Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саваріна О.С. про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2576 недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що через два дні після укладення вказаного правочину, 05.10.2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме у розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах та злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, тобто у службовому підробленні, тобто внесення до офіційних документів, завідомо неправдивих відомостей, вчиненому групою осіб за попередньою змовою, що спричинило тяжкі наслідки інтересам окремих юридичних і фізичних осіб. Слідчим Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області 24.01.2018 року [PERSON] повідомлено про завершення досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 120171100300001017, відкриття доступу до матеріалів досудового розслідування та достатності підстав для складення обвинувального акта. Позивач вважає, що відповідачем [PERSON] йому як потерпілому в рамках даного кримінального провадження завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій [PERSON] . Зокрема, 05.10.2017 року [PERSON] було подано цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення на загальну суму матеріальних збитків, з урахуванням інфляційних втрат, у розмірі 3 378 248 грн. 28 коп. та 2 000 000 грн. моральної компенсації. 16.01.2018 року [PERSON] подано другий цивільний позов на загальну суму з урахуванням інфляційних втрат 1 991 960 грн. 95 коп. Отже, загальна сума позовних вимог [PERSON] складає 7 370 209 грн. 23 коп. Уклавши фіктивний оскаржуваний правочин з метою уникнення стягнення на квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] здійснив дії, що мають правовим наслідком порушення прав та законних інтересів [PERSON] , а саме неможливості стягнення для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення - за рахунок відчуженого зазначеного об`єкту нерухомого майна, неможливості понесення покарання у вигляді спеціальної конфіскації майна відповідно до ч. 5 ст. 191 КК України. Позивач вважає, що укладення [PERSON] оспорюваного договору, за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що відповідно до ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Так, [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дочці, був обізнаний про наявність щодо нього кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12017110030001017 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку притягнення до кримінальної відповідальності та можливості виконання судового рішення за цивільними позовами шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілим, а також спеціальної конфіскації майна як виду покарання передбаченої санкцією ч. 5 ст.1 91 КК України. Оскаржуваний правочин уклали сторони, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Дії сторін оскаржуваного договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Зокрема, дарувальник [PERSON] фактично продовжує володіти та користуватися цим майном. Ухвалою суду 5.04.2018 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 1.06.2020 року (т. 1 а.с. 95). Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача [PERSON] (т. 1 а.с. 62-64) витребувано докази: -у третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саваріної О.С. копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2576, копію правовстановлюючого документу, що засвідчував право власності [PERSON] на дарунок цієї квартири, копію довідки про кількість зареєстрованих осіб у вказаній квартирі, що надавались нотаріусу для здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно, копію згоди дружини [PERSON] - [PERSON] на передачу квартири у дарування; -у відповідача [PERSON] копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2576 -у відповідача [PERSON] копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2576, а також копії документів, що дозволяють її ідентифікувати. Ухвалою суду 5.04.2018 року за заявою представника позивача [PERSON] (т. 1 а.с. 66-72) забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1367839180000, заборонено [PERSON] та [PERSON] вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження та/або обтяження майна - вказаної квартири (т. 1 а.с. 97), яка постановою Київського апеляційного суду від 5 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року залишена без змін (т. 1 а.с. 218-220, т. 2 а.с. 162-166). 29 травня 2018 року від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саваріної О.С. до суду надійшли витребувані документи (т. 1 а.с. 226-231). Ухвалами суду 3.12.2018 року та 6 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову (т. 1 а.с. 243-247, т. 2 а.с. 31, 38-42, 115, 118-119). Під час проведення підготовчого судового засіданні представником позивача [PERSON] подано заяву про зміну підстав позову (т. 2 а.с. 215-225), відповідно до якої позивач додатково зазначив підставою визнання договору дарування недійсним те, що укладення оспорюваного договору дарування квартири відбулось за наявності у [PERSON] на час його укладення заборгованості перед [PERSON] за заявою про зарахування однорідних зустрічних вимог (невиконаного грошового зобов`язання), подальших дій [PERSON] щодо відчуження в аналогічний спосіб (за договорами дарування) іншого нерухомого майна (справи № 754/9834/18, 754/807/19), а також наявність кримінальних проваджень та вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке є конфіскація всього майна. Ухвалою суду 24.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.09.2020 року (т. 3 а.с. 64). Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились з невідомих причин, хоча про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саваріна О.С. до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Тому, суд розглянув справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Cудом встановлено, що 17 грудня 2014 року [PERSON] письмово просив у [PERSON] зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним. Так, в заві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року [PERSON] зазначає, що має непогашену заборгованість перед [PERSON] в розмірі 21 435 721 грн. 92 коп., [PERSON] має перед [PERSON] заборгованість за договором в розмірі 8 000 000,00 грн. і просить [PERSON] зарахувати однорідні зустрічні вимоги внаслідок чого, загальна заборгованість [PERSON] перед [PERSON] зменшується зокрема на 8 000 000,00 грн., а заборгованість [PERSON] перед [PERSON] в розмірі 8 000 000.00 грн. за договором вважається погашеною (т. 3 а.с. 4-5). При цьому, [PERSON] в заяві вказує, що заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 13 435 721 грн. 92 коп. 17.12.2014 р. [PERSON] залік однорідних вимог прийнято, про що свідчить його підпис на заяві. Відповідно до положень ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. 03.10.2017 року [PERSON] уклав договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2576, внаслідок якого вказана квартина перейшла в дар його доньці [PERSON] . Тобто, [PERSON] , знаючи про свою заборгованість перед [PERSON] свідомо відчужує (дарує) своє майно на користь своєї доньки, з метою уникнення стягнення з нього заборгованості, про яку він знає. Крім того судом встановлено, що 23.02.2017 року за заявою [PERSON] розпочато досудове розслідування щодо зазначених дій [PERSON] , а саме кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017110030001017 за ознаками злочинів, ч. 5 ст.191, ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. Відповідно до повідомленої підозри [PERSON] (т. 1 а.с. 17-27) вбачається, що 23.05.2006 року [PERSON] та [PERSON] , діючи з метою ведення спільної господарської діяльності та отримання прибутку, відповідно до нотаріально завіреного договору купівлі-продажу майнового комплексу, придбали у ТОВ Торговий дім «Керамин Северо-Запад» кожен по 0,175 цілісного майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] за ціною по 239 246 грн. 85 коп. кожен. 17.12.2007 року сторони, діючи з метою ведення спільної господарської діяльності та отримання прибутку, відповідно до нотаріально завіреного договору купівлі-продажу 650/1000 частин цілісного майнового комплексу, придбали у ТОВ Торговий дім «Керамин Северо-Запад» в рівних частинах кожен 650/1000 частин цілісного майнового комплексу: [ADDRESS] за ціною 888 605 грн., по 444 302 грн. кожен та з вказаної дати почали володіти зазначеним майновим комплексом на рівних правах, володіючи по 50% комплексу кожен. Відповідно до протоколу зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю № 28-01/2008 від 28.01.2008 року сторонами було створено ТОВ «Плато Плюс», співзасновниками якого стали [PERSON] та [PERSON] , що володіють по 50% голосів від статутного капіталу товариства, який встановлено у сумі 3 000 000 грн. Одночасно вказаним протоколом було затверджено Статут ТОВ «Плато Плюс» та обрано директором - співзасновника [PERSON] . Відповідно до виписки Київської міської філії ПАТ «Укрсоцбанк» по особовому рахунку ТОВ «Плато Плюс» № [NUMBER] за 22.02.2008 року, станом на вказану дату залишок грошових коштів на рахунку товариства обліковано у розмірі 1 500 000 грн., як кошти статутного капіталу товариства, внесені відповідно [PERSON] в сумі 750 тис. грн. та [PERSON] в сумі 750 тис. грн. На початку 2008 року [PERSON] запропонував [PERSON] переоформити цілісний майновий комплекс на ТОВ «Плато Плюс» шляхом укладення договору купівлі-продажу вказаного майнового комплексу, без будь-яких фінансових операцій та зняття готівкових коштів із рахунків ТОВ «Плато Плюс», оскільки з моменту переходу цілісного майнового комплексу на баланс ТОВ «Плато Плюс», вони як єдині співзасновники вказаного товариства із частками по 50% голосів від статутного капіталу кожен, в подальшому на рівних правах будуть володіти по 50% вартості вказаного майнового комплексу, на що погодився [PERSON] . Крім того, 15.02.2008 року [PERSON] , діючи з метою укладення вказаного правочину, довіряючи [PERSON] у веденні спільного бізнесу, надав останньому довіреність, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І за № 790, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] продати за ціну та на умовах на його розсуд всю належну йому частину цілісного майнового комплексу. 14.02.2008 року [PERSON] провів загальні збори учасників ТОВ «Плато Плюс», на яких зборами уповноважено [PERSON] підписати договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу за ціною 1 141 300 грн. При цьому, [PERSON] участі у вказаних загальних зборах ТОВ «Плато Плюс» не брав та підпис у протоколі № 1 від 14.02.2008 року, складеному за результатами проведених зборів, не ставив. 18.02.2008 року [PERSON] , діючи на підставі зазначеної довіреності від [PERSON] , уклав договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. у місті Києві від 18.02.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 801, відповідно до якого [PERSON] діючи від свого імені та довірителя [PERSON] продав ТОВ «ПЛАТО ПЛЮС» в особі [PERSON] цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою в [ADDRESS] за ціною 1 141 300 грн. При цьому, продавці отримали від покупця вказані грошові кошти готівкою до підписання цього договору. Згідно з актом приймання-передачі цілісний майновий комплекс передано від продавців [PERSON] та [PERSON] до ТОВ «Плато Плюс». 22.02.2008 року [PERSON] , не зважаючи на вказані умови договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 18.02.2008 року, в порушення п. 4 вказаного договору, у якому передбачено, що розрахунок за придбаний комплекс відбувся із продавцями готівкою до підписання договору, прийнявши як директор ТОВ «Плато Плюс» цілісний майновий комплекс, будучи в одній особі директором та головним бухгалтером ТОВ «ПЛАТО ПЛЮС», знаходячись у відділені ПАТ «Укрсоцбанк», що за адресою м. Біла Церква бульвар 50 річчя Перемоги 10, у розрахунковій касі відділення отримав - зняв із особового рахунку ТОВ «Плато Плюс» № [NUMBER] , відкритого у КМФ АКБ «УСБ» м. Київ, готівкові кошти в сумі 100 000 грн. згідно з чеком 1008578 на купівлю тимчасових споруд від 18.02.2008 року, та готівкові кошти в сумі 1 141 300 грн. згідно з чеком 1008577 на купівлю цілісного майнового комплексу від 18.02.2008 року. Після чого, [PERSON] виготовив прибутковий касовий ордер № 1 від 22.02.2008 року, відповідно до якого вніс до каси вказаного товариства грошові кошти в сумі 100 000 грн., а також прибутковий касовий ордер № 2 від 22.02.2008 року, відповідно до якого вніс до каси товариства грошові кошти в сумі 1 141 300 грн. У цей же день, [PERSON] виготовив касовий ордер № 1 від 22.02.2008 року, на підставі якого видав невстановленій особі грошові кошти в сумі 620 650 грн. із зазначенням у ордері «на купівлю майнового комплексу» та «договір купівлі-продажу від 18.02.2008 року». Із вказаної в ордері № 1 суми - 570 650 грн. належних [PERSON] , як документально обґрунтована вартість за умовами договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 18.02.2018 року, та 50 000 грн. були коштами статутного капіталу ТОВ «Плато Плюс», які [PERSON] без документально обґрунтованого підтвердження правомірності нарахування вказаних грошових коштів, видав невстановленій особі. Натомість, [PERSON] грошові кошти в сумі 570 650 грн. не отримував та підпис у графі «Отримав» вказаного касового ордера № 1 від 18.02.2008 року на суму 620 650 грн. не ставив, одночасно вказаний підпис виконаний не [PERSON] , не [PERSON] , а невстановленою особою. Таким чином, зазначеними діями [PERSON] спричинено майнової шкоди на загальну суму 620 650 грн., із яких ТОВ «Плато Плюс» на суму 50 000 грн. та [PERSON] на суму 570 650 грн. За вказаними обставинами старшим слідчим СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Ткач І.І. у кримінальному провадженні № 12017110080001017 від 23.02.2016 повідомлено 5.10.2017 року [PERSON] про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.28, ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України (т. 1 а.с. 17-28). Згодом, [PERSON] усвідомлюючи наявність досудового розслідування щодо нього, з метою приховання об`єктів нерухомості від можливого покарання у формі спеціальної конфіскації майна та відшкодування шкоди потерпілим, здійснив відчуження належних йому прав власності на ім`я члена сім`ї першого ступеня споріднення - дочки [PERSON] . Зокрема, 03.10.2017 року [PERSON] було укладено договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2576. Про наявність кримінального провадження та фактичних обставин кримінального провадження, а саме подій 2008 року, а саме продажу майнового комплексу ТОВ Плато Плюс» та його діяльності як керівника, головного бухгалтера та касира товариства [PERSON] було відомо до укладення оспорюваного договору дарування, що стверджується клопотання захисника [PERSON] за № 2 від 22.09.2017 року, поданого в рамках зазначеного кримінального провадження та зареєстрованого за вх. №1407/8647 від 25.09.2017 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні (т. 1 а.с. 51-55). За два дні до повідомлення про підозру, 3.10.2017 року [PERSON] укладає договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2576, відповідно до якого він подарував своїй доньці [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 227-228). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 5.10.2017 року № 2576, приватним нотаріусом КМНО Саваріною О.С. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 73-74). У своїх позовних вимог [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування вказаної квартири з тих підстав того, що відповідач [PERSON] уклав його з метою уникнення стягнення на нерухоме майно, що є предметом оскаржуваного правочину, здійснив умисні дії, що мають правовим наслідком порушення прав та законних інтересів позивача, а саме можливості стягнення для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок відчуженого зазначеного об`єкта нерухомого майна, уникнення від відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення, за які передбачено покарання у вигляді спеціальної конфіскації майна, а також невиконання зобов`язань за заявою про зарахування однорідних вимог. Також позивач вказує , що оскаржуваний правочин укладено сторонами, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Дії сторін оскаржуваного договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому його коштом судових рішень про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За положеннями статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: -введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; -свідомий намір невиконання зобов`язань договору; -приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203.215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268 16-и. не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про наявність кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №12017110080001017 відносно нього, за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, що стверджується клопотання його захисника про залучення [PERSON] як потерпілого у кримінальному провадежнні (т. 1 а.с. 51-55), а отже міг передбачити, що позивачем буде подано цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні, який було подано 5.10.2017 року та 16 січня 2018 року (т. 1 а.с. 28-50), може понести покарання у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень у вигляді спеціальної конфіскації, передбачати негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом цивільного позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, а також і те, що він обізнаний про необхідність виконання зобов`язань за заявою про зарахування зустрічних позовних вимог. Крім того, за результатами пошуку на сайті аvizo.kіеvу.uа, за критеріями пошуку: [ADDRESS] продається з 17.08.2016 року (т. 1 а.с. 75-87). Тому, фіктивна зміна власника об`єкту нерухомості жодним чином не вплинула на мету [PERSON] щодо його продажу. Зазначене додатково підтверджує фіктивність укладення оскаржуваного правочину від 03.10.2017 року та вказує на факт його укладення з єдиною метою - приховання об`єкту нерухомості від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та спеціальної конфіскації майна. Крім того, суд враховує, що спірний договір дарування був укладений між найближчими членами родини, а саме батьком [PERSON] та його донькою [PERSON] . Будь-яких доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору, було передано у встановленому законом порядку у власність та користування відповідачем 1 [PERSON] до відповідача [PERSON] , суду надано не було. Вказані обставини, свідчать про те, що відповідачі, укладаючи спірні договори дарування, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, а дії [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на належну йому квартиру до своєї доньки з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. При цьому суд також враховує, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21.11.2019 р. у справі № 754/9834/18 задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано договори дарування земельних ділянок на ім`я своєї доньки недійсними та застосовано наслідки недійсності правочинів. Також, в провадженні Деснянського районного суду міста Києва знаходиться справа № 754/807/19 за позовною заявою ТОВ «Плато Плюс» до [PERSON] , ТОВ «Права Справа» про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень. Зазначені договори дарування були укладені за тих самих обставинах, що і оспорюваний договір у дарування квартири. Укладені договори, які оспорюються у справах №754/9834/18 та 754/807/19, додатково підтверджують той факт, що єдиною метою [PERSON] є приховання всього свого майна від звернення стягнення в майбутньому. Тобто [PERSON] всіляко намагається уникнути будь-якої відповідальності за свої незаконні діяння. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, оскільки він був укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, а тому є фіктивним. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 528 грн. 60 коп. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved