Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У вересні 2016 року заступник військового прокурора Одеського гарнізону звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», [PERSON] про визнання недійсним договору та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування заявлених позовних вимог заступник військового прокурора посилався на наступне. Відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] виданого в 1983 році Чабанській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, виконавчим комітетом Комінтернівської районної ради Одеської області було надано в постійне та безоплатне користування земельні ділянки загальною площею 4382,6 га, розташовані на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, зокрема, земельна ділянка загальною площею 3,8674 га військового містечка «Чорноморське-3», на якій наразі розташовані об`єкти нерухомого майна Чабанського будинку рибалки. Вказана земельна ділянка належить до земель оборони. Протягом тривалого часу вказаною земельною ділянкою загальною площею 3,8674 га, яка належить до земель оборони та має особливий статус і порядок використання, безпідставно користується Мисливсько-рибальське підприємство «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», яке фактично здійснює розпорядження вказаною земельною ділянкою шляхом укладання угод щодо передачі її частин у тимчасове користування фізичних осіб. В листопаді 2010 року між Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», з однієї сторони, та громадянином [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір № 68 про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу, згідно якому останньому була надана земельна ділянка площею 60 кв.м. для розміщення кунгу. В червні 2016 року було встановлено, що на земельній ділянці площею 60 кв.м. розміщено кунг, який належить громадянину [PERSON] , що порушує права держави на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 3,8674 га, належної до земель оборони. У зв`язку із цим, заступник військового прокурора звернувся до суду і вказаним позовом, в якому просив: визнати недійсним договір № 68 про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу, укладений в листопаді 2010 року між Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (м. Одеса, вул. Маріїнська, буд. 1-А, код ЄДРПОУ 20963976) та громадянином [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ); та усунути перешкоди державі в особі Міністерства оборони України (м. Київ-168, проспект Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 00034022), Квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеси (м. Одеса, вул. Єврейська, 13, код ЄДРПОУ 08038284) в користуванні земельною ділянкою площею 60 кв.м., розташованої біля будівлі згідно генерального плану за № 886, розташованою за адресою: [ADDRESS] , військове містечко «Чорноморське-3», шляхом її звільнення [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ) та знесення споруди за рахунок громадянина [PERSON] . Відповідач Мисливсько-рибальське підприємство «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» через представника [PERSON] подало до суду заперечення, в яких просило в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що прокурор не визначив, яке саме цивільне право позивачів було порушено та підлягає судовому захисту, вимагає усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, межі якої індивідуально не визначені, що не дозволяє в достатній мірі ідентифікувати спірну земельну ділянку серед інших земель як об`єкт цивільного права, подав до суду в обґрунтування заявлених позовних вимог неналежні та недопустимі докази. Відповідач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] подав до суду заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити повністю посилаючись на невизначеність меж спірної земельної ділянки та неподання прокурором належних та допустимих доказів, які б свідчили про можливі порушення державних інтересів шляхом протиправного захоплення та незаконного утримання і використання спірної земельної ділянки саме відповідачем громадянином [PERSON] . В судовому засіданні прокурор Радзілевич Д.А., представник позивача Міністерства оборони України Дубчак Д.В. позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх повністю. Представник позивача Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав до суду заяву в якій просить розглядати справу без участі представника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. Представник відповідачів Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», громадянина [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в 1983 році Чабанській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої на даний момент є Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, було видано Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] , згідно якому в постійне та безоплатне користування були передані земельні ділянки загальною площею 4382,6 га, в тому числі земельна ділянка № [NUMBER] загальною площею 3,8674 га військового містечка «Чорноморське-3», із цільовим призначенням землі оборони. Вказана земельна ділянка загальною площею 3,8674 га, відноситься до категорії земель державної власності. Листом Головного управління Держземагенства в Одеській області від 14.10.2013 р. вих. № 2-6-14/5304 підтверджено той факт, що земельна ділянка загальною площею 3,8674 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] район [ADDRESS] смт. Чорноморське [ADDRESS] . Рибацька (Чабанський будинок рибалки), згідно Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, та державної статистичної звітності форми 6-зем «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності», 2-зем «Звіт про землі, які перебувають у власності й користуванні» станом на 01.01.1998 по 01.01.2013 роки обліковується за Чабанською квартирно-експлуатаційною частиною в рядку 76 «Міністерство оборони» на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області. Таким чином, суд приходить до висновку, що з моменту видачі Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, та станом по 01.01.2013 року право постійного та безоплатного користування, яке виникло на підставі вказаного державного акта, не було припиненим, а від так є чинним. Доказів, які б свідчили про припинення права постійного та безоплатного користування землею, що виникло на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, за період з 01.01.2013 року й станом на момент судового розгляду цієї справи, сторонами суду не надано. Згідно ч. 2 ст. 15 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. Згідно ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, право землекористування засвідчується державними актами на право користування землею. На підставі викладених обставин та норм матеріального права, суд приходить до висновку про те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин право землекористування спірною частиною земельної ділянки є закріпленим за Чабанською квартирно-експлуатаційною частиною в особі її правонаступника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року. Згідно ч. 4 ст. 16 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадитися тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому ст. ст. 37 41 Земельного кодексу Української РСР. Згідно ст. 37 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, вилучення земельної ділянки чи її частини провадиться для державних або громадських потреб на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів у порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Земельним кодексом Української РСР. На підставі досліджених документів, наявних в матеріалах цієї справи, суд приходить до висновку, що в період чинності Земельного кодексу Української РСР 1970 року, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, вилучення земельної ділянки загальною площею 3,8674 га, право на яку посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, в порядку, передбаченому ст. 16 Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік, затверджених Законом СРСР «Про затвердження Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік» від 13.12.1968 року № 3401-VII, і ст. ст. 37 41 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, не проводилось. Відповідно до положень постанови Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506-ХІІ було встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління, який втратив свою чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств»» від 04.03.1992 року № 2164-ХІІ. Згідно п. 1 Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30.08.1991 року № 1452-ХІІ було встановлено, що підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України, з прийняттям цього Указу переходять у державну власність України. Згідно ст. 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 року № 1540-ХІІ встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно ст. 2 і ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року № 1543-ХІІ до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція (Основний Закон) Української РСР, закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Відповідно до положень п. 1 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 року № 562-ХІІ, Земельний кодекс Української РСР від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, крім глави 5, введений в дію з 15.03.1991 року, а глава 5 з 01.07.1992 року, у зв`язку із чим, та із урахуванням положень ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року № 1543-ХІІ, земельні відносини в період з 15.03.1991 року по 01.01.2002 року, тобто до моменту набуття законної сили Земельним кодексом України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ, були врегульовані відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР (в подальшому України) від 18.12.1990 року № 561-ХІІ. Згідно ч. 6 ст. 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ. Згідно ч. 1 ст. 31 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям проводиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів. Відповідно до положень ст. 34 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ визначений порядок погодження питань, пов`язаних із вилученням (викупом) земель. Аналогічні правові положення закріплені в п. 43 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, згідно якому встановлено, що передача земель в постійне користування землекористувачам інших міністерств та відомств здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (статті 19, 31, 32, 34). Сторони не надали суду доказів, які свідчать про ухвалення Верховною Радою України або місцевою Радою народних депутатів рішення про вилучення або викуп земельної ділянки загальною площею 3,8674 га, право на яку посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року. На цих підставах, суд приходить до висновку, що в період чинності Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, вилучення або викуп земельної ділянки загальною площею 3,8674 га, право на яку посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, в порядку, передбаченому ст. ст. 31 34 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, не проводилось. З огляду на наведені обставини, суд не приймає до уваги доводи відповідача Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», який обґрунтовує своє право на користування спірною земельною ділянкою посиланням на положення п. 44 і п. 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, як такі, що суперечать обставинам справи і нормам чинного на той час земельного законодавства. Згідно п. 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, встановлено, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ встановлені підстави припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною. Згідно ч. 5 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ встановлено, що припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1 8 ч. 1 та ч. 3 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. Згідно ч. 1 ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Відповідно до положень абзацу 2 ч. 4 ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ встановлено, що не можуть передаватися у колективну та приватну власність землі оборони. Наведені положення Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №\~561-ХІІ вказують на те, що землі оборони є землями загальнодержавної власності. Згідно абзацу 1 ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ суб`єктом права державної власності на землю щодо земель загальнодержавної власності виступає Верховна Рада України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 14 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ до компетенції України у галузі регулювання земельних відносин належить розпорядження землями загальнодержавної власності України. Із системного аналізу норм права, закріплених ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, у взаємозв`язку із положеннями норм права, закріплених ч. 1 ст. 4, абзацу 2 ч. 4 ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 31 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, можна дійти висновку, що припинення права постійного користування земельною ділянкою, закріпленого за Чабанською квартирно-експлуатаційною частиною на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, в період чинності Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, повинно було бути здійснене шляхом вилучення або викупу земельної ділянки, що з 1983 року перебуває в постійному та безоплатному користуванні Чабанської квартирно-експлуатаційної частини, на підставі рішення Верховної Ради України. Докази, які б свідчили про ухвалення Верховною Радою України рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, право на яку посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, відповідачем суду не надано. У зв`язку із цим, суд вважає, що без дотримання вимог п. 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, які закріплюють обов`язок здійснювати передачу земель відповідно до положень ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, посилання відповідача виключено на необхідність дотримання вимог, передбачених п. 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, є безпідставним і таким, що суперечить п. 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, і ст. ст. 4, 14, 27, 31 34 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ. Суд критично оцінює докази надані відповідачем Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» в обґрунтування права користування спірною земельною ділянкою з наступних підстав. Лист на ім`я Міністра оборони СРСР від 12.06.1972 року щодо реконструкції Чабанського будинку рибалки за рахунок коштів Загальноармійського військово-мисливського Товариства дійсно містить посилання на те, що на прохання Чабанської риболовно-туристичної бази в районі міста Одеси Командуючий військами округу генерал-полковник тов. [PERSON] виділив додаткову ділянку розміром 2,66 га, що дозволяє провести реконструкцію існуючої бази. При цьому відповідач не надає самого рішення за підписом генерал-полковника [PERSON] про виділення додаткової земельної ділянки розміром 2,66 га. Окрім того, з 01.01.1971 року був введений в дію Земельний кодекс Української РСР, затверджений Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, який визначав порядок виділення та надання земельних ділянок землекористувачам. Згідно ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, було встановлено, що земля є виключеною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Відповідно до положень чч. 1 3 ст. 16 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, передбачено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Ради народних депутатів в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Таким чином, із наведених положень не вбачається, що Командуючий військами округу є суб`єктом надання права на користування землею, а право на користування земельною ділянкою загальною площею 2,66 га, на яке посилається відповідач, не надане відповідачу на підставі рішення або постанови компетентного органу державної влади. Лист організаційно-планового управління капітального будівництва Міністерства оборони СРСР від 07.07.1972 року за вих. № 156/2/2559, лист Квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони СРСР від 14.07.1972 року за вих. № 147/3/3727, витяг з протоколу засідання Президії Центральної Ради військово-мисливського Товариства Міністерства оборони СРСР, наказ командувача військами Одеського військового округу від 12.02.1980 року № 22, не містять в собі будь-яких відомостей про надання в користування земельної ділянки під розміщення Чабанської риболовно-туристичної бази в районі міста Одеси, та після її ліквідації аналогічних відомостей щодо надання в користування земельної ділянки Будинку рибалки «Чабанка». Лист Квартирно-експлуатаційного управління Одеського військового округу від 05.03.1980 року № 23/1/110 містить особистий дозвіл начальника Квартирно-експлуатаційного управління Одеського військового округу полковника Долганова [PERSON] . на будівництво, установку літніх будинків, господарських будівель і сховища для утримання човнів на земельній ділянці, що примикає до ставка, площею 2,0 га. Але, вказаний лист Квартирно-експлуатаційного управління Одеського військового округу від 05.03.1980 року № 23/1/110 не містить жодних відомостей про надання земельної ділянки загальною площею 2,0 га в користування Будинку рибалки «Чабанка» в порядку, передбаченому ст. ст. 3, 16 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII. Про відсутність у відповідача достатніх правових підстав користування спірною земельною ділянкою свідчить відсутність правовстановлюючих документів, які надавали право користування земельною ділянкою відповідно до положень ст. ст. 20 22 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII. Таким чином, суд приходить до висновку, що право користування спірною частиною земельної ділянки у відповідача не виникло на підставі Закону. Натомість, позивач в особі правонаступника Чабанської квартирно-експлуатаційної частини, в порядку, передбаченому, ст. ст. 3, 16, 20 22 Земельного кодексу Української РСР, затвердженого Законом Української РСР від 08.07.1970 року № 2874-VII, одержав Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, та приступив до користування наданою земельною ділянкою. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що первинно право користування спірною земельною ділянкою виникло у позивача в особі правонаступника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. В 1999 році, відповідач, продовжуючи без достатніх правових підстав використовувати займану земельну ділянку, ініціював приєднання суміжної земельної ділянки загальною площею 2,0 га. На підтвердження права користування додатковою частиною земельної ділянки площею 2,0 га, відповідач надав суду рапорт начальника Квартирно-експлуатаційного управління Південного оперативного командування 09.06.1999 року, лист командувача Південного оперативного командування від 12.06.1999 року за вих. № 23/1/373, схему до листа командувача Південного оперативного командування від 12.06.1999 року за вих. № 23/1/373, лист начальника розквартирування військ та капітального будівництва начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України від 05.07.1999 року вих. № 163/1/1/1778, Акт прийому-передачі земельної ділянки площею 2,0 га із земель «Чабанського» полігону від 02.08.1999 року, складеного між Чорноморською КЕЧ району та Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України. Із листа начальника розквартирування військ та капітального будівництва начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України від 05.07.1999 року вих. № 163/1/1/1778, дійсно вбачається, що в Міністерстві оборони України розглянуте і прийняте позитивне рішення щодо передачі місцевим органам влади земельної ділянки площею 2 га військового містечка № 3 Чорноморського гарнізону для подальшого використання землі Південною Радою військово-мисливського товариства Збройних Сил України. При цьому у вказаному листі зазначено, що передачу земельної ділянки необхідно здійснити відповідно до чинного законодавства. Але відповідачем не надано самого рішення Міністерства оборони України, згідно якому надано дозвіл на передачу місцевим органам влади земельної ділянки площею 2 га. Відповідно до положень п. 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року № 483, право погодити передачу земельної ділянки місцевим органам влади у начальника розквартирування військ та капітального будівництва начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України виникає виключно за дорученням Міністра оброни України. Відповідач не надав суду доручення Міністра оборони України про уповноваження начальника розквартирування військ та капітального будівництва начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України на вчинення дій спрямованих на передачу земельної ділянки площею 2 га місцевим органам влади. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що передача земельної ділянки площею 2 га відбулася з порушенням вимог ст. ст. 4, 7, 14, 27, 31 34, 70 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ, внаслідок порушення встановленого чинним законодавством порядку передачі земельної ділянки раніше переданої у користування, та як таке, що здійснене неналежним розпорядником землі Чорноморським КЕЧ району із подальшим затвердженням КЕУ Південного оперативного командування. Суд визнає необґрунтованими доводи відповідача про сплату земельного податку за користування спірною земельною ділянкою, оскільки сплата земельного податку за безпідставну використовувану земельну ділянку не створює правових підстав для виникнення на таку земельну ділянку будь-яких речових прав. Натомість Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси не має обов`язку здійснювати сплату земельного податку за використання спірної земельної ділянки, оскільки згідно Державного акта на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року, земельна ділянка передана в постійне і безоплатне користування. Суд, також, не приймає до уваги посилання відповідача на суперечність даних відомостей Державного земельного кадастру, опублікованих на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, оскільки вказана інформація змінюється і доповнюється залежно від юридичних фактів, що свідчать про виникнення, зміну та припинення речових прав на земельні ділянки, які можуть бути встановлені, в тому числі й на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Суд, вважає, що заступник військового прокурора підтвердив належними і допустимими доказами факт того, що на момент виникнення спірних правовідносин право користування спірною земельною ділянкою належало позивачам в особі правонаступника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року. Доказів, які б свідчили про прийняття рішень компетентними органами державної влади про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою землекористувачем Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси, ухвалені відповідно до положень ст. ст. 140 151 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ, сторонами суду не надані. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав держави України в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси на спірну частину земельної ділянки загальною площею 3,8674 га, право на яку посвідчено Державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35 від 1983 року. Відповідно до положень п. б) і п в) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ захист прав юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснений шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також шляхом визнання угоди недійсною. Згідно ч. 1 ст. 212 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат понесених за час незаконного користування ними. Згідно ч. 3 ст. 212 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 78 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній або державній власності. При цьому, ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно ч. 2 ст. 77 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ передбачено, що землі оборони можуть перебувати лише у державній власності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених Земельним кодексом України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ. Реалізація права державної власності на землю полягає, зокрема, й в здійсненні захисту права користування землями, що перебувають у державній власності. Згідно п. 2 і п. 4 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила. Факт порушення права позивачів щодо користування спірною земельною ділянкою був встановлений прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону 28.07.2016 року на підставі протоколу додаткового огляду місця події заступником, проведеного в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016161010000165, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.06.2016 року. Згідно відмітки-штампу канцелярії Комінтернівського районного суду Одеської області позовна заява про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою подана заступником військового прокурора 28 вересня 2016 року та зареєстрована за вхід. № 12103, тобто протягом 2-х місяців з дня встановлення факт порушення права землекористування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява подана із дотриманням строків позовної давності та підстав їх обчислення, встановлених ст. 257 і ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, не підлягає задоволенню заява відповідача Мисливсько- [PERSON] підприємства «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. На підставі досліджених доказів, наявних в матеріалах цієї цивільної справи, суд встановив, що заступник військового прокурора довів ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог належними і допустимими доказами. Докази надані відповідачем Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» не спростовують обставини, на які посилається заступник військового прокурора як на підставу своїх вимог. Доводи відповідача [PERSON] є аналогічним за своєю правовою природою доводам відповідача Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», тому не підлягають задоволенню з аналогічних правових підстав, викладених вище. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ч. 2 ст. 13 Конституції України кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що в тому разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що відповідач Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», використовуючи без достатніх правових підстав земельну ділянку загальною площею 3,8674 га в листопаді 2010 року уклав договір про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу, згідно якому передав в користування громадянину [PERSON] частину земельної ділянки загальною площею 60 кв.м. для встановлення кунгу (пп. 2.1., 2.4. договір про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу). Таким чином, укладаючи вказаний договір сторони не дотримали вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки уклали правочин всупереч нормам права, закріпленим ст. ст. 13, 77, 78, 84, 92 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ, чим порушили права держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. За таких обставин, суд вважає, що договір про надання послуг по встановленню та експлуатації кунгу, укладений в листопаді 2010 року між Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», з однієї сторони, і громадянином [PERSON] , з іншої сторони, підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 і ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved