Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, зазначивши що він перебуває у трудових відносинах з відповідачем по теперішній час. За період з жовтня 2014 року по липень 2015 року відповідач нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату в розмірі 9115,13 грн., внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені. Просив стягнути на його користь заборгованість з виплати заробітної плати у вказаному розмірі, моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наданий відповідачем розрахунок заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 8841,80 грн. визнає та просить стягнути на його користь. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги позов визнають частково, оскільки розбір заборгованості з виплати заробітної плати з урахуванням компенсації становить 8841,80 грн. Зазначена сума також вказана виходячи з виплачених податків та інших обовязкових платежів, що підтверджується відповідною довідкою, виданою бухгалтерією підприємства. Інші позовні вимоги вважає недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується відповідними відомостями у його трудовій книжці. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №238/ро-524, виданої 05 жовтня 2015 року ПАТ «Азовзагальмаш» у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року в сумі 8841,80 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана з урахуванням компенсації та вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Оскільки позивачем визнано суму заборгованості по заробітній платі, суд позовні вимоги задовольняє в цій частині в повному обсязі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода. Суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200,00 грн. Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн., в підтвердження чого представлено договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію. Перевіряючи обґрунтованість нарахованих та сплачених позивачем витрат на правову допомогу адвокату суд зауважує, що в акті прийому передачі серед наданих послуг значиться складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи. При цьому вартість вказаної послуги згідно акту становить 48,72 грн. Проте позивачем не надано доказів виконання адвокатом вказаного виду робіт (послуг), не представлено доказів звернення із адвокатським запитом до відповідача та не додано до позову отриманих від відповідача відомостей на адвокатський запит. Згідно вимог статті 11, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, зменшивши їх на 48,72 грн., як фактично не надані та недоведені. У звязку із цим розмір фактично понесених та доведених витрат на адвоката становить 243,60 грн. (292,32грн. - 48,72 грн.). Також з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 974,40 грн.

Outcome: partial