Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У березні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить після уточнення позовних вимог, стягнути з відповідача за договором позики борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми у розмірі 724320 грн. 84 коп., стягнути із відповідача компенсацію за прострочення погашення заборгованості у розмірі 278584 грн. 94 коп., та судовий збір по справі, посилаючись на ті підстави, що 01.11.2012 р. [PERSON] передав 26000 доларів США, під розписку від 01.11.2012 р. згідно якої відповідач зобовязався повернути вказану суму до 01.12.2012 р., але оскільки між сторонами було погоджено графік повернення боргу до 01.08.2014 р. то компенсація за пролонгацію договору була погоджена у сумі 10000 доларів США, однак відповідач боргу не повернув, тобто зобовязання належним чином не виконав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився повторно про день слухання справи повідомлений належним чином (а.с.42-44), а тому суд вважає за можливим слухати справу у його відсутності згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 01.11.2012 р. між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 260000 доларів США (а.с.5). 25.07.2013 р. між сторонами було погоджено графік повернення боргу до 01.08.2015 р. в якому компенсація за пролонгацію договору була погоджена у розмірі 10000 доларів США (а.с.4). Однак відповідач у добровільному порядку суму позики не повертає, а тому взяті на себе зобовязання не виконує належним чином. На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на загальну суму 26000 доларів США, що становить на день первісної подачі позовної заяви у розмірі 724320 грн. 84 коп., а також погоджена компенсація за прострочення платежу 10000 доларів США, що становило по курсу НБУ на день первісної подачі позовної заяви у розмірі 278554 грн. 94 коп. не оспорювалася (а.с.50-51). Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За згодою сторін в договорі позики може бути визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті. У цьому випадку, сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлено договором або законом. Якщо в договорі не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України). Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому термін повернення коштів визначеного в розписці від 01.12.2012 р. минув, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики, оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту розписки, підписаної позичальником, на підставі якої доказується факт укладення договору позики і його умов, при цьому відповідач не заперечував факту укладення чи умов договору, заперечень проти позову не надавав. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за 32 дня прострочення виконання зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.\~\~Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Позивач звертаючись з позовною вимогою щодо стягнення з відповідача компенсації за прострочення сплати боргу за договором позики у розмірі 278589 грн. 94 коп. посилався на ст. 611 ЦК України, за якою визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема ,\~\~сплата неустойки. Відповідно до ст. 1, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. А тому, суд не може погодитися з такими вимогами позивача, зважаючи на те, що право сторін на укладення договору позику та визначення його умов являє зміст договору позики, укладеного між сторонами по справі з яким вони погодилися, та який в даному випадку, не передбачає сплати пені за порушення виконання зобов'язання, за таких обставин передбачене в статті 611ЦК України право сторін на отримання неустойки у разі порушення зобов'язання слід розуміти як наслідки невиконання договірних зобов'язань які виникли між кредитором та боржником за договірними зобов'язаннями. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені за прострочення сплати богу у розмірі 278584 грн. 94 коп. задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 724320 грн. 84 коп, враховуючи 3% річних. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог у розмірі 3600 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial