Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

У вересні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з липня 2009 року по червень 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з нею. Спочатку вона з сином проживала разом зі своїми батьками, а потім вдруге одружилася і зараз проживає з чоловіком та двома дітьми - синами [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач життям сина не цікавився, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, а також не надавав і не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, просила позбавити його батьківських прав у відношенні сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Вказувала, що перед пологами вона з відповідачем припиняли сімейні стосунки, з пологового будинку її забирали батьки. Потім вони відновлювали спільне життя, проживали разом, але життя не склалося і вони розлучилися. Зазначила, що після розлучення перешкод для спілкування дитини з батьком вона не чинить. Відповідач [PERSON] батьківські обов'язки не виконує, з 2013 року його не відвідує. Тільки одного разу відвідував сина у дитячому садочку. Відповідач іноді вживає спиртні напої, а вона не бажає, щоб це бачив син. Також зазначала, що за рішенням суду з відповідача були стягнуті аліменти, але він їх неспласує. При цьому вказала, що зараз вона перебуває у шлюбі з [PERSON], в цьому шлюбі у них народився син [PERSON]. Її чоловік ставиться до сина [PERSON] як до власного сина і дитина називає його батьком. Саме [PERSON] може стати прикладом для сина і вони в сім'ї обговорювали питання всиновлення [PERSON] її чоловіком [PERSON] Добровільної згоди відповідач на таке всиновлення не дає. Представник позивачки адвокат [PERSON] підтримала позицію позивачки. Відповідач проти позову заперечував. Зазначив, що позивачка перешкоджає спілкуватися з сином. Пояснив, що після розлучення з позивачкою з сином не спілкувався, так як позивачка з сином проживали в селі Сопино у будинку її батьків. Для матері позивачки він був не бажаним гостем. Після переїзду позивачки з сином для проживання в місті Маріуполі він намагався спілкуватися з сином, один забрав його з дитячого садочку, гуляв з ним, але позивачка вирішила, що він був у нетверезому стані та заборонила зустрічі. Після повторного одруження позивачки він взагалі не може спілкуватися з сином, а позивачка вказує, що у [PERSON] вже є батько. Що стосується оплати аліментів, то він працює і з його заробітку утримуються аліменти. Розмір аліментів є невеликим, але він залежить від його заробітної плати. Відповідач заперечує зловживання спиртними напоями. Він не заперечує, що умови проживання та матеріальний стан позивачки є кращим за його, але це не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Через юридичну необізнаність він не звертався до компетентних органів про визначення його участі у вихованні сина, але тепер має намір це зробити. Представник органу опіки та піклування Халайджан К.А. надала суду висновок органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], згідно з яким комісія із захисту прав дитини не встановила фактів, які б свідчили про свідому винну поведінку, а тому комісія прийняла рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Прокурор Кулік А.В., яка приймала участь у розгляді справи, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Вислухавши сторони та їх представників, третіх осіб та представників, вивчивши письмові докази, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Починаючи з 2011 року сімейні відносини між сторонами розірвані. Дитина залишилась проживати разом з позивачкою, що сторонами не заперечується. Відповідно до акту № 225 обстеження умов проживання від 16 вересня 2015 року [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та синами [PERSON] та [PERSON] проживає в [ADDRESS] (а.с. 37). Також судом встановлено, що [PERSON] працює: з 21 березня 2014 року до 24 квітня 2015 року він працював комірником в ТОВ «Донукрторг» і з його заробітку утримувалися аліменти (а.с. 30); в теперішній час він працює комірником в ТОВ «Таурус-2015» (а.с. 41), аліменти не утримуються, так як виконавчий лист перебував на виконанні у ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку, доступ до виконавчого провадження відсутній через те, що місто Донецьк тимчасово не контролюється органами влади України (а.с. 24-25). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 32 Конституції України, п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у випадках їх винної поведінки: ухилення від виконання обов'язків по вихованню дітей, або зловживання своїми батьківськими правами, або жорстоким поводженням з дітьми, або шкідливим впливом на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. У пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Орджонікідзевська районна адміністрація Маріупольської міської ради як орган опіки та піклування надала висновок за № 04-11-25 від 13 січня 2016 року, в якому зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З метою збереження біологічної родини для дитини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на батьків, встановлені органом опіки та піклування факти не можуть бути достатньою підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.55-56). Надані представником органу опіки та піклування документи містять заяву відповідача [PERSON] від 27 листопада 2015 року (а.с. 38зворот), в якій він висловлює своє бажання турбуватися про дитини та вказує, що колишня дружина не дозволяє бачитися з сином та у телефонній розмові стверджує, що у дитини вже є новий батько. Ці обставини підтверджуються заявою позивачки [PERSON] від 30 листопада 2015 року (а.с. 37зворот), в якій вона зазначила, що бажає позбавити [PERSON] батьківських прав, так як не хоче травмувати психіку дитини; у неї повноцінна сім'я, в якій дитина вітчима називає батьком. [PERSON] бажає всиновити дитину. Також вони сім'єю часто виїжджають за кордон, а тому бажають уникнути проблем з отримання у батька дозволу на виїзд. Судом на підставі наданих сторонами доказів не встановив жодного факту винної поведінки відповідача щодо виконання батьківських обов'язків та свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками. Тільки одне бажання матері дитини позбавити батька батьківських прав за для усиновлення дитини іншим чоловіком та за для уникнення якихось складнощів не може враховуватися судом як підстава для позбавлення батьківських прав. Пояснення свідків [PERSON],[PERSON] (мати позивачки), [PERSON] на висновок суду щодо позовних вимог не впливають, так як не містять доказів винної поведінки відповідача [PERSON] Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2007 року (п.п. 49, 53-54), рішення у справі «Гаазе проти Німеччини» від 08 квітня 2004 року (п.п. 82-84)), взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Процедура позбавлення батьківських прав явно становить втручання у право на повагу сімейного життя, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції. Хоча основною метою статті 8 є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов'язання, що є невід'ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Отже, якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти в принципі у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв'язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз'єднатися (див., серед інших авторитетних джерел, рішення у справі «Ерікссон проти Швеції» (Eriksson v. Sweden) від 22 червня 1989 року, серія A, № 156, с. 26-27, п.71, та рішення у справі «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), №40031/98, п. 51, ECHR 2000-IX) . Враховуючи, що відповідач має бажання приймати участь у житті дитини, а для позивачки така участь є небажаною, суд вважає необхідним звернути увагу сторін та органу опіки та піклування, що ст. 158 СК України містить позитивне зобов'язання держави з питань поваги до сімейного життя, а саме, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї; рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Суд на підставі наданих сторонами доказів прийшов до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed