Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про примусове виселення останніх із належної на праві власності [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначила, що їй згідно договору купівлі-продажу від 27.03.2012р. на праві власності належить квартира в [ADDRESS]. Після придбання нею вказаної квартири вона мала намір вселитися до неї, однак відповідачі не дали можливості їй це зробити, у відведений ним час після оформлення договору купівлі-продажу не виселилися із її квартири та з реєстраційного обліку не знялися. По сьогоднішній час відповідачі продовжують мешкати в її квартирі без правових підстав. Позивачка неодноразово вимагала звільнити квартиру, однак відповідачі відмовляються її звільняти та чинять перешкоди в реалізації її права власності. Посилаючись на положення ст. 116 ЖК України та ст. 391 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги. Позивачка в судовому засіданні підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити та виселити відповідачів з належної їй квартири. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з її перебуванням на лікуванні, між тим, офіційне підтвердження медичної установи щодо її перебування на лікуванні відсутнє. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з*явились з невідомих суду підстав, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши думку позивачки, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що відповідачі неодноразово не з*являлись до судового засідання, звертались до суду із заявами про відкладення розгляду справи, суд вважає, що вони недобросовісно користуються своїми правами, тому за наявності згоди позивачки суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №560, та витягу з Державного реєстру правочинів від 27.03.2012р. на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, яка розташована в [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана у відповідачів [PERSON] та [PERSON], які відповідно до пункту 8 вказаного договору купівлі-продажу зобов'язалися передати та звільнити приміщення квартири. Проте Відповідачі після укладеного договору купівлі-продажу та припинення права власності із займаної квартири не виселилися, ключі від неї не передали позивачці. В результаті чого продовжують перебувати в квартирі без будь-яких правових підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. У зв'язку із проживанням відповідачів у квартирі, що належить позивачці, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю. Норми статті 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень. Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частина 3 ст.116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі, проживаючи у належній позивачці квартирі, чинять останній перешкоди у користуванні своєю власністю, чим порушують її законні права та інтереси, а тому, для їх захисту, необхідно усунути перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженню її власністю, шляхом виселення відповідачів з квартири, що належить позивачці, без надання іншого житлового приміщення. Отже, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню: судовий збір, сплачений позивачкою при поданні позовної заяви до суду в розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved