Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, в якій просила визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5-житлова, 6-ванна, 7-вбиральня, І-балкон. ІІ-лоджія, житловою площею 28,9 кв.м., зальною площею 45,1 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер її рідний дядько - [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. За життя [PERSON] на випадок його смерті було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19.07.2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, яким останній заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та все майно, що буде йому належати і на що він матиме законом право за законом, - [PERSON] . До складу спадкового майна входить двокімнатна квартира [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , 19.03.2010 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої державним нотаріусом заведено спадкову справу №191/2010. В процесі прийняття спадщини з`ясувалось, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно у позивача відсутні. З метою поновлення документів для прийняття спадщини позивачем було отримано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13.11.2003 року за реєстровим №3-2771, виданий позивачу 26.08.2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. замість втраченого, та зареєстрований в реєстрі за 2-2345. Отримати дублікат замість втраченого оригіналу Свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» вказану на квартиру, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації № 3343 від 28.01.1999 року, не вдалося, оскільки відділ приватизації у березні 2012 року було ліквідовано, КЖЕП «Південне» визнано банкрутом. Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 14.08.2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] . Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, крім позивача, звернувся також [PERSON] , який є його онуком. Позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] та має право на спадкування вищезазначеної квартири, що належала померлому [PERSON] на праві власності. Враховуючи викладене, оскільки позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , то позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 4 жовтня 2016 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину. Об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину (т. 1, а.с. 36-37). Ухвалою суду від 28 грудня 2016 року було залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у дану справу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину (т. 1, а.с. 178). Ухвалою суду від 15 березня 2017 року було роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання права власності на спадщину, виділивши в самостійне провадження зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання права власності на спадщину (т. 2, а.с. 62-63). Також, 06.06.2019 року, судом були розглянуті заяви відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про зупинення провадження по справі та протокольною ухвалою суду відмовлено у їх задоволенні. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони вважають, що заповіт є недійсним. Також, просили суд застосувати у справі наслідки спливу позовної давності, оскільки до суду позивачка звернулась з даною позовною заявою після закінчення трирічного строку позовної давності, а саме 5 вересня 2016 року, в той час як постанова державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, якою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, була винесена ще 14 серпня 2013 року. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, оскільки вона також вважає, що заповіт є недійсним. Також, просила суд застосувати у справі наслідки спливу позовної давності, оскільки до суду позивачка звернулась з даною позовною заявою після закінчення трирічного строку позовної давності, а саме 5 вересня 2016 року, в той час як постанова державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, якою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, була винесена ще 14 серпня 2013 року. Представник третьої особи Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, раніше надавав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що подружжю [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно з розпорядженням (наказом) від 28.01.1999 року за № 3343, на праві приватної спільної власності належала квартира [ADDRESS] (т. 1, а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області 17 квітня 2000 року, актовий запис № 748 (т. 1, а.с. 34). [PERSON] як чоловік померлої [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме після смерті дружини постійно мешкав у квартирі, в якій проживав разом із спадкодавцем на момент її смерті, а отже є таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР. 13 листопада 2003 року [PERSON] , яка діяла за дорученням від імені [PERSON] , посвідченим в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203, звернулася з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим 13 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказані обставини були встановлені у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17 (т. 2, а.с. 159-164), яке набрало законної сили 8 січня 2019 року, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Згідно листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 3218 від 10 квітня 2013 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] : 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно розпорядження за № 3343, та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2771 (т. 1, а.с. 14). У березні 2017 року [PERSON] звертався до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2771 (справа № 204/1611/17). Крім того, у січні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] також звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2771, а також встановити, що вона перебувала на утриманні та проживала разом з бабусею - [PERSON] з 20 грудня 1995 року по [INFO] . Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17 у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, було відмовлено. Відмовлено також у задоволенні позову третьої особи [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання перебування на утриманні (т. 2, а.с. 159-164). У вказаному рішенні судом не було встановлено порушення прав [PERSON] та [PERSON] під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину від 13.11.2003 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 8 січня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року було залишено без змін (т. 2, а.с. 165-169). Отже, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала в цілому квартира [ADDRESS] . Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 12.09.2003 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, вказана квартира загальною площею 45,1 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія (т. 1, а.с. 11-12). За життя, а саме 19 липня 2002 року, [PERSON] , [INFO] , склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що за законом він матиме право, він заповів [PERSON] - позивачці по справі (т. 1, а.с. 8). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. [INFO] [PERSON] помер, про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 07 грудня 2009 року було зроблено відповідний актовий запис за № 8524 (т. 1, а.с. 83). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 березня 2010 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , була заведена спадкова справа № 191/2010, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (т. 1, а.с. 45-125), згідно якої 19 березня 2010 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася позивачка [PERSON] (т. 1, а.с. 46) та 25 травня 2010 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся відповідач [PERSON] , який є онуком померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 84). При цьому, у червні 2010 року [PERSON] звертався до суду з позовною заявою про визнання вищевказаного заповіту недійсним (справа № 2-790/11). Однак, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/16131293, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] , третя особа - [PERSON] , державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Лариса Анатоліївна про визнання заповіту недійсним було відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2011 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/20206378, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року та ухвалу колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року було залишено без змін (а.с. 182-183). Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 14 серпня 2013 року [PERSON] звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою № 1346 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] (т. 1, а.с. 107). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. від 14 серпня 2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] (т. 1, а.с. 108). З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що [PERSON] не надано до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори довідку про місце реєстрації померлого [PERSON] та склад сім`ї зареєстрованих, а також не наданий правовстановлюючий документ на Ѕ частину квартири - свідоцтво про право власності на житло від 28.01.1999 року, видане бюро приватизації ВАТ «Дніпровський машинобудівний завод», а дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2003 року за реєстром 3-2771 після померлої [INFO] [PERSON] на ім`я [PERSON] , виданий 26.08.2011 року за реєстром 2-2345 своєчасно не зареєстрований в КП ДМБТІ. Так, з відповіді Публічного акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» № 6000/9-32 від 30 серпня 2011 року вбачається, що з 1999 року у зв`язку з переданням житлового фонду у комунальну власність міста бюро приватизації на ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» ліквідовано (т. 1, а.с. 110). У зв`язку з викладеним позивачка [PERSON] з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року по справі № 204/7355/2013-ц було визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року було скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено (т. 1, а.с. 208-209). При цьому, підставою для скасування вищевказаного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року стало те, що суд першої інстанції не з`ясував наявність чи відсутність спадкових прав після смерті [PERSON] , не встановив коло спадкоємців, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, не залучив їх до участі у справі, чим порушив права та інтереси [PERSON] . У липні 2014 року [PERSON] звертався до суду з позовною заявою про усунення від права на спадкування [PERSON] (справа № 204/5300/14-ц). Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/51666153, у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування було відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року було змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В решті рішення суду було залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/54048267). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/57731951, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року було залишено без змін. 29 серпня 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Згідно постанови державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 29 серпня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (т. 1, а.с. 151). У вересні 2016 року [PERSON] звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року по справі № 204/6071/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про призначення додаткового строку для прийняття спадщини, було відмовлено (http://reyestr.court.gov.ua/Review/64407665). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/66025337). Згідно постанови державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчинення нотаріальної дії від 28 грудня 2016 року, [PERSON] також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки № 33716 виданої Єдиним абонентським відділом № 2 КП «Міські комунальні платежі» м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, [PERSON] на день смерті не була зареєстрована з [PERSON] , тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується (т. 1, а.с. 162). З метою захисту своїх спадкових прав, позивачка [PERSON] як спадкоємець за заповітом, у вересні 2016 року звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. Так, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Згідно з п. 1, 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідач [PERSON] та третя особа - [PERSON] своєчасно не звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини і вважаються такими, що не прийняли її, що вже було встановлено у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2018 року по справі № 204/1611/17, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Більш того, як вже було зазначено вище, [PERSON] та [PERSON] неодноразово звертались до суду з різними позовами щодо спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON] , а саме з позовами про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання свідоцтва пр. оправо на спадщину недійсним. Однак, по всім цим позовами [PERSON] та [PERSON] було відмовлено, а судові рішення по цим справам набрали законної сили. На теперішній час заповіт [PERSON] від 19 липня 2002 року, що був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, є чинним. Дії нотаріуса, щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, узгоджуються з положеннями п. 4.15, 4.18 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON] , померлого [INFO] , є позивачка [PERSON] , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, та враховуючи, що за відсутності у неї оригіналів правовстановлюючих документів, єдиним способом захисту її прав є звернення до суду за правилами позовного провадження, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Оскільки, позивачка в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,9 кв.м, загальною площею 45,1 кв.м, яка складається: з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо заяв відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити, що такі вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Так, позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. За змістом вищевказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Як було встановлено під час розгляду даної справи, позивачка [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом 19 березня 2010 року , тобто в межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, який встановлений статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини. 14 серпня 2013 року постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Після відмови державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] з метою захисту своїх спадкових прав, у 2013 році звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування (№ 204/7355/2013-ц). Отже, позивачка вперше звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування ще у 2013 році, тобто в межах строків позовної давності. Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, зі зверненням [PERSON] у 2013 році до суду з метою захисту своїх спадкових прав з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування, відбулось і переривання строку позовної давності. Отже, враховуючи переривання строку позовної давності у 2013 році у зв`язку зі зверненням позивачки до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування, за результатами розгляду якого Апеляційним судом Дніпропетровської області 1 квітня 2015 року було винесено рішення по справі № 204/7355/2013-ц, та враховуючи, що з даним позовом [PERSON] звернулась до суду 5 вересня 2016 року, очевидним є висновок про те, що позивачка звернувся до суду з даним позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом в межах трирічного строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, то з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 1 035 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved