Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, в обґрунтування якого зазначив, що 12 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування частини квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подарував позивачу 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . 24 жовтня 2018 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Тертишника Д.О. із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак рішенням державного реєстратора № 43712105 від 26 жовтня 2018 року у проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири було відмовлено у зв`язку із наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру в цілому за особою відмінною від особи заявника на підставі договору купівлі продажу. Позивачу стало відомо, що [PERSON] від імені [PERSON] 17 вересня 2018 року уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого квартира [ADDRESS] перейшла у власність до [PERSON] з розміром частки 1. Позивач вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , він без належних на те правових підстав був позбавлений права власності на частку квартири. [PERSON] просив суд витребувати 1/2 частину квартири [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] . \~ \~ \~ \~Копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та додатками до неї відповідач отримав 16 квітня 2019 року, однак відзиву на позовну заяву не подав. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 25 березня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, заяву [PERSON] про забезпечення позову та клопотання [PERSON] про зустрічне забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено частково. Заборонено відчуження 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1472752463101), яка належить на праві власності [PERSON] , до розгляду справи по суті. У порядку зустрічного забезпечення зобов`язано позивача [PERSON] протягом десяти днів з дня отримання ухвали внести на депозитний рахунок Дзержинського районного суду м. Харкова 344855 грн. Роз`яснено [PERSON] , що протягом десяти днів з дня отримання ухвали про зустрічне забезпечення необхідно надати суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення. Також роз`яснено, що згідно з положеннями ч. 10 ст. 154 ЦПК України, якщо особа, за заявою якої застосовані заходи забезпечення позову, не виконує вимоги суду щодо зустрічного забезпечення у визначений судом строк, суд скасовує ухвалу про забезпечення позову та про зустрічне забезпечення. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2021 року на підставі рішення зборів суддів та розпорядження керівника апарату суду №02-06/625, виданого відповідно до наказу голови суду №02-03/28 від 03 березня 2021 року, про відрахування зі штату судді Омельченко К.О. у зв`язку зі смертю, справу розподілено судді Дзержинського районного суду м. Харкова Латці І.П. Ухвалою суду від 23 березня 2021 року справу прийнято до провадження судді Латки І.П. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 26 травня 2021 року скасовано заборонену відчуження 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1472752463101), яка належить на праві власності [PERSON] ; скасовано заходи зустрічного забезпечення щодо зобов`язання позивача [PERSON] внести на депозитний рахунок Дзержинського районного суду м. Харкова 344855 грн. У судове засідання позивач не з`явився, в письмовій заяві просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 96). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено обставини про те, що 12 червня 2012 року на підставі договору дарування частини квартири, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. та зареєстрованому в реєстрі за №223, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS] . Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157899707 від 28 лютого 2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенком Василем Володимировичем, зареєстровано за [PERSON] . У зв`язку тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру в цілому за особою відмінною від особи - заявника, рішенням державного реєстратора № 43712105 від 26 жовтня 2018 року [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частини даної квартири. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Позивач посилається на те, що відповідач зареєстрував за собою право власності на належну йому частину у нерухомому майні, тобто незаконно заволодів ним, у зв`язку з чим позивач не має можливості зареєструвати таке право за собою, отже його право є порушеним та підлягає захисту, зокрема шляхом витребування цього майна від відповідача. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц (провадження № 61-18736сво18). Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц дійшов висновку, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. За таких обставин ефективним способом захисту права власності на спірне майно є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на це майно. За приписами статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судом встановлено, що відчуження належної [PERSON] на підставі договору дарування від 12 червня 2012 року 1/2 частини квартири [ADDRESS] , здійснено поза його волею як власника майна, шляхом укладення 17 вересня 2018 між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Отже, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , вибула з володіння [PERSON] поза його волею. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки майно - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , набуто [PERSON] без достатньої правової підстави, адже [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , не мала права на його відчуження, у зв`язку з чим 1/2 частини вказаної квартири підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь власника - [PERSON] . У зв`язку із задоволенням позовних вимог згідно вимог ст. 141 ЦПК України підтверджені документально судові витрати в розмірі 3448,55 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved