Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між нею, [PERSON] та [PERSON] укладено договір про спільне будівництво та використання технологічних мереж в с. Малютянка по вул. Польовій, а саме 100 метрів ліній електропередач ЛЄП-10кВ, підстанції 160 кВт, 150 метрів ліній електропередач ЛЄП-380. По даному договору ними були внесені кошти. Також було укладено з ФОП [PERSON] угоду про виконання разової роботи. Всього на будівництво ними було витрачено 73 825 грн. Після завершення будівництва за рекомендацією та наполяганням ПАТ «Київобенерго» щодо неможливості реєстрації за ними всіма будівництва, ними була надано згода [PERSON] на підписання акту введення в експлуатацію. Жодних інших повноважень вони відповідачці не надавали. У подальшому вони спільно приймали рішення щодо підключення іншої сімї до електромережі, жодних непорозумінь між ними не виникало. У травні 2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Київобленерго» щодо збільшення потужності, але йому стало відомо, що за договором купівлі-продажу від 04 березня 2015 року дане майно є власністю ПАТ «Київобленерго». Даний договір укладений між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» є недійсним, оскільки укладений без згоди всіх співвласників, а саме [PERSON] та [PERSON]. Вказали також, що працівники ПАТ «Київобленерго» ввели в оману іншу сторону правочину. Оскільки належне їй майно вибуло з її власності, тому укладений правочин порушує її права. Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №4600009973 від 04 березня 2015 року, укладений між ПАТ «Київобленерго» та [PERSON] щодо купівлі-продажу майна, а саме ЩТП 10\\0,4 кВ №1222 з силовим трансформатором 160 кВА та ПЛ-10 кВ Л-ТП-576 відгал, до ЩТП 10/0,4 кВ №1222; визнати недійсним акт приймання-передачі майна, а саме ЩТП 10\\0,4 кВ №1222 з силовим трансформатором 160 кВА та ПЛ-10 кВ Л-ТП-576 відгал, до ЩТП 10/0,4 кВ №1222; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вирішили разом здійснити будівництво 100 метрів ліній електропередач ЛЄП-10кВ, підстанції 160 кВт, 150 метрів ліній електропередач ЛЄП-380, про що уклали письмову угоду. Оскільки на той час будівництво розпочинала лише [PERSON], тому вирішили вводити в експлуатацію юридично лише на одного, хоча їх частки в новоствореному майні залишались рівними і вони фактично залишались співвласниками. Така умова була постановлена працівниками ПАТ «Київобленерго», оскільки останній відмовився вводити в експлуатацію на трьох осіб, посилаючись на порушення вимог закону. ПАТ «Київобленерго» знало, що фактично дана щитова належить трьом особам. В даний час ПАТ «Київобленерго» підключає до даної щитової інші будинки, тому в них постійні перепади напруги, перебої в постачанні. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення. Суду пояснила, що дійсно договір про спільне будівництво був укладений, але він закінчив свої дію фактичним будівництво. [PERSON] є єдиним власником майна, введеного в експлуатацію саме на неї. Ні акт введення в експлуатацію, ні рішення ради не оскаржувались. Весь цей час витрати по утриманню майна несла [PERSON] Оскільки дане майно потребувало витрат, вона вирішила його продати. Умови, ціна були погоджені сторонами правочину. Укладений договір відповідає умовам цивільного законодавства, тому підстави позову вважає необґрунтованими. Просила суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представники ПАТ «Київобленерго» проти позову заперечували, подали суду письмові заперечення. Суду пояснили, що акт ведення в експлуатацію, рішення ради стосувались лише [PERSON] Про інших співвласників майна їм нічого не було відомо до подачі позову до суду. До них позивач не звертався щодо введення в експлуатацію на трьох осіб, дані договори не показував. Тому ПАТ «Київобленерго» не відмовляло у введенні в експлуатацію на трьох осіб. Оскільки оспорюваний правочин відповідає умовам ЦК України, визнання акту приймання-передачі недійсним не передбачено чинним законодавством, тому просили суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №37 від 11 листопада 2005 року погоджено проект будівництва ЩТП 10/04 кВ в [ADDRESS] та по вул. Польовій, ПЛ 10,04 кВ в с. Малютянка по вул. Польовій; надано дозвіл на будівництво. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. 18 листопада 2005 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір про спільне будівництво та використання технологічних мереж в Києво-Святошинському районі с. Малютянка по вул. Польовій. Предметом договору, як вказано в п.1.1 договору є будівництво 100 метрів ліній електропередач ЛЄП-10кВ, підстанції 160 кВт, 150 метрів ліній електропередач ЛЄП-380В. Роботи по виконанню будівництва об'єкта будівництва, а також закупівлю матеріалів згідно угоди по виконанню разової роботи, буде виконувати СПД [PERSON]. Після вводу об'єкта в експлуатацію, він буде закріплений в Києво-Святошинськоум РЕМ. Власник мереж зобов'язується забезпечити передачу електричної енергії в межах величин необхідних співвласникам мереж до використання. Вартість будівництва складає 72 000 грн. За домовленістю сторін, сума внеску кожної сторін складає 24 000 грн. Також сторони погодили, що на потреби кожної сторони виділяється електричної енергії в межах 30 кВт потужності, визначено також щодо залишкової частини електричної енергії. У п.4.1 договору вказано, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором. На виконання умов договору та згідно умов додаткової угоди №1 від 18 листопада 2005 року [PERSON], [PERSON] передали [PERSON] грошові кошти в розмірі 9500 дол. США. Факт передачі коштів підтверджується також актом приймання-передачі коштів та розпискою від 18 листопада 2005 року та не оспорювалось сторонами при розгляді справи. 18 листопада 2005 року між [PERSON] та СПД [PERSON] укладено угоду про виконання разової роботи. Згідно поданих розписок грошові кошти за роботу отримував від [PERSON], акт приймання виконаних робіт також підписувався [PERSON] 04 грудня 2005 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підписано додаткову угоду №2 щодо додаткових витрат на будівництво. Згідно акту державної комісії про готовність закінченого будівництва зовнішніх електромереж до експлуатації зовнішні електромережі, побудовані [PERSON], які знаходяться в [ADDRESS], готові до експлуатації. Даний акт затверджений рішенням виконавчого комітету Малютянської сільської ради Києво-Святшинського району Київської області №40 від 08 грудня 2005 року. 17 січня 2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підписано додаткову угоду №3. В даній угоді вказано, що хоч вся дозвільна документація оформлена на [PERSON], майно, а саме ЩТП 10\\0,4 кВ №1222 з силовим трансформатором 160 кВА та ПЛ-10 кВ Л-ТП-576, є спільною частковою власністю сторін, та будь-які дії з майном мають проводитись лише за спільною згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Пояснення представника позивача та третьої особи, що фактично було три власника, а просто юридично лише ввели в експлуатацію на одного, суд оцінює критично, оскільки ні акт введення в експлуатацію, ні рішення сільської ради з 2005 року ними не оскаржувались. У тексті підписаного договору не міститься погоджену особу за якою буде юридично закріплено майно після введення в експлуатацію. Чинне законодавство не містить різниці між фактичним власником та юридичним власником. Право власності зобов'язує власника, в тому числі і на належне оформлення свого права. Також позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що в 2005 році ПАТ «Київобленерго» їм було відмовлено у введені в експлуатацію на трьох осіб. За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656, 657 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 04 березня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» укладено договір купівлі-продажу ЩТП 10\\0,4 кВ №1222 з силовим трансформатором 160 кВА та ПЛ-10 кВ Л-ТП-576 відгал, до ЩТП 10/0,4 кВ №1222. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Суд вважає, що при укладенні умов договору сторони діяли вільно, виходячи з власних інтересів, прийняли рішення про вибір контрагентів та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначили характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі щодо прав та обов'язків, вартості майна. На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач у судовому засіданні не довів, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні. Крім того, згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна (ст.ст.387,388 ЦК України). Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Такі ж роз'ясненя викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу майна не підлягають задоволенню з підстав, вказаних у позовній заяві. Щодо вимог про визнання недійсним акту приймання-передачі, слід вказати, що даний документ не є правочином, тому вимоги про визнання його недійсним за правилами недійсності правочинів не можуть бути задоволені, тому в даній частині позовних вимог суд також відмовляє.

Outcome: dismissed