Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У вересні 2016 року скаржник звернувся до суду з даною скаргою, посилаючись на те, що 07.09.2015 року старшим державним виконавцем Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі - Виконавча служба) винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 52149386 з примусового виконання виконавчого листа № 285/6210/13-ц, виданого 09.02.2016 року Новоград-Волинським міськрайонним судом, про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) на його користь 365,4 грн. судового збору, з підстав непідвідомчості виконавчого документа Виконавчій службі. Оскільки право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби що можуть вчиняти дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу, вважає, що виконавчий документ ним пред'явлений до належного органу виконавчої служби, тому відсутні підстави вважати, що виконавче провадження непідвідомче Виконавчій службі. Просив визнати дії старшого державного виконавця Виконавчої служби щодо відмови у відкритті виконавчого провадження протиправними, постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 52149386 від 07.09.2016 року скасувати та зобов'язати старшого державного виконавця Виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 285/6210/13-ц, виданим 09.02.2016 року Новоград-Волинським міськрайонним судом. Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав та просив її задовольнити. Державний виконавець в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні скарги, мотивуючи тим, що оскаржувана постанова була винесена правомірно, відповідно до вимог Закону. Представник боржника Банку в письмових запереченнях просив відмовити в задоволенні скарги та слухати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені ч.2 ст.2 Закону, які є представниками влади і здійснюють примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом (ч.2 ст.4 Закону). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом. Установлено, що на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду, яке набрало законної сили 03.09.2015 року, 09.02.2016 року було видано виконавчий лист про стягнення з Банку на користь [PERSON], скаржника по справі, 365,4 грн. сплаченого судового збору. У випадку пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження згідно п.4 ч.1 ст. 26 Закону. Відмовляючи 07.09.2016 року у відкритті виконавчого провадження на підставі п.4 ч.1 ст. 26 Закону, старший державний виконавець Виконавчої служби виходив із того, що виконавчий документ пред'явлено до відділу ДВС не за підвідомчістю, оскільки у виконавчому листі вказано адреса боржника м. Дніпропетровськ. Стаття 20 Закону передбачає, що у разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Таким чином, визначаючи можливість відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням майна боржника, законодавець фактично передбачив, що стягувач повинен надати докази щодо наявності майна на території виконавчої служби, з заявою про відкриття виконавчого провадження до якої він звертається, з метою уникнення порушення діючого законодавства в частині відкриття виконавчого провадження не за місцем виконання рішення З оглянутого в судовому засіданні виконавчого провадження № 52149386 слідує, що направляючи поштою до Виконавчої служби виконавчий лист № 285/6210/13-ц для його виконання, скаржник [PERSON], окрім самого листа та заяви про його пред'явлення від 02.09.2016 року, не надав жодних відомостей про наявність майна у боржника, Банку, на території, підвідомчій Виконавчій службі, та не вказав про нього і в самій заяві, пославшись лише на саму ст. 20 Закону. Оскільки будь-яких даних, які б свідчили, що на території Виконавчої служби є майно, яке належить стягувачу Банку, у державного виконавця на момент прийняття виконавчого документа не було, а тому суд дійшов висновку про законність винесення ним постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 26 Закону. Отже, в задоволенні поданої скарги слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed