Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У вересні 2015 року позивач ТОВ «Інвестмент Проперті протектед» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22.01.2015 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «[PERSON] Рекстон», д.н.з. [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON] та «Фольксваген», д.н.з.\~[NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2015\~року винним у скоєнні вищезгаданої дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача, цивільно-правова відповідальність якого на час зазначеної події була застрахована АТ «СК «Нова» згідно з полісом АІ/0544357 від 22.09.2014 року. За наслідками даної пригоди транспортний засіб [PERSON] було пошкоджено на суму 38\~881,26 грн., що було підтверджено звітом про оцінку матеріального збитку №\~22/1-15 від 28.01.2015 року. Відповідно до угоди про виплату страхового відшкодування за полісом АІ/0544357 від 22.09.2014 року АТ «СК «Нова» та [PERSON] погодили суму страхового відшкодування у розмірі 25\~000 грн. На виконання страхового акту № 758 від 05.06.2015 року та вже згаданої угоди АТ «СК «Нова» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 25\~000 грн. на рахунок [PERSON], що підтверджено платіжними дорученнями № 24177 від 05.06.2015\~року та № 24332 від 12.06.2015 року. Проте, зі слів позивача, відповідач не повідомив АТ «СК «Нова» про страховий випадок, і це підтверджується п.п. 2.3 та 5.2 страхового акту №\~758 від 05.06.2015\~року. На думку позивача, таким чином, АТ «СК «Нова», здійснивши страхове відшкодування, відповідно до ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуло право регресної вимоги до відповідача у розмірі 25\~000 грн. Поруч із цим, 02.01.2014 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» та позивачем було укладено договір про купівлю-продаж боргових зобовязань. Згідно з додатковою угодою до Додатку № 1 до вказаного Договору права щодо стягнення коштів по зазначеному випадку перейшли до ТОВ «інвестмент проперті протектед». Позивач вказував, що 10.08.2015 року він звертався до відповідача з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, проте останній його не сплатив. З огляду на викладене та посилаючись на правові норми, ТОВ «Інвестмент Проперті протектед» просило суд стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування в сумі 25\~000 грн. та витрати, повязані зі сплатою судового збору, в сумі 243,60 грн. Представник позивача у судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на викладене у позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання теж зявились, проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Інвестмент Проперті протектед» не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.01.2015 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «[PERSON] Рекстон», д.н.з. [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON] та «Фольксваген», д.н.з.\~[NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2015\~року, що набрала законної сили, винним у скоєнні вищезгаданої дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача, цивільно-правова відповідальність якого на час зазначеної події була застрахована АТ «СК «Нова» згідно з полісом АІ/0544357 від 22.09.2014 року. З огляду на звіт про оцінку матеріального збитку №\~22/1-15 від 28.01.2015 року за наслідками даної пригоди транспортний засіб [PERSON] було пошкоджено на суму 38\~881,26 грн. Відповідно до угоди про виплату страхового відшкодування за полісом АІ/0544357 від 22.09.2014 року АТ «СК «Нова» та [PERSON] погодили суму страхового відшкодування у розмірі 25\~000 грн. На виконання страхового акту № 758 від 05.06.2015 року та вже згаданої угоди АТ «СК «Нова» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 25\~000 грн. на рахунок [PERSON], що підтверджено платіжними дорученнями № 24177 від 05.06.2015\~року та № 24332 від 12.06.2015 року. Докази того, що відповідач не повідомив АТ «СК «Нова» про страховий випадок відсутні, факт неповідомлення ним страховика зафіксовано у п.п. 2.3 та 5.2 страхового акту №\~758 від 05.06.2015\~року. 02.01.2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «Нова» та позивачем було укладено договір про купівлю-продаж боргових зобовязань. Згідно з додатковою угодою від 30.07.2015\~року до Додатку № 1 до вказаного Договору перше передало другому регресні справи, в тому числі й ту, що стосується страхового випадку відповідача. 10.08.2015 року позивач звертався до відповідача з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, на даний час останній його не сплатив. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та правові позиції Верховного Суду України. З огляду на ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як визначено у ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про страхування» страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України «Про господарські товариства», з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. У п. 1.2 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». З огляду на п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Згідно з пп. «г» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки, передбачені саме п. 33.1.2 Закону. Проте, в останній правовій нормі (п. 33.1.2 Закону) вказано, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди, ніяких строків даним пунктом не встановлено Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у цивільній справі № 6-284цс15, яка є згідно з ч. 2 ст. 214 та ч. 1 ст.\~360-7 ЦПК України обовязковим для всіх судів України, пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33, пп.\~«ґ» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Оскільки судами у справі, яка переглядається, встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням проаналізованих правових норм та правової позиції Верховного Суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Із внесенням Законом України від 17.02.2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обовязків учасників ДТП, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП, проте не визначено наслідків та відповідальності особи у разі невиконання вказаного обовязку (оскільки, як було вище вказано, у пп. «г» пп. 38.1.1 п.\~38.1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було замінено вказівку на п. 33.1.2 Закону на п. 33.1.4). Тобто, такий обов'язок установлений законодавством лише для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, зафіксований правоохоронними органами, відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, сам страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі має ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Крім того, у даній справі позивачем виступає не сам страховик, а ТОВ «Інвестмент Проперті протектед» як його правонаступник за договором про купівлю-продаж боргових зобовязань, однак, як і було констатовано у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.09.2015 року у цивільній справі № 6-284цс15, регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних і спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків, тобто відповідно до параграфу 1 глави 82 підрозділу 2 Розділу ІІІ ЦК України, який не передбачає правонаступництва регресної вимоги за правочином про відступлення права вимоги. Така позиція підтверджена і змістом пп. «г» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого лише страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у визначені строки. ТОВ «Інвестмент Проперті протектед» у розумінні п. 1.2 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про страхування» не має статусу страховика. А отже, у позивача у даному випадку відсутнє право регресної вимоги до відповідача. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.09.2015 року у цивільній справі № 6-284цс15,

Outcome: dismissed