Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який доповнювала і уточнювала, про встановлення факту, що має юридичне значення, що померла [INFO] її бабуся [PERSON] і померлий [INFO] [PERSON] проживали однією сім'єю без шлюбу з 1961 року, вона теж проживала з ними разом однією сім'єю, та про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) розміром 7,14 в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату на земельну частку (пай) серія [NUMBER], що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області на підставі рішення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 12 травня 1996 року № 229, зареєстрованого 10 жовтня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № [NUMBER], в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Мотивує тим, що після смерті [PERSON] спадщину вона прийняла фактично, потім звернулася із заявою в Ізюмську державну нотаріальну контору для отримання свідоцтва про спадщину. Але у оформленні спадщини їй було відмовлено, оскільки відсутній оригінал документа на право на земельну частку (пай) на ім'я померлого [PERSON]. Крім цього не встановлено факту її проживання з [PERSON] однією сім'єю більш як п'ять років. Інших спадкоємців після смерті спадкодавця не має (а.с. 4-8, 68-70). Сторони - позивач [PERSON], представники відповідачів Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач просить позовні вимоги задовольнити, відповідачі заперечень на позов не надали. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] помер [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей [INFO] зроблено актовий запис за № 1 Чистоводівською сільською радою Ізюмського району Харківської області, видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від [INFO] (а.с. 13). [INFO] померла [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей 29 грудня 2002 року зроблено актовий запис за № 15 Чистоводівською сільською радою Ізюмського району Харківської області, видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 29.12.2002 (а.с. 13). Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Згідно роз'яснення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). При вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-XII, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Приписами п. 20 цієї Постанови спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно роз'ясненням вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, згідно сертифікату на земельну частку (пай) серія [NUMBER], члену КСП «Чистоводівське» с. Чистоводівка Ізюмського району гр. України [PERSON], який проживає в с. Чистоводівка Ізюмського району, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Чистоводівський», розміром 7,14 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, на підставі рішення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 12 травня 1996 року № 229 та згідно розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 236 від 04.05.2000, зареєстровано 10 жовтня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № [NUMBER], вартість становить 59 461 грн 82 коп. (а.с. 15, 16, 22). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 18.07.1977 позивач народилася [INFO], батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с. 11, 82). Згідно повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.05.2016 мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] (а.с. 83). Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, за життя [PERSON], яка є баба позивачки, 31 жовтня 2000 року склала заповіт, посвідчений секретарем Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області 31.10.2000 та зареєстрованого в реєстрі за № 44, за яким на випадок її смерті зробила розпорядження, яким заповідає [PERSON] (а.с. 49). 30.03.2004 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 14, 31). Згідно роз'яснення п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом установлено, що [PERSON], [INFO], в період із 1986 року по день смерті [INFO] був зареєстрований і проживав разом однією сім'ю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], був спільний сімейний бюджет, вели спільне домашнє господарство, позивач здійснювала догляд за дідом по день його смерті, проводила поховання (а.с. 17-20, 50). Таким чином, є підстави для задоволення заяви про встановлення факту проживання спадкодавця [PERSON] з позивачкою [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Судом установлено, що спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] є [PERSON], яка здійснювала догляд за дідом, та прийняла спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач [PERSON] зверталася з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо оформлення спадщини за законом на право на земельну частку (пай) після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Листом від 11.01.2016 № 14/02-14 Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області було відмовлено [PERSON] щодо оформлення спадщини за законом у зв'язку із відсутністю документу, які підтверджують родинні стосунки з померлим. Рекомендовано звернутися з позовом до суду (а.с. 23). Довідкою Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 10.03.2016 № 411/02-14 підтверджується, що спадкова справа після смерті гр. [PERSON], який помер [INFO], не заводилася (а.с. 32). На підставі викладеного, виходячи з наведених норм матеріального права та з врахуванням передбачених п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальних засад про справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства, позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі суд залишає за позивачкою (а.с. 2-3).

Outcome: approved