Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що на протязі останнього часу вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. Ввечері 5 лютого 2014 року між нею та командиром загону сталося обговорення деяких виробничих питань, що призвело до суперечки з негативними емоціями з обох сторін. Під впливом цих негативних емоцій вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, бо керівник відповідача здійснював на неї психологічний тиск, чим примусив її подати таку заяву, не надавши їй можливості обміркувати відповідний вчинок у спокійній обстановці. На початку наступного робочого дня, обміркувавши свій вчинок, вона зайшла до керівника та повідомила, що має намір відізвати свою заяву про звільнення за власним бажанням, однак у відповідь почула досить різку відмову про те, що заява про звільнення вже підписана та видано наказ про звільнення. Але вранці 6 лютого 2014 року вона не мала дійсного власного бажання залишати займану посаду. О 8 годині ранку (початок робочого дня) 6 лютого 2014 року вона надала секретарю командира загону заяву про недійсність попередньої заяви від 5 лютого 2014 року про звільнення за власним бажанням. Після чого вона пішла до себе на робоче місце та виконувала свої посадові обов'язки головного бухгалтера. О 9 годині ранку цього ж дня до неї в кабінет зайшла начальник відділу кадрів загону, яка надала їй копію наказу від 5 лютого 2014 року № 28к про звільнення 6 лютого 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно даного наказу її останнім робочим днем є день звільнення, тобто 6 лютого 2014 року. Після цього вона почувала себе недобре і о 10.30 год. звернулась в медичний заклад за допомогою, де їй було встановлено діагноз: гіпертонічний криз з показниками кров'яного тиску 200/120. Вона отримала листок непрацездатності та прохворіла до 21 лютого 2014 року. Вважає відмову командира загону у відкликанні її заяви про звільнення протиправною. Керівник організації, проігнорувавши її заяву про відкликання заяви про звільнення, на думку позивача, зробив це з особистих міркувань, чим порушив її право на свободу подання заяви про звільнення та право відкликати таку заяву, що призвело до порушення її права на працю. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила скасувати наказ відповідача від 5 лютого 2014 року № 28к про її звільнення з посади головного бухгалтера штабу загону 6 лютого 2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України та поновити її на посаді головного бухгалтера штабу Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - ДВГРЗ ДСНС) з 6 лютого 2014 року. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи Григорьєва О.В. позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює помічником командира загону, йому відомо про те, що [PERSON] неодноразово писала заяви про звільнення, більше 10 разів, 5 лютого 2014 року вона написала чергову заяву, 6 лютого 2014 року була на роботі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює начальником відділу кадрів загону, наказ про звільнення [PERSON] було виготовлено в день написання заяви, 6 лютого 2014 року вона була з ним ознайомлена під підпис, у цей день позивач була на роботі приблизно до 11 години, про находження на лікарняному вона нікого не повідомила. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала начальником відділу кадрів загону з грудня 2009 року до січня 2013 року, у позивача були неодноразові спроби звільнитись, з періодичністю 1 раз на 3 місяці вона, свідок, готувала проект наказу про звільнення, однак за 2-3 дні до закінчення терміну [PERSON] відкликала заяву в усній формі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює заступником командира загону, позивач неодноразово намагалась звільнитись, про її звільнення він дізнався, коли візував наказ, тиску на неї не було. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює заступником командира загону, позивач неодноразово писала заяви про звільнення, дуже часто на нарадах кричала, її робота залежала від її настрою, часто були конфлікти з керівництвом. Заслухавши пояснення [PERSON] та її представника [PERSON], представника відповідача та третьої особи Григорьєвої О.В., показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що до 6 лютого 2014 року [PERSON] працювала в ДВГРЗ ДСНС на посаді головного бухгалтера. 5 лютого 2014 року позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням з 6 лютого 2014 року. Наказом відповідача від 5 лютого 2014 року № 28к звільнено [PERSON] - головного бухгалтера штабу загону 6 лютого 2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. 6 лютого 2014 року позивача було ознайомлено з указаним наказом про звільнення та видано трудову книжку. Цього ж дня [PERSON] написала заяву, в якій просила її заяву про звільнення від 5 лютого 2014 року вважати недійсною. Згідно із листком непрацездатності серії АГМ № 792950 з 6 лютого 2014 року до 21 лютого 2014 року [PERSON] перебувала на лікарняному. У доповідній першого заступника командира загону [PERSON] зазначено, що 6 лютого 2014 року головний бухгалтер загону [PERSON] відсутня на робочому місці з 11 години. Про свою відсутність нікого не повідомила, заяв не писала, покинула робоче місце без поважних причин. Відповідно до службової записки начальника відділу кадрів загону [PERSON] 6 лютого 2014 року головний бухгалтер загону [PERSON] була ознайомлена з наказом про звільнення та під підпис отримала трудову книжку, після чого на робочому місці до кінця робочого дня була відсутня по невідомим причинам. Згідно із протоколом зборів працівників ДВГРЗ ДСНС від 3 квітня 2014 року [PERSON] зарекомендувала себе як конфліктна людина. Вона неодноразово писала заяви про звільнення та неодноразово відкликала їх. 5 лютого 2014 року, після написання нею заяви про звільнення, було видано наказ про її звільнення. 6 лютого 2014 року, ознайомившись з наказом про звільнення та отримавши трудову книжку, позивач написала заяву про відкликання заяви про звільнення. У книзі реєстрації наказів з кадрових питань по особовому складу ДВГРЗ ДСНС дійсно 5 лютого 2014 року зареєстровано наказ про звільнення [PERSON] Разом з тим у журнал обліку листів непрацездатності особового складу ДВГРЗ ДСНС інформацію про лист непрацездатності [PERSON] за лютий 2014 року не внесено, що фактично свідчить про те, що позивач свій лікарняний до загону не подавала. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Однак і за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подачі працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Як убачається з матеріалів справи, 5 лютого 2014 року [PERSON] добровільно подала командиру загону чергову заяву про звільнення за власним бажанням з 6 лютого 2014 року. Стосовно наявності тиску на неї з боку керівництва щодо написання такої заяви, то позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження цього. Фактично сторони досягли домовленості про строк звільнення після подачі позивачем заяви про це, тому 5 лютого 2014 року відповідачем було видано відповідний наказ. Видача такого наказу позбавила відповідача можливості задовольнити заяву позивача про відкликання її заяви про звільнення. Що стосується доводів позивача про її перебування на лікарняному в день звільнення, то слід зазначити наступне. 6 лютого 2014 року, в останній робочий день, після ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, [PERSON] самовільно, не попередивши про це керівництво, залишила своє робоче місце до кінця робочого дня. Після закінчення лікування позивач свій лист непрацездатності до загону не подала, про що свідчить журнал обліку листів непрацездатності особового складу ДВГРЗ ДСНС та не заперечується [PERSON] Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed