Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ «СК «Українська страхова група» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що 10.12.2013 року з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Хюндай» д.н.з. [NUMBER], який належить [PERSON] ПАТ «СК «Статус» у зв'язку із страховим випадком, на підставі відповідних страховх актів та заяви про настання страхового випадку та на виплату страхового відшкодування від 10.12.2013 року, відшкодувало вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, яка склала 48 775 грн. 68 коп. Між позивачем та відповідачем 11.06.2014 року було укладено договір №16 про добровільне визнання боргу в порядку регресу, відповідно до якого відповідач зобов'язувалась кожного місяця сплачувати позивачу встановлену в даному договорі суму страхового відшкодування. Свої зобов'язання, згідно вказаного договору, відповідач виконала частково та сплатила на користь позивача страхове відшкодування на загальну суму 5100 грн. 00 коп. З огляду на викладене, ПАТ «СК «Українська страхова група» просить суд стягнути з [PERSON] залишок несплаченого страхового відшкодування у сумі 43 675 грн. 68 коп. Згідно відповіді з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС в м.Києві від 07.09.2015 року відповідач змінила прізвище з «Літош» на «Літош-Костюк». Представник позивача у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просилав суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач 10.12.2013 року о 08.35 год. в м.Києві по вул. Харківське шосе, 56, керуючи автомобілем «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] не врахувала дорожні умови, втратила контроль над рухом автомобіля, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Хюндай»\~д.н.з. [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушила п. 12.1 ПДР України, вчинила правопорушення передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27.12.2013 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляду штрафу (а.с. 13). Відповідальність водія автомобіля «Хюндай»\~д.н.з. [NUMBER] було застраховано у ПАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до договору №28-2900-13-00209 добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 11.06.2013 року, який укладено із власником транспортного засобу [PERSON] (а.с. 9-11). [PERSON] 10.12.2013 року звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та на виплату страхового відшкодування від 10.12.2013 року (а.с.14). Згідно страхових актів №ДККА-33135 від 09.01.2014 року, №ДККА-33135/1 від 29.01.2014 року та №ДККА-33135/2 від 12.02.2014 року ПАТ «СК «Українська страхова група» пошкодження транспортного засобу «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] визнано страховим випадком та призначено до виплати у якості страхового відшкодування 48 775 грн. 68 коп. (а.с. 35-37). Позивач у справі відповідно до платіжного доручення №330 від 10.01.2014 року переказав 41 034 грн. 50 коп. на рахунок [PERSON] страхове відшкодування вартості матеріального збитку завданого транспортному засобу «Хюндай» д.н.з. [NUMBER] (а.с. 40). Між позивачем та відповідачем 11.06.2014 року було укладено договір №16 про добровільне визнання боргу в прядку регресу, відповідно до якого відповідач зобов»язувалась кожного місяця сплачувати позивачу встановлену в даному договорі суму страхового відшкодування (а.с.38-39). Свої зобов'язання, згідно вказаного договору, відповідач виконала частково та сплатила на користь позивача страхове відшкодування на загальну суму 5100 грн. 00 коп., вказаний факт не оспорюється учасниками процесу Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, що передбачено ч.1 ст.1191 ЦК України. Відповідно до п.п.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Згідно з п.п.38.1.1.«ґ» п.38.01. ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved