Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є батьком відповідача. З травня 2017 року він є пенсіонером за інвалідністю, отримує пенсію в розмірі 1497 грн. Інших доходів немає. З цієї пенсії він сплачує комунальні послуги та купує ліки. Кошти, які залишаються, йому не вистачає навіть на харчування. Іншими речами він взагалі себе забезпечити не може. Вказав також, що він хворіє на цукровий діабет 2-го типу, тому має харчуватись 5-6 разів на день та постійно приймати інсулін. Тому він на даний час знаходиться на межі бідності, не має жодної грошової підтримки з боку своєї повнолітньої доньки. На підставі ст.. 51 Конституції України та ст.202 СК України просив суд стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на його утримання в розмірі 1/5 частини доходу відповідача, починаючи з дня пред`явлення позову та довічно. Не погоджуючись з позовом [PERSON] подала суду відзив. Вказала, що позивач в 201 році, в 2019 році продав належне йому на праві власності нерухоме майно та мав відповідно дохід. Також на даний час йому на праві власності належить будинок в с.Хотів та автомобіль. Хоч автомобіль і є спільним майном подружжя (матері та батька), але користується ним лише позивач, а її мати він вигнав з будинку, тому мати проживає разом з нею та її дітьми. Її батько не спілкується ні з нею, ні зі своїми онуками. Вважає, що позивач отримує не меншу за мінімальну пенсію, хоч і є інвалідом, але може працювати, тому не є таким, що потребує допомоги. Щодо необхідності придбання інсуліну, то дані ліки є безкоштовними в державі. При вирішенні спору просила врахувати, що вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей, опікується своєю матір, навчається в університеті. Не має ні нерухомого майна, ні цінного рухомого майна, тому надавати допомогу не має можливості. Просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що між сторонами склались досить напружені відносини, відповідачка зовсім не допомагає, тому він перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі. Отримані кошти від продажу нерухомості були витрачені на погашення сімейних боргів. Крім пенсії, позивач інших джерел доходу не має. А відповідачка вказувала не правдиву інформацію, оскільки вона працює та має дохід достатній для сплати аліментів. Просив задоволити позов та стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Підтримав поданий відзив. Суду пояснив, що позивач отримує пенсію, має майно та не є таким, що потребує утримання в розумінні вимог СК України, що узгоджується з правовою позицію Верховного Суду. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , отримує пенсію по інвалідності 3 групи з травня 2017 року. Відповідно до довідки МСЕК №1052178, [PERSON] є інвалідом 3 групи з 01 березня 2018 року, загальне захворювання, довічно, може виконувати легку роботу. З довідки Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України №3937 від 20 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1497 грн. щомісячно. Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого №45978/00016/104 Київської обласної клінічної лікарні [PERSON] має діагноз: цукровий діабет, тип 2, важка форма, інсулінопотребний в стані субкомпенсації, МКХ-Х, Е 11.7. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Судом встановлено, що позивач знаходиться на обліку в УПФУ і отримує пенсію по інвалідності. Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму з 01 січня 2019 року по 30 червня 2019 року становить 1497 грн. на одну особу. Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» , прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Таким чином, розмір пенсії, яку отримує позивач не є меншим розміру прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких відноситься позивач. Також суд приймає до уваги укладені договори. 23 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Продаж земельної ділянки вчинено за 149 000 грн. 05 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж земельної ділянки вчинено за 548 474 грн. У судовому засіданні представник позивача стверджував, що кошти отримані від продажу були витрачені на сімейні борги. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження цим обставинам позивач не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. З витягу про державну реєстрацію прав №35437746 від 10 вересня 2012 року вбачається, що [PERSON] на праві належить 1/3 частина домоволодіння по [ADDRESS] . Суд враховує, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, тому позивач має можливість вести господарство для забезпечення себе продуктами. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачу за станом здоров`я заборонено працювати. Враховуючи вищевикладене, розмір пенсії та наявне у позивача вартісне майно, яке було відчужене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Суд звертає увагу, що незважаючи на наявність у позивача дружини, він звернувся з позовом лише до доньки, що свідчить про нерівнозначне ставлення до членів сімї. З письмових пояснень дружини позивача [PERSON] вбачається, що позивач також має в користуванні автомобіль Daewoo Lanos. Даних доводів позивач не спростував при розгляді справи. Таким чином, вказане майно дає можливість позивачу забезпечити себе матеріально, а відсутність у позивача реального наміру на його відчуження свідчить про відсутність гострої потреби в додаткових коштах для проживання. Отримання позивачем соціального забезпечення від держави, а саме пенсії у розмірі 11497 грн., що не є нижчим прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких відноситься позивач, а також наявність у позивача автомобіля, відчуження нерухомого майна, наявність іншого майна у власності, спростовують твердження позивача, що він опинився у скрутному матеріальному становищі та фактично знаходиться на межі бідності. Крім того, медичних довідок щодо стану здоров`я, який потребує посиленого лікування та значних коштів позивач суду не надав. Враховуючи, що належних доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо потреби в отриманні матеріальної допомоги від відповідача суду не надав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed