Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

У вересні 2015 року в суд звернулася [PERSON] із зазначеним позовом та, посилаючись на статті 203, 215, 225 ЦК України, просила визнати недійсним правочин заяву [PERSON] про прийняття спадщини після померлого сина. Позивач пояснила, що з жовтня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 10 травня 2009 року; заповіту не залишив. За життя йому належав будинок з господарськими будівлями № 12 по провулку Петровського у м. Кременчуці, який успадкували як спадкоємці першої черги за законом вона та [PERSON] У серпні 2015 року від своєї знайомої [PERSON] вона дізналася, що [PERSON] страждала психічним захворюванням, тому, подаючи заяву про прийняття спадщини, перебувала в стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] вважала, що строк позовної давності пропущений нею з поважних причин - чоловік за життя приховував, що його мати хворіє на психічний розлад та періодично отримує лікування, отже вона не знала і не могла знати про наявність у [PERSON] прогресуючої психічної хвороби, яка може бути підставою для визнання правочину недійсним. Просила поновити їй строк позовної давності, визнавши причини його пропуску поважними (а.с. 220). [PERSON] проти позову заперечувала. Пояснила суду, що вона є спадкоємицею своєї матері [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті сина [PERSON]. Мати померла 20 листопада 2010 року; свідоцтва про право на спадщину вона не отримала. [PERSON] вважала, що позовні вимоги [PERSON] є черговою спробою у будь-який спосіб позбавити її спадкового майна, право власності на яке вона отримала згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 2014 року. [PERSON] заперечувала, що її мати страждала на психічний розлад. На її думку, заява про прийняття спадщини не є правочином, який підпадає під визначення положень статей 215, 216 ЦК України. Окрім того, психічна хвороба дієздатної особи чи такої особи, що визнана судом недієздатною, не позбавляє її права прийняти спадщину чи отримати у власність майно у інший спосіб, не заборонений законом. Представник третьої особи третьої державної Кременчуцької нотаріальної контори - [PERSON] у вирішенні спору покладалася на розсуд суду. Звертала увагу суду, що відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України недієздатна особа вважається такою, що прийняла спадщину. Третя особа - Світловодська районна державна нотаріальна контора просила слухати справу без участі її представника (а.с. 110). В єдиному реєстрі нотаріусів відсутня інформація про третю особу - приватного нотаріуса [PERSON]; зі слів відповідача він помер. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснила, що на початку весни 2009 року зустріла [PERSON] з його матір»ю на порозі поліклініки Світловодської міської лікарні. Він розповів, що мати поводиться неадекватно, періодично його не впізнає, часто йде з дому, нездатна до самообслуговування, через що потребує стаціонарного лікування. Свідок підтвердила, що тільки влітку 2015 року під час випадкової зустрічі з [PERSON] розповіла їй про ці обставини. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 жовтня 2004 року (а.с. 5). 10 травня 2009 року [PERSON] помер у віці 56 років (а.с. 6); заповіту він не залишив. На підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2001 року [PERSON] був власником житлового будинку з надвірними будівлями № 12 по провулку Петровського у м. Кременчуці (а.с. 9). Спадщину після його смерті прийняли два спадкоємця першої черги: дружина [PERSON], яка подала заяву про прийняття спадщини 15 травня 2009 року (а.с. 49), та мати [PERSON], яка подала заяву про прийняття спадщини 19 травня 2009 року (а.с. 139). [PERSON] померла 20 листопада 2010 року (а.с. 76, зворот). Свідоцтво про право на спадщину вона не отримала; заповітів від її імені не зареєстровано. Спадщину після неї прийняла її донька [PERSON] (а.с. 76). Раніше [PERSON] зверталася в суд з позовами до [PERSON] та виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання права власності на спільне майно подружжя та збільшення частки у спільному майні. Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що у період подружнього життя вона та чоловік за спільні кошти реконструювали житловий будинок, практично збудувавши новий на старому фундаменті. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 року було скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 листопада 2013 року в частині визнання будинку № 12 по провулку Петровського в м. Кременчуці спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнання права власності за [PERSON] на ? частини будинку та за [PERSON] на ? частину будинку. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено (а.с. 82-84). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 червня 2014 року касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 року залишено без змін. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 216 від 19 травня 2016 року (а.с. 163-176) [PERSON], [INFO], померла 20 листопада 2010 року, станом на 19 травня 2009 року, тобто на час написання заяви про прийняття спадщини... страждала психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції ...; в силу наявного у неї психічного розладу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим нормам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Статтею 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частиною другою-четвертою статті 1273 цього кодексу. [PERSON] станом на 19 травня 2009 року страждала судинною (атеросклеротичною) деменцією, внаслідок чого не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. За життя вона не визнавалася судом недієздатною. Право спадкувати після смерті сина [PERSON] мала в силу закона статті 1261 ЦК України. Здатність мати цивільні права та обов»язки (цивільну правоздатність), яка виникає у фізичної особи у момент її народження та припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), мають усі фізичні особи. Обсяг цивільної правоздатності особи не залежить від її психічного стану. Отже, подавши заяву про прийняття спадщини, [PERSON] скористалася своїм правом. Дії спадкоємця були правомірними і не порушували нічиїх прав. Так само, відповідач [PERSON], прийнявши спадщину після смерті [PERSON], діяла правомірно і прав позивача [PERSON], яка також успадкувала частину спадкового майна, не порушила. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Доказів про те, що [PERSON] будо достеменно відомо про психічний розлад [PERSON] за життя останньої, суду не надано, тому суд вважає, що [PERSON] строк позовної давності не пропустила. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,-

Outcome: dismissed