Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначала, що вона 8 років 7 місяців 5 днів незаконно була позбавлена волі за злочин, якого не скоювала, чим їй завдано тяжких моральних страждань, тому просила стягнути з Державного бюджету на її користь у відшкодування завданої моральної шкоди 1 567 500 доларів США (по курсу НБУ на день прийняття рішення), а також за час перебування під слідством без позбавлення волі з 08.06.2010 по 01.03.2014 - 132 000 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] за рахунок Державного бюджету 500 000 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові, до якої приєдналась прокуратура Чернігівської області, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права. [PERSON] у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення сторін та їх представників, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові, до якої приєдналась прокуратура Чернігівської області, підлягає відхиленню, а апеляційна скарга [PERSON] - частковому задоволенню. Рішення Деснянського районного суду від 25 червня 2014 року необхідно змінити, збільшивши розмір морального відшкодування, зважаючи на наступне. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.11.2001 року [PERSON] було затримано за підозрою у вбивстві [PERSON] та взято під варту (постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.11.2001 року про обрання міри запобіжного заходу). Пізніше їй було пред'явлено обвинувачення. Вироком Деснянського районного суду від 21.04.2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 15.03.2005 року, [PERSON] визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених статтями 185 частина 1, 115 частина 1 КК України, та їй призначено покарання остаточно за сукупністю злочинів у вигляді 10 років позбавлення волі. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 15 листопада 2012 року, яке стало остаточним з 16 лютого 2013 року, визнано порушення Україною прав [PERSON] на справедливий розгляд її справи судами всіх інстанцій про встановлення обґрунтованості висунутого проти неї кримінального обвинувачення та права на захист від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, гарантованих пунктом 1 та підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2013 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року, ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року та ухвала Верховного Суду України від 15.03.2005 року щодо [PERSON] скасовані, а справу направлено на нове розслідування. Постановою першого заступника прокурора м. Чернігова від 01.03.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON] за фактом умисного вбивства за ст. 94, ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) закрите у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у суді. Після умовно-дострокового звільнення 08.06.2010 вона знаходилася під слідством в якості обвинуваченої до 01.03.2014. Таким чином, під слідством [PERSON] знаходилася з 03.11.2001 по 01.03.2014 - 12 років 3 міс. 25 днів, в т.ч. під вартою з 03.11.2001 по 08.06.2010 року - 8 років 7 міс. 5 днів. Відповідно до ч. 4 ст. 62 Конституції України, у разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також чч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 2 згаданого Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Пункт 5 частини 1 статті 3 вказаного Закону передбачає відшкодування громадянинові моральної шкоди у випадках передбачених ст. 1. Частиною 5 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, відповідно до вимог Закону, суд має враховувати, що таке відшкодування проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст. 13 цього Закону). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно зробив висновок про наявність правових підстав для відшкодування [PERSON] заподіяної моральної шкоди. Судом правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка, вірно визначені правові норми, що їх регулюють. Доводи апеляційної скарги Управління Держказначейства України у м. Чернігові, до якої приєдналась прокуратура Чернігівської області, їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення. Твердження апелянта про те, що відшкодувати позивачу моральну шкоду можливо лише за умови встановлення незаконності дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1179 ЦК України, п. 3 ч. 1 ст. 1 ЗУ „Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода громадянинові, завдана в результаті незаконного засудження, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Прокуратурою області також не надано доказів на підтвердження своїх доводів про те, що [PERSON] шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини у процесі досудового розслідування або судового провадження і цим сприяла її незаконному засудженню. У день затримання [PERSON] вона мала можливість зателефонувати знайомому та попросити знайти адвоката. 5 листопада 2001 року адвокат був призначений, але не мав можливості зустрітись з [PERSON] через неналежну організацію попереднього слідства. До зустрічі з адвокатом [PERSON] була введена в оману та зізналась у скоєнні злочину. Через день, маючи змогу зустрітись з адвокатом, вона відмовилась від даних раніше зізнавальних показань. Зізнавальні показання [PERSON] давала під натиском співробітників міліції і було встановлено, що вона була залучена як понята при огляді місця злочину, а також пізніше допомагала потерпілому наводити порядок в квартирі, де було скоєно вбивство. Таким чином, у органів правосуддя та слідства були всі підстави для встановлення істини по справі на основі зібраних доказів, а не лише зізнавальних показань [PERSON], від яких вона відразу ж відмовилась. Стягуючи кошти у відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із вимог Бюджетного кодексу України, ст. 1176 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до яких відшкодування шкоди проводиться за рахунок державного бюджету. У зв'язку з наведеним вище, апеляційна скарга Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, до якої приєдналася прокуратура області, підлягає відхиленню. Проте, апеляційний суд вважає, що сума 500 000 грн., стягнута судом першої інстанції на користь [PERSON], не в повній мірі відповідає нанесеній їй моральній шкоді. Враховуючи вимоги закону а також те, що позивач у результаті незаконного засудження за тяжкий злочин зазнала великих моральних страждань, за час її тривалого перебування під вартою порушились її особисті та професійні зв'язки, вона втратила роботу та заробіток, була позбавлена можливості будувати своє життя відповідно до своїх бажань та прав, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням судової практики по даній категорії справ, апеляційний суд вважає за необхідне збільшити суму морального відшкодування до 1 500 000 грн., які підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання з єдиного казначейського рахунка. Таким чином, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду - зміні.

Outcome: partial