Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

У вересні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів посилаючись на те, що з 01 вересня 2011 року працював викладачем механічних дисциплін у Костянтинівському індустріальному технікумі державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет». При прийнятті на роботу з ним був укладений трудовий контракт строком дії до 31 серпня 2012 року по закінченню строку дії якого з ним був укладений новий контракт на період з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року. 30 серпня 2013 року він звернувся із заявою про прийняття його на роботу продовження дії контракту, але наказом № 18-к від 30 серпня 2013 року його було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії контракту. Вважав своє звільнення незаконним, оскільки його попередньо ознайомили з учбовим навантаженням на 2013-2014 навчальний рік, що вказує на продовження трудових відносин за згодою сторін, у встановлений законом строк про майбутнє звільнення його не попереджали, трудовий контракт з ним переукладався на новий строк, а тому його слід вважати продовженим на невизначений строк. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на попередньому місці роботи, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» № 18-к від 30 серпня 2013 року в частині звільнення з 31 серпня 2013 року [PERSON] з займаної посади викладача Костянтинівського індустріального технікуму державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» за п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення терміну дії контракту). Поновлено [PERSON] на посаді викладача Костянтинівського індустріального технікуму державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет». Стягнуто з Костянтинівського індустріального технікуму державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (ідент.код 36512800) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 вересня 2013 року по 14 листопада 2013 року в розмірі 4 008 грн. 96 коп. Стягнуто з державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Стягнуто з державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» та Костянтинівського індустріального технікуму державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь держави судовий збір в сумі по 114 грн. 70 коп. з кожного. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В апеляційній скарзі відповідач державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів Бабкіної О.М. та Ковальова М.В., які просили скаргу задовольнити, пояснення позивача [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача необхідно поновити на роботі, оскільки сторони контракту за два місяці до закінчення строку його дії не визначилися про припинення трудових відносин, а відтак дію контракту слід вважати продовженою на невизначений строк і тому його можна звільнити лише з підстав, прямо передбачених законом і не пов'язаних з підставами припинення дії трудових контрактів. Проте з таким висновком суду погодитися не можна. Як встановлено судом, наказом директора Костянтинівського індустріального технікуму державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» № 257-к від 31 серпня 2011 року [PERSON] було прийнято на роботу викладачем механічних дисциплін за контрактом на один рік з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року (а.с. 10). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. 30 серпня 2011 року та 31 серпня 2012 року з позивачем були укладені контракти про роботу викладачем механічних дисциплін у Костянтинівському індустріальному технікумі з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року та з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року відповідно (а.с. 13-14, 15-16). В зв'язку із закінченням дії контракту від 31 серпня 2012 року наказом ректора державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» № 18-к від 30 серпня 2013 року позивача звільнено з 31 серпня 2013 року (а.с. 12). Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 391 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Таким чином, укладення контракту на строк з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України підпадає під ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при переукладенні контракту декілька разів застосування ч. 2 ст. 391 КЗпП України. Дійшовши висновку про те, що у зв'язку з неодноразовим продовженням дії контракту, він набув змісту безстрокового, суд не звернув уваги на вищезазначені вимоги закону, а також на те, що у контракті визначений строк його дії, тобто, за згодою сторін контракту укладений строковий контракт. Крім того, контракт укладено за наявності волевиявлення позивача та його погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаності про те, що у разі закінчення строку дії контракту трудові відносини припиняються. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що припинення трудового контракту після закінчення його строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом (а.с. 52, 75). У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений. Власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 7.1.1 контракту, контракт припиняється після закінчення строку його дії, тобто з 01 вересня 2013 року (а.с. 15-16). Оскільки звільнення позивача проведено згідно із законом, його права при цьому не порушені - підстави для його поновлення на роботі відсутні, а тому ухвалене судом рішення необхідно скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed