Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] відповідно до Договору дарування квартири зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О.В. за № 2504 від 03.10.2012 року - є єдиним повноцінним власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 11919858 від 03.10.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав 35970241 від 24.10.2012 року. Позивачу при здійсненні володіння, користування та розпорядження своїм майном, а саме квартири [ADDRESS] стало відомо, що за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який раніше проживав у вказаній житловій квартирі. Позивач, намагаючись встановити зв`язок з [PERSON] , з метою зняття останнього з місця реєстрації за зазначеною вище адресою, його місце знаходження не встановлено та йому воно не відоме. Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не з`являвся, його місце знаходження не відоме та з обліку місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , самостійно не знявся. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 48404110 від 05.03.2020 року за адресою: [ADDRESS] , станом на 05.03.2020 року зареєстрована одна особа [INFO] . Факт не проживання відповідача - [PERSON] , за вказаною вище адресою також підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.03.2020 року, відповідно до якої відповідач - [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак вказана особа фактично не проживає в зазначеній квартирі з 2012 року, її особистих речей не виявлено, інших ознак, які вказують на фактичне проживання [PERSON] за даною адресою також немає. Позивач зазначає, що відповідач відсутній у вказаній квартирі, що належить позивачу, встановити зв`язок з відповідачем не являється за можливим, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавав, відповідач не являється членом сім`ї позивача та не вів з ним спільне господарство, відповідач не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере, тому відповідач втратив право на користування квартирою. Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні, яка в ній не проживає, є перешкодою у здійсненні позивачем прав власника цієї житлової квартири, мати певні пільги при оплаті комунальних послуг та інше. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою), розташованим за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача витрати по оплаті судового збору. 06.04.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.05.2020 ухвалою суду було закінчено підготовчий розгляд справи та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Окрім цього, судом було розміщено інформацію про час, місце розгляду справи на сайті Печерського районного суду м. Києва. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до договору дарування від 03.10.2012 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , останній є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується, договором дарування від 03.10.2012 року, витягом про державну реєстрацію прав №35970241 від 24.10.2012, витягом з Державного реєстру правочинів від 03.10.2012 року №11919858. З наданого суду акту про не проживання від 12.03.2020, складених мешканцями будинку засвідчили про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2012 року. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16. Так, у відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про обґрунтованість позову та те, що позивач довів, що , а протилежного стороною відповідача суду не було доведено. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, суд звертає увагу, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Outcome: approved