Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

У вересні 2016 року Банк через свого представника за довіреністю № 3734-К-Н-О від 04 вересня 2015 року, та довіреністю № 3262-К-Н-О від 17 січня 2017 року /ас. 51, 126/ [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, просив стягнути з відповідачів 8879,47 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 18 березня 2010 року та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. На обґрунтування позову Банк зазначив, що 18 березня 2010 року між ним та [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до якого останній надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 9000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 17 лютого 2015 року позичальник [PERSON] померла, станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком становить 8879,47 грн. Відповідачі прийняли спадщину після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку, а саме шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і, на переконання позивача, зобовязані задовольнити вимоги кредитора, у добровільному порядку спір не врегульовано. Сторони у судове засідання не зявилися. Представник позивача згідно поданого клопотання просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі і не заперечує проти заочного розгляду справи /ас.54/. Відповідачі повторно не з'явились у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому частиною пятою статті 74 ЦПК України /ас. 65-66, 69-70, 76-77, 103-104, 107-108, 114-115, 135-136, 144-147, 153-154/, причину неявки суд не повідомили, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надали, заяв про розгляд справи за їх відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 158, 169, 197, 224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. . Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що 18 березня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг, який складається з анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, тарифів банку, умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви від 18 березня 2010 року [PERSON] виразила згоду, що заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитку «Універсальна» /ас. 7-31 - копії анкети-заяви, умови та правила надання банківських послуг/. Звертаючись до суду із даним позовом, Банк вказав на те, що станом на дату смерті позичальника 17 лютого 2015 року заборгованість перед Банком за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року становить 8879,47 грн., яка складається з 8867,82 грн - заборгованості за кредитом, 11,65 грн заборгованості по відсотках /ас. 4-6/. Відповідно до статті першої Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України / далі- ЦК України/ зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. 17 лютого 2015 року в смт Краснопілля Краснопільського району Сумської області померла [PERSON], місце державної реєстрації відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснопільського районного управління юстиції в Сумській області, актовий запис за № 28 від 18 лютого 2015 року /копія ас. 34/. Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 608, 1218, 1219 ЦК України, у зв'язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов'язання, які нерозривно пов'язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов'язанням. За положеннями ст.1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Матеріалами справи не встановлено, що відповідачі, як спадкоємці, повідомили банк про смерть позичальника. Позивачем не зазначено, коли саме йому стало відомо про смерть боржника. 26.01.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено до Краснопільської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України (а.с. 43). Згідно повідомлення Краснопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області від 05.02.2016 №02-14/62 на підставі заяви претензії ПАТ «Альфа- Банк» заведена спадкова справа № 233/2015 від 19.08.2015 року до майна померлої 17.02.2015 [PERSON] Спадкоємців, які б звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття або відмову від спадщини, або заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, немає / ас 44/. 05.07.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідача [PERSON] було направлено листи-претензії щодо погашення заборгованості за кредитним договором боржника [PERSON] (а.с. 45,46-49). Згідно повідомлення Сумського обласного нотаріального архіву № 63/01-23 від 05.01.2017 вбачається, що спадкоємці після смерті 17.02.2015 [PERSON]В в нотаріальну контору не зверталися, спадкова справа після померлої заведена на підставі заяви претензії ПАТ «Альфа-Банк» /ас. 79-99/. Згідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: відмітка у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання разом із спадкодавцем; довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Померла [PERSON] за життя була зареєстрована за адресою: [INFO] /ас.32/. Згідно паспортних даних за цією ж адресою значаться зареєстрованими і відповідачі [PERSON] та [PERSON]/ ас 33, 123). Проте позивачем не надано жодних доказів про те, чи проживали відповідачі разом з [PERSON] на час відкриття спадщини. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» спадкоємці боржника є боржниками перед кредитором лише за умови прийняття спадщини та у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Факт прийняття спадщини відповідачами після смерті [PERSON] та факт одержання ними спадщини не доведений. Частиною першою статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині Відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження [PERSON] відсутні / а.с. 127/. З довідки Міжрайонного управління у Великописарівському та Краснопільському районах Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 53/113-17 від 05.04.2017 вбачається, що інформація про наявність правовстановлюючих документів на земельні ділянки, зареєстровані за [PERSON], а також інформація відносно земельної ділянки за адресою: смт Краснопілля вул. Сумська, 66 Краснопільського району Сумської області, згідно наявних відомостей у відділі про право власності або користування на земельні ділянки відсутні /а.с.142/. Згідно повідомлення Краснопільської селищної ради Краснопільського району Сумської області № 328 від 12.04.2017 вбачається, що в реєстрі територіальної громади та картотеці реєстраційного обліку відсутні дані на адресу смт Краснопілля вул. Сумська, 66 та факт реєстрації інших осіб підтвердити неможливо, так як погосподарський облік громадян не ведеться. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином позивачем не надано, а судом не здобуто доказів наявності у померлої [PERSON] спадкового майна, одержаного у спадщину відповідачами [PERSON] та [PERSON], в межах якого вони зобов'язані задовольнити вимоги кредитора. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed