу №74. Наказ №74 від 07.12.2015 року вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п.п.1,4 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У даному ж випадку, а ні директор школи, а ні інші посадові особи, всупереч наведеним вимогам закону, перед накладенням дисциплінарного стягнення, не зажадали від неї пояснень стосовно невиконання обов'язків. Також вказує, що дисциплінарного стягнення накладено на підставі акта від 04.12.2015 року, який, на її думку є нікчемним, оскільки в ньому не зазначено номера документу. Також, в акті від 04.12.15 року зазначено, що такий складено на групу осіб - п'ятьох прибиральниць і в ньому не конкретизується, яке дисциплінарне порушення допустила саме вона. Зокрема, в акті констатовано, що всі прибиральниці школи ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) неякісно прибирають відведені їм площі, що не відповідає вимогам санітарії. Тобто, як вказує позивач, зазначеним актом не констатовано фактів порушення нею трудової дисципліни і не зазначено, порушення яких саме пунктів посадової інструкції нею допущено, від так даний акт не може бути підставою для накладення на неї дисциплінарного стягнення. Також, обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] зазначає, що вона пропрацювала в Дмитрівському НВК більше 30 років, на протязі яких не мала жодного дисциплінарного стягнення, а фіксування проступків, якщо такі навіть і були, нікчемними актами на групу осіб, не має жодних ознак систематичності по відношенню до неї та не свідчить про порушення нею обов'язків працівника, визначених ст.139 КЗпП України. Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, просить оспорюваний наказ №74 скасувати. У судовому засіданні позивач та її повноважні представники вимоги підтримали та в обґрунтування таких було озвучено пояснення, аналогічно зазначеним у заяві (а.с.1-2). Також [PERSON] додатково зазначила, що позовну заяву про поновлення її на роботі, яка була подана нею до суду, вона підписала не читаючи та не вникаючи в зміст такої, оскільки повністю довіряла своєму представнику, який і готував заяву. У акті, що став підставою для винесення оскаржуваного наказу містяться недостовірні відомості. Станом на час прийняття наказу №74 вона була членом профспілки Дмитрівського НВК, однак на засідання профкому, де вирішувалося питання про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, її не запрошували, відповідно і рішення з цього питання винесено без заслуховування її думки. У суді першої інстанції під час слухання справи за її позовом про поновлення на роботі вона була присутньою і рішення цього суду та суду апеляційної інстанції отримувала, однак такі не читала і із їхнім змістом не знайома. Позивач та її представники просять позов задоволити. Представник відповідача позовні вимоги заперечив та озвучив позицію у судовому засіданні, яка викладена у письмовому вигляді (а.с.46-47). Окрім цього зазначив, що про існування наказу №74 по Дмитрівському НВК [PERSON] знала, оскільки обставини, викладені у такому, неодноразово обговорювалися у засіданнях судами першої та апеляційної інстанцій, рішення по яких позивачка отримувала у встановленому законом порядку. Також, наголошує, що про існування наказу №74 позивач зазначила у своїй позовній заяві про поновлення на роботі, поданій нею ж до Радехівського районного суду у 2016 році. Крім цього, зазначає, після звільнення позивача із Дмитрівського НВК у навчальному закладі з цього приводу здійснювали перевірку представники інспекції з охорони праці, якими порушень трудового законодавства при винесенні наказу №74, виявлено не було. Із посиланням на судову практику, просить суд, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача та її представників, а також заперечення представника відповідача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що відповідно до даних наказу №74 по Дмитрівському НВК від 07 грудня 2015 року, [PERSON] оголошено догану за систематичне невиконання посадових обов'язків, порушення розпорядження директора НВК від 27.11.2015 року (а.с.4) і підставою для прийняття такого рішення, слугував акт від 04 грудня 2015 року (а.с.12,48). Як вбачається із копій оспорюваного наказу, у нижній його частині міститься запис про ознайомлення позивача із змістом такого (а.с.4,51). Також судом встановлено, що 04.12.2015 року комісією в складі директора школи [PERSON], відповідального за збереження життя й здоров'я учнів, ТБ під час начально-виховного процесу [PERSON], членів профспілкового комітету [PERSON], [PERSON], [PERSON] та завгоспа [PERSON] було складено акт про те, що під час перевірки стану прибирання класних приміщень виявлено, що коридор біля їдальні неякісно прибраний, сходова клітка між першим поверхом і фізичним кабінетом, у фойє не прибрано сміття з-під батареї, всі туалети не прибрані, у майстерні підвіконники і станки з шаром пилу та павутиння, а також не прибраний зал їдальні, не помиті плафони. Коврики, які використовувалися під час посвяти пам'ятної дошки були не прибрані та залишені біля входу. Комісією встановлено, що усі прибиральниці, в тому числі і позивач по справі [PERSON] неякісно прибирають відведені їм площі, що не відповідає вимогам санітарії та із змістом акту позивач ознайомлена, про що свідчать відповідні записи у такому (а.с.12,48). Окрім цього, із даних, відображених у акті від 04.12.2015 року вбачається, що комісією із працівників Дмитрівського НВК констатовано, що прибиральниці, в тому числі і [PERSON] - позивач у справі, були ознайомленні із змістом акту від 04.12.2015 року про неякісне прибирання відведених їм площ (а.с.49), а відношення до трудових обов'язків [PERSON] було предметом розгляду на засіданні ПК Дмитрівський НВК 07.12.2015 року, про що зазначено у відповідному протоколі №4 (а.с.50). У подальшому, наказ №74 «Про дисциплінарне стягнення» став підґрунтям для винесення директором Дмитрівського НВК 28.12.2015 року наказу №42 про звільнення [PERSON] з посади прибиральниці за систематичне невиконання покладених на неї обов'язків, що слугувало підставою особі звернутися до суду із позовом про поновлення її на роботі (а.с.74-76). Аналізуючи та обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного наказу і поновлення [PERSON] на роботі, Радехівський районний суд Львівської області у своєму рішенні від 04.04.2016 року робив посилання на наказ №74 та на підстави його винесення (а.с.54-61). У подальшому зазначене рішення суду першої інстанції у справі №451/110/16 було предметом перегляду Апеляційним судом Львівської області, який піддав аналізу, окрім іншого, як зміст наказу №74 від 07.12.2015 року, так і підстави його прийняття (а.с.62-65). Суд наголошує, що за клопотанням сторони, представником відповідача надано у судовому засіданні оригінали актів по Дмитрівському НВК від 04.12.2015 року, протоколу засідання ПК Дмитрівський НВК від 07.12.2015 року та наказу №74, які оглянуті судом та за участі сторін здійснено порівняльний аналіз змісту таких із змістом наявних в матеріалах справи копій цих документів (а.с.48-51). У даному випадку було констатовано, що зміст оригіналів документів відповідає змісту їх копій. Також судом зроблено зауваження, що в нижній частині оригіналу наказу №74 міститься запис «-33-», який відсутній на копії цього документа і, як пояснив представник відповідача означає нумерацію аркушів наказів, прошитих у папці. Як зазначив представник відповідача, на копії ж такий запис відсутній, з технічних підстав, тобто в наслідок зміщення листка на копіювальній техніці під час виготовлення копії документа. У свою чергу, представник позивача [PERSON] зазначила, що в оригіналах оглянутих судом документів та їх копіях має місце невідповідність підписів, зокрема позивача, тобто вказує, що [PERSON] такі не підписувала, однак у супереч принципу диспозитивності, про призначення судової почеркознавчої експертизи, не клопотала. Також слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні дані про відібрання уповноваженими особами Дмитрівського НВК у [PERSON] пояснень до застосування щодо неї дисциплінарного стягнення, від так суд робить висновок, що в супереч вимогам ч.1 ст.149 КЗпПУ, такі в особи не відбиралися. Відповідно до вимог ст.ст.257,258 Цивільного кодексу України, встановлена загальна позовна давність тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена чи більш тривала порівняно із загальною. Позовна давність, установлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Згідно положень ч.1 ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У розумінні вимог ст.267 ЦК України, наслідки спливу позовної давності, тобто позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З цього приводу правові позиції містяться у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року (справа №6-2469цс16). Зокрема Верховний Суд України зазначив, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Доводи позивача та її представників, що [PERSON] не знала і не могла знати про наявність оспорюваного наказу не заслуговують уваги та в повній мірі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, аналіз яких судом наведено вище. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст.357 ЦК України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с.46-47), суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Згідно із ст.88 ЦПК України, у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог, позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed