Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

У вересні 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з вимогою визначити порядок користування двокімнатною квартирою №23 по вул. Чкалова, 209/1 в м. Миколаєві, яка в рівних частинах належить їй та відповідач, виділивши їй в користування житлову кімнату площею 17,2 кв. м., а відповідачу 17,9 кв. м, інші приміщення у квартирі залишити у спільному користуванні, а також просила вселити її до квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач чинить перешкоди їй в користуванні спірною квартирою. Позивачка, допитана в судовому засіданні як свідок, під присягою, пояснила, що з відповідачем вона знайома біля 10 років, шлюб уклали в 2009 році, мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В даній квартирі вона не прописувалась на прохання відповідача. На час судового процесу щодо поділу майна, у 2013 р. вона та відповідач проживали в спірній квартирі, а у жовтні того ж року відповідач забрав ключі від квартири і з тих пір вона з дитиною проживають у її матері. Пізніше вона зверталась до відповідача з проханням дати їй ключі для того, щоб забрати свої речі, на що відповідач відмовив. В тій квартирі залишились дитячі іграшки, її побутові та особисті речі. Відповідач пропонував їй викупити її частину квартиру, однак за суму, меншу, ніж вона просила, окрім того, не допустив техніка БТІ для переоформлення техпаспорту. Представник позивача вимоги позову підтримав, пояснив, що вимоги позивачки ґрунтуються на реалізації прав співвласника спірного житла, в даній справі право малолітнього сина на проживання не є предметом спору.. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на недоведеність позивачкою створення їй [PERSON] перешкод в користуванні квартирою. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини. За рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2013 р. у цивільній справі №2/489/2176/2013 за [PERSON] визнано право власності на ? частини квартири [ADDRESS], в порядку поділу спільного сумісного майна (а.с. 10, 8-9, 34-35). Квартира, відповідно до правовстановлюючого документу та даних технічної інвентаризації 2008 р., розташована на 6 поверсі 9 поверхового житлового будинку, має загальну площу 64,5 кв.м., житлову площу 35,1 кв.м., складається з двох житлових кімнат площею 17,2 і 17,9 кв.м., допоміжних приміщень коридору площею 12,4 кв.м., кухні 10,4 кв.м., вбиральні площею 1,5 кв.м., ванної площею 3,2 кв.м., балкону площею 1,9 кв.м. (а.с. 10, 29-31). В даній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON], [INFO] (а.с. 28). Позивачка, син [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають із матірю позивачки в однокімнатній квартирі [ADDRESS] загальною площею 31,7 кв.м, житловою 16,6 кв.м. (а.с. 27). У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. З огляду на наведене, позивачка, як співвласник квартири має право користування нею, а тому підлягає вселенню до квартири. Твердження представника відповідача про відсутність підстав для ухвалення такого рішення через не доведення створення відповідачем перешкод у користуванні житлом, суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 10 ЦПК України з боку відповідача жодного доказу на спростування показів позивачки під присягою та на підтвердження існування реального доступу їй до спірного житла не надано. Вимоги про вселення та визначення порядку користування не виключають одна одну. З врахуванням особистих неприязних відносин сторін, з метою надати їм ізольовані житлові кімнати, слід визначити порядок користування квартирою із залишенням неподільних допоміжних приміщень у спільному користуванні. Вимоги про призначення експертизи щодо зясування можливості поділу квартири в натурі сторони не заявляли. Оскільки заперечень проти порядку користування запропонованого позивачкою від відповідача не надходило то суд вважає за можливе встановити саме такий порядок як вона просить. Приписи ст. 358 ЦК України щодо визначення порядку користування з врахуванням ідеальних частин у праві власності не перешкоджають задоволенню позову, оскільки відповідачу виділяється більша з двох за площею, та відповідно за ідеальну частину, житлова кімната 17,9 кв.м., а тому немає підстав вважати його права порушеними. Отже, позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути 487,20 грн. судового збору.

Outcome: approved