Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про визнання довіреності недійсною, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 червня 2008 року за № [NUMBER] , зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 3-27104 співвласниками квартири [ADDRESS] є - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Приватизація даної квартири здійснена від імені [PERSON] , відповідачем по справі - [PERSON] на підставі довіреності від 11 квітня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М., зареєстрованої в реєстрі за № 1752. Позивач вважає, що померла [PERSON] , довіривши реалізацію своїх майнових прав відповідачці, без врахування інтересів та потреб онуки, яку вона зобов`язана утримувати, порушила вимоги діючого законодавства, що є підставою для визнання довіреності недійсною. Представник позивача в судове засідання з`явилася. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання з`явилися. Позовні вимоги позивача не визнали та просили суд відмовити у їх задоволені. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Але від нього до канцелярії суду надійшла заява, відповідно до якої він просить суд розглянути справу у його відсутність та у разі ухвалення рішення врахувати інтереси дитини. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 червня 2008 року за № 210634, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 3-27104 співвласниками квартири [ADDRESS] є - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Приватизація даної квартири здійснена від імені [PERSON] , відповідачем по справі - [PERSON] . на підставі довіреності від 11 квітня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М., зареєстрованої в реєстрі за № 1752. Згідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Суд не може погодитися зі ствердженням позивача про те,що підписана [PERSON] довіреність, була надана відповідачці для здійснення приватизації, без урахування на її думку, потреб та інтересів онуки [PERSON] , так як позивачем не було надано на розгляд суду жодного доказу, які б це підтверджували. Крім того, суд також не може прийняти до уваги, те що довіривши реалізацію своїх майнових прав відповідачці, без врахування інтересів онуки, [PERSON] порушила вимоги діючого законодавства, бо, як вибачається з матеріалів справи, спірна довіреність ні в якому разі не порушила майнові права онучки [PERSON] , так як заява яка була надана до КП «Міське агентство з приватизації житла» Малиновське районне відділення від 10 червня 2008 року була подана від імені [PERSON] та [PERSON] та була підписана представником [PERSON] та опікуном [PERSON] . Відповідно до ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі: закінчення троку довіреності; скасування довіреності особою яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи якій видали довіреність; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У своїх вимогах, позивачем було заявлено, що зміст довіреності не відповідає внутрішній волі [PERSON], яка не мала намірів та бажання здійснювати відчуження належного їй майна, приватизацію будь-якого майна, створення будь-яких юридичних осіб та інше, суд не може прийняти до уваги, так як висловлене спростовується матеріалами справи, а саме тим, що відповідно до чинного законодавства, [PERSON] у період з 11 квітня 2008 року, тобто з моменту підписання довіреності на ім`я [PERSON] до 01 листопада 2010 року - до часу смерті, до нотаріуса не надійшло жодного звернення щодо скасування спірної довіреності, доказів, які спростовували висловлене, позивачем надано на розгляд суду не було. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed