Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У березні 2019 року до суду звернулося Приватне підприємство «Фірма «Веліта» із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником підприємству. В обґрунтування позову зазначали, що між приватним підприємством «Фірма «Веліта», як роботодавцем та [PERSON] , як працівником, був укладений 25.01.2011 року трудовий договір, за яким працівника було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів за безстроковим трудовим договором. Наказом директора ПП «Фірма «Веліта» за № 16 від 25.01.2011 року «Про прийняття на роботу», [PERSON] було прийнято на посаду водія з окладом згідно штатного розпису та закріплено за ним автомобіль д.н.з. [NUMBER] . 06 травня 2017 року наказом директора № 23/1 за [PERSON] було закріплено автомобіль SCANIA P380, д.н.з. [NUMBER] , який був переданий йому, як водієві, для службового використання. 03 січня 2019 року наказом директора ПП «Фірма «Веліта» в штатному розписі підприємства було введено 1 (одну) штатну одиницю «Експедитор транспортний». Наказом директора № 4 від 04 січня 2019 року [PERSON] було прийнято на посаду експедитора транспортного з 08.01.2019 року, без звільнення від основної роботи, обумовленої трудовим договором, в порядку суміщення професій (посад) безстроково. 08 січня 2019 року між підприємством та [PERSON] було підписано договір про повну матеріальну відповідальність, як з водієм та експедитором за суміщенням посад. В цей же день, наказом директора підприємства № 5/1 від 08.01.2019 року [PERSON] було передано (ввірено) транспортний засіб SCANIA P380, д.н.з. [NUMBER] . Сторони погодили, що ввірене майно передано у справному стані, без будь-яких дефектів чи пошкоджень. Комплектність автомобіля була перевірена сторонами та прийнята без будь-яких зауважень. 28 січня 2019 року під час стоянки автомобіля, на якому водія та експедитора [PERSON] було відправлено у службове відрядження для перевезення вантажу з м. Олександрія до м. Доброва-Гурнича (Республіка Польща), в кабіні водія стався вибух газового балону без подальшого загорання. В результаті вибуху кабіна водія зазначала пошкоджень. Наказом директора підприємства № 8 від 29.01.2019 року була створена комісія для розслідування обставин події за участю [PERSON] . Із письмових пояснень [PERSON] від 01.02.2019 року вбачається, що газовий балон був розміщений ним для особистих цілей, не пов`язаних і виконанням трудових обов`язків. Свою провину водій визнав, зобов`язувався повністю відшкодувати завдану підприємству шкоду. Згідно з експертним автотоварознавчим дослідженням судового експерта [PERSON] від 11.02.2019 року, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля складає - 307 544,46 грн. Позивач у позові вказує, що висновком розслідування від 28 січня 2019 року, складеного за результатами роботи спеціально створеної комісії було встановлено, що газовий балон є власністю [PERSON] і вибух стався під час стоянки автомобіля поза межами робочого часу водія. Крім того, у висновку зазначили, що в діях водія вбачається порушення правил техніки безпеки під час перевезення вантажу та порушення посадових (трудових) обов`язків, згідно яких заборонено використовувати автотранспортний засіб з метою перевезення особистого вантажу. Наявність газового балону в кабіні водія не передбачено конструкцією автомобіля. Вказували, що в діях водія та експедитора за суміщенням [PERSON] вбачається порушення посадових обов`язків, правил техніки безпеки під час перевезення вантажу, правил пожежної безпеки, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із завданням ПП «Фірма «Веліта» матеріального збитку. [PERSON] добровільно не відшкодував їм завдані збитки. Просили стягнути з відповідача на їх користь - 307 544,46 грн. у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Разом із позовною заявою позивачем ПП «Фірма «Веліта» було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Ухвалою суду від 02 травня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 03 травня 2019 року у задоволенні заяви ПП «Фірма «Веліта» про забезпечення позову було відмовлено. 01 серпня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві на позов відповідач вказував, що фактично автомобіль було закріплено за ним 08 січня 2019 року і не передавався йому раніше 06 січня 2017 року, як вказував позивач. Стосовно своєї роботи на підприємстві зазначав, що працював водієм з 2007 року, а не з 2011 року, як вказує позивач. Після свого звільнення із ПП «Фірма «Веліта» та отримання трудової книжки наприкінці травня 2019 року, дізнався, що у трудовій книжці відсутній запис про його роботу на підприємстві з 2007 року по 2011 рік. Крім того, відповідач [PERSON] у відзиві зазначив, що газовий балон із плиткою видавався самим підприємством водіям для їх користування під час зупинки автомобілів з метою приготування їжі, розігріву їжі, підігріву води тощо. Така плитка із газовим балоном видавалася не тільки йому, а й іншим водія, знає про це особисто, адже водії спілкувалися між собою. Окремо звернув увагу на той факт, що під час його роботи, на підприємстві було приблизно 7 машин для перевозки вантажу і стільки ж працювало водіїв. Переважно, всі перевезення вантажів підприємство здійснювалося за кордон. Однак, у січні 2019 року на підприємстві була введена лише 1 посада експедитора транспортного, а тому, вважає, що цю посаду ввели саме під нього. Після вибуху балону у кабіні водія 28 січня 2019 року та отримання ним травм опіків тулуба та рук, його було госпіталізовано до лікарні м. Львова. Після повернення до м. Кременчука був терміново госпіталізований до опікового відділення Центральної районної лікарні міста, де проходив лікування з 02.02.2019 року по 01.03.2019 року. Надати свої особисті пояснення із визнанням своєї вини 01.02.2019 року фізично не міг, оскільки не міг в цей час тримати ручку та писати нею, внаслідок опіків рук. Даний факт підтверджує відповіддю з Кременчуцької ЦРЛ. Після виписки із лікарні у березні 2019 року прийшов на підприємство, де йому працівником підприємства було надано на підпис листки паперу із посиланням на те, що це необхідно зробити для бухгалтерії після його відрядження. Що надавали на підпис він не читав. Окремо звернув увагу на те, що своєї вини не визначає жодним чином, адже газовий балон із плиткою не були його власністю, а були передані йому підприємством разом із автомобілем 08 січня 2019 року. Нести повну матеріальну відповідальність він як водій не може, адже такий договір не має ніякої юридичної сила, оскільки, посада водія не входить до Переліку № 447/24 від 28 грудня 1977 року. Як експедитор він може нести відповідальність, але лише за вантаж, переданий йому як матеріальна цінність. Закріплений за ним автомобіль не передавався йому як матеріальна цінність за разовою довіреністю. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У серпні 2019 року до суду від позивача ПП «Фірма «Веліта» було подано відповідь на відзив. У своїй відповіді позивач вказував на помилковість тверджень відповідача про те, що автомобіль йому було передано лише 08 січня 2019 року, а не 06 травня 2017 року. Звернули увагу, що ні станом на 06 травня 2017 року, ні станом на 08 січня 2019 року [PERSON] не висловив жодного зауваження щодо комплектності автомобіля, його технічного стану чи стану його окремих частин. Технічним описом автомобіля SCANIA P380 підтверджується відсутність в комплектації автомобіля будь-яких газових балонів. Доводи [PERSON] про те, що газовий балон належить ПП «Фірма «Веліта» є нічим не підтвердженими домислами та спрямовані на уникнення відповідальності за завдану шкоду. Такі балони та плити ніколи не придбавалися підприємством та не обліковувалися. Щодо письмових пояснень [PERSON] зазначили, що такі пояснення ним були надані 01.02.2019 року після його повернення із м. Львова і записані з його слів та ним особисто підписані. Сам [PERSON] не заявляв щодо неможливості підпису документів власноруч через наявність опіків чи інших ушкоджень здоров`я, які були б перешкодою в підписанні документів. Підписав він їх самостійно. Окремо звернули увагу, що [PERSON] , як водій та експедитор ніс повну матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності, в тому числі і автомобіль, оскільки це передбачено умовами договору про повну матеріальну відповідальність та ст. 135-1 КЗпП України. Просили заявлений позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року було задоволено клопотання представника відповідача, витребувано докази від ПП «Фірма «Веліта». Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року було задоволено клопотання представника позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача ПП «Фірма «Веліта» - Близнюк І.В. позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що [PERSON] свою вину у вибуху, що стався визнав. Про це він надав особисті пояснення 01.02.2019 року. Крім того, вважає, що відповідь на адвокатський запит не може братися судом до уваги, адже є неналежним доказом. Наполягав на тому, що газовий балон та плитка не є власністю підприємства, а належать відповідачу [PERSON] , які він використовував на свій розсуд. Із посиланням на довідку від 12.08.2019 року повідомив, що за весь час існування, підприємство не придбавало та не обліковувало газові балони та плитки. Покази допитаного судом свідка [PERSON] щодо видачі підприємством газових балонів та плиток водіям не можуть братися судом до уваги, оскільки такий працівник офіційно не був працевлаштований на підприємстві. Наполягав на тому, що відповідач [PERSON] , підписавши договір про повну матеріальну відповідальність як водій та експедитор, має нести відповідальність у повному обсязі, адже йому був ввірений автомобіль, який є матеріальною цінністю. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, посилаючи на обставини та підстави, викладені у відзиві на позов. Просив відмовити у його задоволенні. Додатково пояснив, що дійсно працював на підприємстві з 2007 року, а не з 2011 року, як стверджує позивав. Автомобіль на якому стався вибух був переданий йому 08.01.2019 року, а не 06.05.2017 року. До цього він працював на іншому автомобілі. У автомобілі, який йому передали 08.01.2019 року був газовий балон та плитка. Такі плитки із балонами були і в інших водіїв, знає про це, адже спілкувався з іншими водіями та бачив на зупинці їх використання іншими водіями. Під час зупинки у тривалих відрядженнях їх використовували для підігріву їжі та води. Не заперечував той факт, що плитка і балон не були закріплені у автомобілі та не входили до комплектації автомобіля, а також те, що їх використання було небезпечним. Своєї вини не визнає та не визнавав ніколи. Всі папери на підприємстві підписував лише у березні 2019 року після виписки із лікарні. Що підписував він не читав. 01.02.2019 року нічого підписати фізично не міг, адже руки були обпечені та забинтовані. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявлений позов не визнала у повному обсязі. Просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини та підстави, викладені у відзиві на позов. Пояснила, що наказом директора від 04.01.2019 року у ПП «Фірма «Веліта» було внесено зміни до штатного розпису підприємства та введено 1 (одну) посаду експедитора транспортного. При цьому, ні підприємстві на той час працювало 7 водіїв, які, як і [PERSON] здійснювали перевезення вантажів переважно за кордон. Отже, вважає, що така посада була введена саме під [PERSON] і після вибуху, що стався в його кабіні. Дане постає також із пояснень самого [PERSON] про те, що всі документи ним підписувалися саме після події, що сталася. Звернула увагу на те, що наказом директора підприємства від 08 січня 2019 року за № 5/1 [PERSON] було передано (ввірено) автомобіль SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] - чомусь з 06 травня 2017 року. Пояснила, що вина [PERSON] у події що мала місце, не доведена позивачем. Така вина може бути встановлена лише рішенням суду, а відповідних доказів цього позивачем надано не було. Крім того, відповідач не може нести повну матеріальну відповідальність за укладеним договором. Такий договір укладено з ним як з водієм та експедитором одночасно. В частині укладення договору як з водієм, він не має жодної юридичної сили. В частині укладення як з експедитором, то за ним [PERSON] має нести відповідальність лише за схоронність матеріальних цінностей (вантажу), який не був пошкоджений. Сам автомобіль не був переданий [PERSON] під звіт за разовою довіреністю перед відрядженням або за іншим разовим документом. Акт приймання-передачі (закріплення) автомобіля не відноситься до інших разових документів, тобто документів первинного бухгалтерського обліку. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] , вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом достовірно встановлено, що з 25.01.2011 року по 20.03.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПП «Фірма «Веліта». Так, згідно наказу ПП Фірма «Веліта» № 16 від 25.01.2011 року «Про прийняття на роботу», [PERSON] був прийнятий на посаду водія із закріпленням за ним автомобіля д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до наказу № 23/1 від 06 травня 2017 року за [PERSON] було закріплено автомобіль SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] з 06 травня 2017 року. За п. 4 даного наказу [PERSON] повинен був забезпечити відповідальне використання закріпленого за ним автомобіля у службових цілях з дотриманням законодавства щодо використання автотранспорту, економного використання паливно-мастильних матеріалів. Наказом директора № 2 від 03 січня 2019 року були внесені зміни до штатного розпису ПП «Фірма «Веліта» та введено 1 (одну) штатну посаду «Експедитор транспортний». Згідно із наказом № 4 від 04 січня 2019 року про суміщення професій (посад), водій [PERSON] приступив до виконання обов`язків експедитора транспортного з 08.01.2019 року, без звільнення від основної роботи, в порядку суміщення професій (посад). 08 січня 2019 року між ПП «Фірма «Веліта» та [PERSON] , як з водієм та експедитором в порядку суміщення професій (посад) було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 1 даного Договору, працівник, що займає в порядку суміщення посаду експедитора транспортного і виконує роботу, безпосередньо пов`язану із збереженням цілісності та схоронності вантажу, його перевезенням та застосуванням у процесі виконання трудових обов`язків переданих йому цінностей, в тому числі транспортного засобу, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілісності довірених йому роботодавцем матеріальних цінностей. За посадовою інструкцією водія автотранспортних засобів ПП «Фірма «Веліта», затвердженої наказом директора підприємства 03.01.2019 року, на водія покладено обов`язок із керування закріпленим автотранспортним засобом, виконання вимог правил дорожнього руху, правил перевезення вантажів, пасажирів і багажу, забезпечення належного технічного стану автомобіля, справність обладнання тощо. За посадовою інструкцією експедитора транспортного ПП «Фірма «Веліта», затвердженої наказом директора підприємства 04.01.2019 року, на експедитора транспортного покладено обов`язок із супроводження товарів до пункту їх призначення, оформлення документів із перевезення вантажу тощо. Наказом директора ПП «Фірма «Веліта» за № 5/1 від 08.01.2019 року про передачу (ввірення) матеріальних цінностей, [PERSON] було передано (ввірено) автомобіль SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] - з 06 травня 2017 року (п. 1 наказу). Суд критично відноситься до даного наказу, за яким фактично 08 січня 2019 року [PERSON] було передано автомобіль 06 травня 2017 року. Тобто, даний наказ має зворотну дію у часі щодо передачі автомобіля водію. 08 січня 2019 року між ПП «Фірма «Веліта» та [PERSON] було підписано Акт приймання-передачі (закріплення) автомобіля за п. 1 якого працівник приймає для відповідального зберігання, забезпечення цілісності та комплектності автомобіль SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] . У січні 2019 року [PERSON] було направлено у службове відрядження із доставки вантажу з міста Олександрія Кіровоградської області до міста Доброва - Гурнича (Республіка Польща ) на автомобілі SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] . Як було встановлено у судовому засіданні, 28 січня 2019 року у с. Краківець Львівської області, під час зупинки автомобіля, в кабіні водія стався вибух газового балону, без подальшого загоряння автомобіля. Працівники поліції на місце події не викликалися. Як пояснив сам [PERSON] під час розгляду справи, він зазнав значних ушкоджень - опіків обличчя, тулуба і рук, був госпіталізований до найближчої лікарні у Львівській області, де перебував певний час, а з 02.02.2019 року по 01.03.2019 року перебував на лікуванні в опіковому відділенні Кременчуцької центральної районної лікарні. Як пояснив представник позивача Близнюк І.В. у судовому засіданні, в результаті вибуху постраждала кабіна автомобіля, вантаж ушкоджений не був. Наказом директора ПП «Фірма «Веліта» від 29 січня 2019 року «Про створення комісії», на підприємстві було створено комісію у зв`язку із подією, що сталася 28 січня 2019 року під час виконання обов`язків [PERSON] із перевезення вантажу. Із письмових пояснень, що, нібито, були надані 01.02.2019 року [PERSON] та особисто ним підписані, постає, що газовий балон, що був розмішений ним особисто у кабіні водія та належить йому. Даний балон був розміщений для особистих цілей, не пов`язаних з виконанням трудових обов`язків. Свою провину визнає та зобов`язується відшкодувати завдану шкоду. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що надати будь-які письмові пояснення особисто або підписати пояснення, підготовлені підприємством 01.02.2019 року він фізично не міг, внаслідок отриманих травм рук, які після вибуху газового балону мали великі опіки та були перебинтовані. Отже, він не міг тримати ручку та писати нею. Всі документи він підписував на підприємстві після виписки із лікарні у березні 2019 року. Що саме підписував він не читав, для підпису листки надавала працівниця підприємства та забирала їх. Той факт, що він не міг підписувати документи 01.02.2019 року також підтверджується доданим до матеріалів справи листом за № 01-21/1645 від 08.07.2019 року, отриманим від Кременчуцької центральної районної лікарні на адвокатський запит, з якого постає, що [PERSON] знаходився на лікуванні в опіковому відділенні цієї лікарні з 02.02.2019 року по 01.03.2019 року із діагнозом: опікова хвороба. Стадія реконвалестенції. Опіки полум`ям 1-11АБ ст. - до 18% обличчя, тулуба, верхніх кінцівок. Зважаючи на опіки обох китиць, порушення їх функцій, болів у ранах китиць - на час поступлення у відділення, хворий не міг особисто тримати ручку та писати нею. Суд не приймає доводи представника позивача щодо неналежності цього доказу, оскільки він не викликає у суду сумнівів щодо його правдивості. Зважаючи на наявний у справі лист Кременчуцької ЦРЛ, суд критично відноситься до тверджень представника позивача ПП «Фірма «Веліта» Близнюка І.В. стосовно тверджень про те, що відповідач власноруч підписав свої пояснення 01.02.2019 року. Крім того, підписати наказ № 8 від 29 січня 2019 року «Про створення комісії», тобто на наступний день після вибуху, [PERSON] також фізично не міг, у зв`язку із перебуванням ним у цей час у лікарні у Львівській області. Комісією підприємства від 05.03.2019 року «Щодо розслідування обставин події 28.01.2019 року» було зроблено висновок про порушення водієм та експедитором [PERSON] правил техніки безпеки під час перевезення вантажу та порушення посадових обов`язків, внаслідок перевезення особистого вантажу - газового балону, що є його особистою річчю. В подальшому, за заявою ПП «Фірма «Веліта» від 05.02.2019 року та за відсутності водія [PERSON] , судовим експертом [PERSON] було зроблено висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 24 від 11.02.2019 року, відповідно до якого, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля SCANIA P380 д.н.з. [NUMBER] склала - 307 544,46 грн. Щодо газового балону, що вибухнув, судом було встановлено наступне. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що газовий балон разом із плиткою для приготування їжі видавалися водіям самим підприємством. Їх водії використовували під час зупинок для приготування або розігріву їжі. Тобто, фактично, водії використовували газові балони із відома підприємства. Крім того, відповідач повідомив, що газові балони заправляли водії самі, кошти за заправку потім підприємство повертало водіям. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що працював неофіційно у ПП «Фірма «Веліта» водієм з кінця 2014 року по 2015 рік включно. Після відмови підприємства у його офіційному працевлаштуванні, вимушений був піти на інше підприємство. Договір про повну матеріальну відповідальність із ним також укладався. Напарником із [PERSON] не був, працювали на різних машинах. Під час своєї роботи водієм на ПП «Фірма «Веліта» здійснював перевезення вантажів, переважно за кордон. Відрядження були тривалі. Підприємство надавало газові балони із плитками для користування у відрядженнях. Особисто у нього був такий балон і плитка, користувався ними. В інших також були, знає про це, оскільки спілкувався з іншими водіями. Свідок [PERSON] суду повідомив, що працює водієм у ПП «Фірма «Веліта» з січня 2015 року і по даний час. Особисто у нього такого балону не було. Чи був у [PERSON] не знає. Чи були в інших водіїв також нічого не може сказати, оскільки з іншими водіями спілкувався переважно по телефону. Не пам`ятає чи укладався особисто із ним договір про повну матеріальну відповідальність. Представник ПП «Фірма «Веліта» надав довідку від 12.08.2019 року про те, що підприємство ніколи за весь час існування не придбавало та не обліковувало газові балони та плитки. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За встановлених обставин неможливо дійти однозначного висновку про те, чи з дозволу роботодавця чи самовільно відповідач користувався плиткою з газовим балоном для приготування іжі у відрядженнях. Разом з тим, [PERSON] , розігріваючи їжу у кабіні водія, повинен був усвідомлювати небезпеку від таких дій та можливі наслідки. Зі змісту ч. ч. 1, 2 і 4 ст. 130 КЗпП України постає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику. В ст. 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Стаття 134 КЗпП України передбачає, випадки за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема п. 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не входить до цього Переліку. До такого переліку входить посада - експедитор з перевозки вантажів. [PERSON] належав до категорії працівників, з якими, згідно із статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір, як з експедитором. За договором про повну індивідуальну відповідальність, укладену 08 січня 2019 року між ПП «Фірма «Веліта» та [PERSON] , останній в порядку суміщення посад виконував роботу, безпосередньо пов`язану зі збереженням цілісності та схоронності вантажу та переданих йому цінностей, в тому числі транспортного засобу. Однак, суд звертає увагу, що такий договір має юридичну силу тільки в частині відповідальності [PERSON] за збереження матеріальних цінностей (вантажу), що передані йому позивачем для перевезення із покладенням на нього обов`язків експедитора. У частині відповідальності за збереження автомобіля, на якому він як водій, здійснював перевезення вантажу, цей договір юридичної сили не має. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. За пунктом 2 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини шкоди, якщо майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Регулювання відносин, що виникають на основі довіреності, порядок видачі разових довіреностей і відпустки по них товарно-матеріальних цінностей встановлено ст. ст. 244-249 Цивільного Кодексу України. Під іншими разовими документами слід вважати накладні та інші документи, передбачені відповідними правилами первинного бухгалтерського обліку. Особливості отримання матеріальних цінностей за разовою довіреністю, а також за іншими разовими документами полягають в тому, що працівник отримує їх не для зберігання, а, як правило, для здійснення яких-небудь разових операцій (наприклад, отримання товару та його доставка на підприємство). Суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що Акт приймання-передачі (закріплення) автомобіля не відноситься до інших разових документів, визначених правилами первинного бухгалтерського обліку. Відповідних доказів того, що автомобіль, як матеріальна цінність, було передано [PERSON] перед його відрядженням під звіт за разовою довіреністю або за іншим разовим документом позивачем, суду надано не було. Враховуючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вибух в кабіні водія [PERSON] стався під час виконання ним трудових обов`язків. Однак, підстави для притягнення відповідача до відповідальності у повному розмірі шкоди - відсутні. Враховуючи, що завдана шкода пов`язана з виконанням відповідачем трудових обов`язків, він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст. 132 КЗпП України у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, який згідно із довідкою ПП «Фірма «Веліта» від 01.10.2019 року складає - 4417,37 грн. Витрати, понесені позивачем у справі по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 141 УПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі - 65,97 грн. Таким чином, заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача слід стягнути - 4417,37 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та витрати по сплаті судового збору в сумі - 65,97 грн. У задоволені решти позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: partial