Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

У вересні 2016 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказували на те, що розпорядженням органу приватизації Чернівецької міської ради від 07.10.2014 року №49796 батькові позивачки [PERSON] - [PERSON] та донці позивачки [PERSON], в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», передано у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 31,10 кв.м., та видано свідоцтво про право власності, про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу за №49779. Зазначала, що вказане свідоцтво відповідно до ст. 182 ЦК України, ст.ст. 4,5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», необхідно було подати до державного реєстратора для реєстрації речових прав на нерухоме майно, однак [INFO] помер співвласник квартири [PERSON], а тому останній так і не встиг звернутись до реєстратора речових прав на вказане житло. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається із його частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є тільки [PERSON], як його єдина донька. Її мати [PERSON] не є спадкоємцем, оскільки на день смерті батька шлюб між ними було розірвано та на день смерті останнього вона не проживала із спадкодавцем. Батьків спадкодавця на день його смерті в живих вже не було. Вказувала, що звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, оскільки спадкодавець [PERSON] за життя не зареєстрував відповідно до законодавства, права власності на квартиру, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №142/02-31 17.12.2015 року. На сьогоднішній день подати свідоцтво про право власності від 07.10.2014 року до державного реєстратора є неможливим, оскільки особа, яка є співвласником квартири - [PERSON] померла. Посилаючись на вказане, просила визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], який помер [INFO], а саме ? частки квартири [ADDRESS], а також визнати за [PERSON] право власності на іншу ? частку вищевказаної квартири. У судове засідання позивачі не з'явились, від їх представника через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності та відсутності представника. Також вказав, що заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Чернівецької міської ради у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причину своєї неявки суду не повідомив. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Таким чином, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, розпорядженням органу приватизації міської ради від 07.10.2014 року №49796 [PERSON] та [PERSON], в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», передано у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 31,10 кв.м., та видано свідоцтво про право власності, про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу за №49779 (а.с. 5, 6). При цьому, як убачається з матеріалів справи частки в спільному нерухомому майні між співвласниками не визначені й відповідно відсутній договір між співвласниками квартири щодо визначення розміру часток квартири [ADDRESS], а тому розмір частки, належної кожному із співвласників, згідно вимог законодавства становить по 1/2 часті кожному. Також з матеріалів справи убачається, що [INFO] один із співвласників квартири, а саме [PERSON] помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №2374 та після смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, а саме на частку квартири [ADDRESS]. При цьому, позивачка [PERSON], як спадкоємиця померлого, що підтверджено наданими позивачами доказами, з метою прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, звернулася до нотаріуса, однак нотаріусом було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки позивачем не надано документів про державну реєстрацію права власності на квартиру й відповідно нотаріусом винесено відповідно постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 11). Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При цьому, відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд,

Outcome: approved