Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з вказаним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач). Свої вимоги мотивувала тим, що з 06.10.1993 по 20.06.2017 року сторони перебували у шлюбі. На даний час обоє проживають у домоволодінні за адресою по [ADDRESS]. Дане домоволодіння зареєстроване за Відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на спадщину в порядку заповіту. Вказувала, що за час шлюбу дане домоволодіння з надвірними спорудами зазнали суттєвого покращення, та істотно збільшилось у своїй масі за рахунок спільної праці та коштів колишнього подружжя, а тому просила суд визнати право спільної сумісної власності на дане домоволодіння та будівельні матеріали, які були витрачені на прибудову «а1», сараї «В» та «Г». В судовому засіданні сторона Позивача просила позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказав, що домоволодіння жодним чином суттєво не поліпшувалось за час спільного шлюбу з Позивачем, а здійсненні добудови були виконані не спільною працею та особистими коштами Відповідача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено під час судового розгляду, з 06.10.1993 по 20.06.2017 року сторони перебували у шлюбі. На даний час обоє проживають у домоволодінні за адресою по [ADDRESS]. Дане домоволодіння зареєстроване за Відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на спадщину в порядку заповіту, і з 13.12.2007 року зареєстровано за ним, тобто було набуто ним в порядку спадкування в період існування шлюбу. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 СК України). Частинами 2, 4 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що є ознаками сім`ї. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Нормою ч. 1 ст. 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто зазначена норма передбачає можливість визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, якщо майно відповідача збільшилося в своїй вартості в наслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, а не автоматично порівну, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-606цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як випливає з технічної документації, ще до передачі у власність Відповідача вказаного будинку, сам будинок існував ще до укладення сторонами шлюбу (з 1969 року), був придатний для життя (мав стіни, фундамент, покрівлю, перекриття, підлогу, електрику та опалення). Основні надвірні споруди також були споруджені до 2007 року. Водночас, Позивач не надала суду доказів про те, що площа вказаного домоволодіння збільшилась, що мали місце ремонтні роботи проведені спільними коштами та працею сторін по справі, що в свою чергу суттєво збільшили саме спірне майно. Водночас, такі обставини заперечувалися іншою стороною, яка надала суду документальні докази проведених особистих витрат на певні будівельні матеріали. Жодна із сторін не клопотала суд про призначення будівельно-технічної експертизи. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння не може мати режим спільно сумісного майна колишнього подружжя, так як матеріали справи вказують, що в такому вигляді воно перейшло у власність Відповідача у час шлюбу в порядку спадкування, а тому у відповідності до статті 57 СК України є особистою приватною власністю Відповідача. Також, суд знаходить недоведеним факт здійснених спільних затрат та праці колишнього подружжя на зведення прибудови «а1», сараїв «В» та «Г», які є самочинним будівництвом, так як під час слухання справи, сторона Позивача жодних суттєвих доказів на підтвердження своїх вимог взагалі не надала. У зв'язку з вказаним, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed