Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

У березні місяці 2013 року [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини, скасування рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області №9 від 13.03.2001 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі, визнання недійсним договору дарування від 8.09.2006 року, визнання права власності на будинок в порядку спадкування. В процесі судового розгляду представником позивача [PERSON] було уточнено позовні вимоги відповідно до яких позивач просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] гр. [PERSON]»; визнати незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; витребувати із чужого незаконного володіння від [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування заявленого позову із врахування уточнених позовних вимог позивач вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], який був побудований ним за його життя. Після відкриття спадщини, позивач [PERSON] фактично вступив в управління і володіння спадковим майном. Зокрема, після смерті батька продовжував проживати у спірному житловому будинку та здійснював його утримання. Тому вважався таким, що належним чином прийняв спадщину, однак не оформив її. На підставі договору дарування між [PERSON] та [PERSON] від 08.09.2006 року спірний житловий будинок був відчужений. Після укладення даного договору позивачу стало відомо, що житловий будинок належав на праві власності його батьку [PERSON], право власності на який незаконно оформила [PERSON], як одноосібний власник. А тому вважає, що він набув право власності на спірний будинок у порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який незаконно відчужила [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав викладених у позовній заяві та клопотання про уточнення позовних вимог. Відповідач [PERSON] позов підтримала і суду пояснила. Що дійсно, даний житловий будинок за життя належав на праві власності її чоловікові [PERSON]. Зважаючи на те, що [PERSON] за життя документів на житловий будинок не виготовив, то вона вирішила оформити право власності на себе, як одноосібного власника, щоб іншим членам сім'ї у порядку спадкування не перейшла частка та приховавши той факт, що даний будинок належав на праві власності її чоловікові. Крім цього вказала, що вона нічого сину [PERSON] про те, що у даному будинку є його частка у порядку спадкування не повідомляла та свідомо приховала даний факт. А тому при відчуженні спірного будинку на підставі договору дарування на набуття [PERSON] надавав згоду [PERSON] якому не було відомо, що у даному будинку є його частка у порядку спадкування. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила із наступних підстав. Вважає, що у позивача відсутня частка у спірному будинку, оскільки він не набув право власності у порядку спадкування, оскільки не надав суду доказів на підтвердження факту проживання у спірному будинку на момент смерті [PERSON]. Крім того, зазначала, що даний будинок належав на праві власності саме [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, яка у встановленому законом ним розпорядилася. Зазначає і те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для пред'явлення позову. Представник Поздимирівської сільської ради позовні вимоги у частині визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» та визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі від 05.04.2001 року. Вважає, що сільська рада не мала права виносити рішення «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» від 13.03.2001 року, оскільки даний житловий будинок був побудований [PERSON], якому і виділялася земельна ділянка для будівництва вказаного будинку. Третя особа, без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд неповідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши обставини справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позову із врахуванням наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], який приходиться батьком позивачу [PERSON]. [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1967 року. Згідно рішення виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області громадянину [PERSON] виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку, що вбачається із витягу з протоколу №11 засідання виконкому Яструбичівскої сільської Ради депутатів трудящих від 07.06.1969 року. Із відповіді Поздимирівської сільської ради від 25.04.2013 року вбачається, що будинок по [ADDRESS] згідно погосподарської книги станом на [INFO] до моменту його смерті рахувався за [PERSON]. Судом встановлено, що згідно запису у погосподарській книзі №2 Поздимирської сільської ради на 1996-2000 роки у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] (помер [INFO]), [PERSON] (позивач), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (син [PERSON]) (а. с. ?). Рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» було вирішено: 1. Оформити право власності на будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. 2. Видати свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок. 3. Червоноградському МБТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] (а. с. ?). Виконавчим комітетом Поздимирівської сільської Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001 року на ім'я [PERSON] (а. с. ?). 08.09.2006 року дарувальник [PERSON] подарувала обдарованій [PERSON] на підставі договору дарування житловий будинок [ADDRESS]. Суд вважає, що позовна вимога про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» підлягає до задоволення враховуючи наступне. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] під час якого ними було побудовано житловий будинок [ADDRESS], а відтак житловий будинок вважається таким, що набутий у період перебування в шлюбі є об'єктом права спільної сумісної власності. Земельна ділянка для будівництва будинку виділялася саме [PERSON]. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Крім цього у судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила ту обставину, що житловий будинок будувався подружжям. А також те, що вона після смерті чоловіка [PERSON] вона спадщини не прийняла ні шляхом подання заяви протягом 6-ти місячного строку з моменту її відкриття, ні шляхом вступу у фактичне володіння чи управління спадковим майном. Із довідки Поздимирівської сільської ради від 21.10.2010 року вбачається, що [PERSON] на момент смерті [PERSON] зареєстрована у спірному житловому будинку не була. Будь яких інших доказів про прийняття спадщини після смерті [PERSON] її дружиною [PERSON] надано не було. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] лише на праві спільної сумісної власності де її частка становила ?, оскільки інше не було визначено домовленістю сторін. Крім того, суд приходить до висновку, що [PERSON] спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] у спосіб визначений ст.549 ЦК УРСР 1963 року не прийняла. За таких обставин, виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів не мав права виносити рішення про оформлення права власності на весь житловий будинок за гр. [PERSON]. Посилання відповідача [PERSON], що вимога про скасування рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства не ґрунтується на законі. Представником позивача у процесі судового розгляду було уточнено позовні вимоги де він просив визнати саме незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]», що узгоджується із способами захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав передбачених п.10 ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року 549 ЦК УРСР від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994р. №18/5 (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідно ї місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Згідно довідки Поздимирської сільської ради від 21.10.2010р. вбачається, що на момент смерті [PERSON] у спірному житловому будинку був зареєстрований сам [PERSON] та у тому числі позивач [PERSON]. Крім цього сторони визнали той факт, що [PERSON], як до [INFO] так і після смерті батька [PERSON] проживав у спірному будинку та ним користувався. Дані обставини свідчать про те, що позивач фактично вступив в управління спадковим майном після смерті батька [PERSON]. Посилання відповідача [PERSON] на те, що [PERSON] на момент своєї смерті хоча і був зареєстрований за адресою: [INFO], однак фактично проживав [ADDRESS] із своєю дружиною [PERSON], що на думку відповідача підтвердила сама [PERSON] не ґрунтується на доказах та фактичних обставинах справи. Згідно до абз.2 п.23 постанови №2 Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 р. Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. За таких обставин, виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів не мав права виносити рішення про оформлення права власності на весь житловий будинок за гр. [PERSON], а тому вказане рішення є незаконним. Зважаючи на те, що рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]» є незаконним, а тому є незаконним і свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] оскільки дане свідоцтво є похідним і видавалося саме на підставі скасованого рішення. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зважаючи на те, що майно було відчужене від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору дарування від 08.09.2006 року, за безвідплатним договором, а тому вимоги позивача, який не був стороною договору, про витребування майна є підставними, оскільки [PERSON] не мала права на його відчуження. Позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права. Згідно п.21 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Даний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду України судової палати у цивільних справах від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12 (предметом якої був спір про визнання договору недійним за позовом особи, яка не була стороною цього договору). Позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] підлягає до задоволення частково з врахуванням наступного. Сторони не заперували тих обставин, що спірний житловий будинок був побудований подружжям [PERSON] та [PERSON] у період перебування у шлюбі. Рішення виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області громадянину [PERSON] виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку, що вбачається із витягу з протоколу №11 засідання виконкому Яструбичівскої сільської Ради депутатів трудящих від 07.06.1969 року. Із відповіді Поздимирівської сільської ради від 25.04.2013 року вбачається, що будинок по [ADDRESS] згідно погосподарської книги станом на [INFO] до моменту його смерті рахувався за [PERSON]. Згідно запису у погосподарській книзі №2 Поздимирської сільської ради на 1996-2000 роки у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] (помер [INFO]), [PERSON] (позивач та син [PERSON]), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (син [PERSON]). Відповідно до ст.529 ЦК УРСР від 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Спадкоємцями першої черги були [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (син). У судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомила, що вона спадщини після смерті чоловіка не прийняла. Доказів, які вказували протилежне у судовому засіданні не здобуто. Залучений до участі у справі, як третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], спадкоємець першої черги, будь-яких доказів на підтвердження факту прийняття спадщини у спосіб передбачений ст.549 ЦК УРСР від 1963 року надано суду не було. Таким чином єдиним спадкоємцем першої черги, який належним чином у спосіб передбачений ст.549 ЦК УРСР від 1963 року прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном після смерті свого батька [PERSON] є [PERSON]. За таких обставин, позивачу належить ? частки у спірному житловому будинку внаслідок прийняття спадщини. А інша частина ? частки належить відповідачу [PERSON] як частка у спільній сумісній власності. Відповідача [PERSON] вказує на те, що вона покращила спірний житловий будинок разом із своєю матір'ю за власні кошти після пожежі внаслідок чого у неї виникла частка у спірному будинку. При цьому посилається на вимоги ст. ст. 328, 332, ч. ч.3, 4 ст.368 ЦК України. Дані обставини не заслуговують на увагу, оскільки не є предметом судового розгляду, оскільки з такими [PERSON] не зверталася. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок був побудований за час перебування у шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON]. Те що, сім'єю [PERSON] було проведено ремонт житлового будинку, то це не є створенням нового майна у розумінні ст.368 ЦК України. Суд вважає, що посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення з позовом, а тому слід відмовити у задоволені позову не ґрунтується на обставинах справи. Відповідач [PERSON] вказує, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду оскільки при укладенні договору дарування 08.09.2006 року надавав згоду на прийняття його дочкою в дар спірного будинку, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою від 05.06.2006 року, а тому знав, що будинок належить його матері [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 71, 74, 75 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, згідно яких загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім цього суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності починається не моментом укладення договору дарування 08.09.2006 року, а моментом коли позивачу стало відомо про рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] гр. [PERSON]». Оскільки саме даним рішенням та моментом винесення свідоцтва про право власності на будівлі було порушено право власності позивача на спірний будинок. Про вказані документи позивачу стало відомо у 2008 році. Інших доказів, які би підтверджували, що позивачу було відомо про дані рішення з моменту їх винесення у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Крім того суд, вважає, що позивачем було пропущено строк звернення з позовом до суду із поважних причин, оскільки позивач вживав заходів для захисту свого права на житловий будинок, який він успадкував після смерті свого батька починаючи із 2008 року шляхом пред'явлення неодноразово позовів. Із матеріалів справи вбачається, що заяву про залишення позову без розгляду у справі №22ц/1390/5044/12 (про оскарження рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] гр. [PERSON]» подавав) подавав саме представник, а не сам [PERSON] (а. с. 70). Крім цього, позивач вказав, що повноважень представнику на залишення позову без розгляду ним не надавалися.

Outcome: dismissed