Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У березні 2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю та передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Стислий виклад позиції позивача. Позивач у своїй позовній заяві просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] , із підстав того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 липня 2014 року по 01 грудня 2020 року, який розірваний Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Надалі сторони уклали Договір добровільного поділу спільного майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М., відповідно до умов якого будь-яке майно (Рухоме та нерухоме) або інші майнові та немайнові права, що придбані або іншим чином набуті Подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано або визначене як спільна часткова власність. Тобто, вказаним договором визначено, що у власності позивача залишається квартира [ADDRESS] , у власності відповідача - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У договірному порядку сторони визначили, що знімуться із місць реєстрації жилих приміщень один одного, однак відповідач домовленості не виконала, та у належній позивачу квартирі зареєстрована, однак не проживає протягом останніх двох років. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників. Ухвалою судді від 08 квітня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із визначенням дати проведення підготовчого засідання на 02 червня 2021 року. Ухвалою судді від 02 червня 2021 року підготовчий розгляд у справі відкладено на 11 серпня 2021 року. Ухвалою судді від 11 серпня 2021 року підготовче засідання у справі закрито, а справу призначено до розгляду на 11 листопада 2021 року. Стислий виклад позиції відповідача. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача та в подальшому за місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, яку відповідач отримала 27 серпня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. На підставі ст. 178 ЦПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 03 квітня 2014 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Кулик Н.М. Сторони у справі 01 липня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 01 грудня 2020 року, виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), розірвано шлюб між [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (відповідачем), про що складено відповідний актовий запис №158. Поряд із цим, 30 листопада 2020 року сторони уклали договір добровільного поділу спільного майна подружжя, відповідно до умов якого будь-яке майно (рухоме та нерухоме) або інші майнові та немайнові права (далі по тексту «МАЙНО»), що придбані або іншим чином набуті Подружжям до шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване або визначене, як спільна часткова власність; будь-яке майно (рухоме та нерухоме) або інші майнові та немайнові права (далі по тексту «МАЙНО»), що придбані або іншим чином набуті Подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружися, на чиє ім`я воно зареєстроване або визначене як спільна часткова власність. За твердженням позивача, [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] останні два роки, а відповідачка, будучи належним чином повідомленою про відкриття провадження у справі та ознайомленою із змістим позовних вимог, зворотного суду не довела. Крім того, відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного поділу спільного майна подружжя, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , залишається приватною власністю відповідача, як майно того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї в житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців. Одночасно стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знялась з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат У відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. Крім того, позивачем під час звернення із позовною заявою, заявлялась вимога про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу, що відповідно до наданого до суду розрахунку складає 10000 грн., про що необхідно зазначити наступне. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та Касаційного Адміністративного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19. Щодо цього питання свою позицію висловив КАС і у постанові від 16.04.2020 у справі №727/4597/19., зазначивши, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Поряд із цим, судом встановлено, що позивач та адвокат Древко Н.В. 10 березня 2021 року уклали договір про надання правової допомоги по цивільній справі, в якому визначили, що сторони досягли згоди, що оплата послуг адвоката здійснюється шляхом сплати гонорару за виконання робіт. Розмір та порядок сплати гонорару регулюється окремим Додатком до цієї Угоди. Даний Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання передбачених договором обов`язків Сторін, однак окремий додаток до цієї угоди до матеріалів справи не долучений. У зв`язку із зазначеним, на підтвердження обсягу виконаних робіт, адвокатом не долучено до матеріалів акту приймання-передачі послуг та документального підтвердження витрат позивача на правову допомогу та/або окремого додатку до договору про надання правової допомоги, який засвідчив порядок та розмір сплати гонорару, який позивач має сплатити, тому суд приходить до переконання, що в задоволенні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача витрат у розмірі 10000 грн, які понесені, як витрати на правову допомогу, слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved