Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У березні 2017 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником трьохкімнатної квартири загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS]. Вона є власником 1/2 частки даної квартири. Іншими співвласниками згідно з відомостями з реєстру нерухомого майна є [PERSON] - 1/4 частка та [PERSON] - 1/4 частка. Позивач зазначає, що вона не може користуватись зазначеною квартирою оскільки двоє інших власників, відповідачів по справі, порушують її право користування. Порушення її права як власника полягає у тому, що до їх квартири неодноразово викликалася поліція для усунення вчинення правопорушення з боку відповідачів. Відповідачі неналежно використовують приміщення квартири, складають сміття, брухт, зберігають наркотичні речовини, тощо, чим здійснюють порушення правил користування та інші дії не сумісні зі спільним перебуванням, що можуть підтвердити сусіди, як свідки. Відповідачі не сплачують за користування приміщенням встановлену законом плату, наявна заборгованість з оплати ними комунальних послуг. Позивач зазначає, що дані дії відповідачів порушують Правила користування приміщеннями житлових будинків, тому, вважає за необхідне звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а саме про припинення користування права власності на квартиру. Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилається на положення статей 364, 365 ЦПК України, статей 80, 116 ЖК України та просить суд виділити частку позивача - [PERSON], що є у спільній частковій власності, а саме 1/2 частину трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №81972611 від 07.03.2017 року позивач [PERSON] є власником 1/2 частки квартири, загальна площа якої складає 66,8 кв.м., житлова - 39,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] є співвласниками даної квартири по 1/4 частки кожний. Із позову Представника позивача та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що посилаючись на порушення прав позивача з боку відповідачів щодо спільного користування спірною квартирою він має намір застосувати такий спосіб захисту прав позивача передбачений ч.1 ст.365 ЦК України, як припинення права особи на частку у спільному майні. Крім того, представник позивача в позові зазначає й інші можливі способи захисту прав позивача, як виділення у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності згідно ст.364 ЦК України, а також примусовий обмін жилого приміщення відповідно до положень статей 116 та 80 ЖК України. Однак, в позовних вимогах представник позивача просить суд виділити частку позивача - [PERSON], що є у спільній частковій власності, а саме 1/2 частину трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. З даних позовних вимог, підтриманих позивачем та його представником в судовому засіданні, не зрозуміло яким чином має бути виділена частка позивача, а саме які конкретно приміщення спірної квартири позивач бажає їй виділити, які відповідають її частці у спільному майні. Тобто не зазначено, що це виділення має бути здійснено в натурі, чи шляхом встановлення порядку користування квартирою. Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Положеннями статей 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постановах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року (справа № 6-12цс13) і 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15) викладено правовий висновок про те, що положення статті 358 ЦК України регулюють саме порядок здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, внаслідок якого право спільної часткової власності припиняється. При встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку виходячи з його частки в праві спільної часткової власності на будинок. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Також потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, жодним із вище зазначених в законі способів захисту своїх прав у праві спільної часткової власності позивач по даній справі не скористалась, тобто вибрала невірний спосіб захисту своїх прав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку

Outcome: dismissed