Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

у березні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати договір про надання споживчого кредиту від 30.06.2019 між ТОВ «Займер» та [PERSON] неукладеним та просить визнати договір про надання споживчого кредиту від 30.06.2019 між ТОВ «Займер» та [PERSON] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, 30.06.2019 позивач скористалася фінансовими послугами відповідача та отримала грошові кошти на свої особисті потреби у розмірі 2500 грн 00 коп. лише після надання відповідачу на вимогу у електронному вигляді копій документів, а саме дані своїх знайомих осію, які мали б підтвердити особу позивача, однак ніяких договорів відповідач з цими особами не укладав, внаслідок чого позивач розуміє, що у неї існує заборгованість, однак вона не може зрозуміти, яка саме сума боргу, оскільки не має на руках документів, а лише може скористатися онлайн-ресурсом фінансової установи, так званим особистим кабінетом, а також через брак неупередженої інформації під час укладення договору позивач не могла правильно оцінити ризики фінансових можливості, на підставі вищевикладених обставин позивач вважає, що відповідач порушив право на інформацію, тобто відповідачем порушено п. 9-1, ч. 1 ст. 6, ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 8, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» ЦК України, тому на момент вирішення питання з надання коштів, договору не підписувався з вини фінансової установи, не було досягнуто взаємної згоди з суттєвих умов запозичення. Відсутня інформація про платежі за кредитом, так як кредитор жодного разу не надав інформацію про платежі за кредитом взагалі та у належній формі, тому відповідач не могла надати підтвердження про ознайомлення з інформацією. Відповідачем порушено загальні вимоги щодо форми і змісту кредиту чим порушується принцип рівності сторін договору, недостатньої інформації щодо умов кредитування, приховування від споживача несправедливих умов кредитування. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2020 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 31). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про заміну неналежного відповідача. 12.05.2020 відповідач по справі надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора, тому твердження позивача про те, що вона начебто не підписувала кредитний договір є хибним, адже в Індивідуальній частині Договору про надання фінансового кредиту видно, що Позивачка підписала угоду за допомогою ідентифікатора у вигляді коду, що за умовами укладеного Договору і є підписом у зв`язку з чим, вимога позивача про визнання правочину нікчемним на тій підставі, що не містить підпису позивача, не підлягає задоволенню, адже підпис на угоді присутній та відповідає вимогам ЗУ «Про електронну комерцію». Також твердження позивача про неотримання свого екземпляру кредитного Договору є хибним, оскільки Індивідуальну частину Договору про надання фінансового кредиту було відправлено до Особистого Кабінету Позивача ще до того, як вона її підписала. Таким чином твердження позивача про те, що вона не була ознайомлена з умовами договору на час його укладання є абсолютно хибним, оскільки вона не була обмежена в часі для ознайомлення з умовами договору, адже інформація про умови кредитування з розміщеною на сайті відповідача, яка є доступною для необмеженого кола осіб 24/7 і перш ніж подати заявку на отримання кредитних коштів, позивач мала можливість ознайомитися з умовами кредитування. Більш того це позивач порушує права відповідача, шляхом несвоєчасного повернення грошових коштів, а тому до неї повинні застосовуватися наслідки такого порушення. 09.06.2020 відповідачем по справі надіслано заперечення на пояснення до позову, в яких зазначив, що електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповідді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї ст. (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»), тобто договір про надання фінансового кредиту було підписано за допомогою одноразового ідентифікатора, а не за допомогою електронного підпису, як зазначає позивач. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 05.06.2020 надіслала до суду заяву в якій просила слухати справу за позивача та її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 12.05.2020 ним подано заяву про слухання справи у відсутності відповідача, проти позовних вимог заперечує у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] подала заяву №78388 заповнивши анкетні та персональні дані. Між сторонами укладено договір оферти ТОВ «Займер» на укладення договору про надання фінансового кредиту. Згідно індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №56536 від 22.05.2019 ТОВ «Займер» надав [PERSON] фінансовий кредит у розмірі 2500 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 21.06.2019. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки фіксована. Вказаний кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Тобто як зазначила позивач вона 30.06.2020 скористалася фінансовими послугами відповідача та отримала у нього грошові кошти у розмірі 2500 грн 00 коп. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Так, відповідно порядку зазначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Враховуючи вищевикладені докази відповідач має в мережі інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті https://www.cly.com.ua. Так, у розділі 2 Договору оферти зазначено, що Клієнт здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на Сайті ТОВ «Займер», обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. У момент, коли позивач заповнила заявку з метою отримання кредитних коштів, вона автоматично прийняла пропозицію (оферту) відповідача та приєдналася до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів. Таким чином, Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони. Саме у Договорі оферти відповідача було чітко визначено, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Тобто, твердження позивача про те, що вона начебто не підписувала кредитний договір не відповідає дійсності, адже в індивідуальній частині договору про надання фінансового кредиту видно, що позивач підписала угоду за допомогою ідентифікатора у вигляді коду, що за умовами укладеного Договору і є підписом (копія додається). У зв`язку з чим, вимога позивача про визнання правочину нікчемним на тій підставі, що не містить підпису позивача, не підлягає задоволенню, адже підпис на угоді присутній та відповідає вимогам ЗУ «Про електронну комерцію». У своїй позовній заяві позивач стверджує, що вона не отримувала свого екземпляру кредитного договору, у зв`язку з чим не мала змоги ознайомитися з його умовами та відповідно правильно оцінити ризики та свої власні фінансові можливості, однак, таке твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного. Для отримання кредитних коштів необхідно послідовно здійснити ряд необхідних дій: 1) обрати суму і строк кредиту; 2) оформити заявку; 3) обрати персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет; 4) проити погодження та перевірку банківської карти; 5) Ознайомитися з індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту в Особистому Кабінеті; 6) Підписати індивідуальну частину договору за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора; 7) отримати грошові кошти. Тобто, у разі прийняття рішення про надання кредиту клієнт ознайомлюється з індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту в особистому кабінеті і лише після цього, у разі згоди із запропонованими умовами кредитування. клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора, а не навпаки, як стверджує Позивачка . Товариство не пізніше 2 (двох) робочих днів з дати підписання договору Сторонами надає кредит шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на банківську картку Клієнта, зазначену Клієнтом в заявці. Внаслідок чого посилання позивача про неотримання свого екземпляру кредитного Договору не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту було відправлено до особистого кабінету позивача ще до того, як вона її підписала. Крім цього позивач зазначила, що вона не мала змоги ознайомитися з умовами укладеного договору з приводу чого слід зазначити наступне. На сторінці ТОВ «Займер» розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення. У Розділі «Документи» https://www.cly.com.ua/m/6 розміщена наступна інформація: Публічна пропозиція (оферта); Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи; Ліцензія; Внутрішні правила; Звітність за 2018 рік; Договір; Загальна інформація про компанію. Розміщена інформація на сайті ТОВ «Займер» є відкритою для невизначеного кола осіб, будь-хто має можливість ознайомитися з умовами кредитування та перш ніж заповнювати заявку на отримання кредитних коштів, не лише ознайомитися з Публічною пропозицією (офертою) та самим Договором, отримати відповідну консультацію за допомогою телефонів, що вказані на сайті Відповідача. Примірний договір та Публічна пропозиція (оферта) розміщені щ сайті Відповідача містять всі умови кредитування, зокрема інформацію про те, що за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Саме тому, твердження позивача про те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування до укладання договору не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, як однієї з підстав виникнення прав та обов`язків, відповідно до яких, сторони вільні у виборі контрагента та у визначенні змісту умов співпраці, тобто, встановленні змісту прав та обов`язків за договором. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак твердження позивача проте, що вона не була ознайомлена з умовами договору на час його укладення спростовуються, оскільки інформація про умови кредитування є розміщеною на сайті ТОВ «Займер», а тому вона не була обмежена в часі для належного ознайомлення з умовами договору перш ніж подати заяву на тримання коштів У позовній заяві позивач також посилається на недосягнення згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Істотними умовами кредитного договору як господарського договору, відповідно до закону, є умови про предмет, ціну та строк його дії. Будь-яких додаткових умов як істотних закон не визначає. Такої позиції дотримується Національний банк України, який, виходячи зі структурно-системного аналізу положень ГК, у листі № 18-111/3249-8378 від 18.08.2004 «Про деякі питання застосування Цивільного кодексу України в банківській діяльності». Крім цього зі змісту Індивідуальної частини оспорюваного договору про надання фінансового кредиту вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі та строк його повернення, розмір процентів, умови кредитування. Позивач погодилася на укладення договору саме такого змісту, а тому посилання позивача на недосягнення згоди з усіх істотних умов договору не відповідає дійсності. Позивач звертаючись до суду просила суд одночасно визнати договори про надання споживчого кредиту неукладеним та нікчемним. Тобто, позовні вимоги про визнання кредитного договору нікчемним (недійсним в силу закону) і неукладеним, заявлено з підстав, які суперечать одна одній, а саме те, що договір не укладався та договір укладено з порушеннями вимог законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України). Як роз`яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки нікчемності (недійсності в силу закону) правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено, а вимоги про визнання кредитногод нікчемним можуть заявлятися лише у разі його визнання укладеним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до умов Договору № 56536 позивач отримала грошові кошти та була обізнана про необхідність повернення разом з відсотками, які передбачені умовами Договору. Крім цього зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач підтверджує той факт, що нею виконано умови договору, та не проведено сплату кредитних коштів у строк передбачений умовами договору. Більш того, під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. позивач мала можливість відмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування не обмежено, а відтак і не встановлено порушень споживача в розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 визначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Враховуючи вищевикладене підстав для визнання кредитного договору неукладеним та недійсним немає підстав. Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання кредитного договору недійсним та не укладеним. Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed