Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Проектно-монтажна майстерня «Кронос»: -заборгованості по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року та травень 2014 року, що складає 8366,66 грн.; -донарахувань заробітної плати за серпень-вересень 2013 року та січень 2014 року в розмірі 8244,00 грн.; -компенсацію за затримку виплати заробітної плати, яка станом на 01.03.2015 року становить 12600,00 грн.; -моральну шкоду в розмірі 20000,00грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07.05.2013 по 31.05.2014 вона працювала на підприємстві ТОВ «Проектно-монтажна майстерня «Кронос» спочатку на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи, а згодом за переведенням на посаді заступника генерального директора, та генерального директора підприємства. При звільненні з роботи за угодою сторін, на підставі ст.36 п.1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), повний розрахунок проведено не було внаслідок відсутності коштів на розрахунковому рахунку підприємства. За таких обставин, з посиланням на ст.ст. 115, 116, 117 та 237-1 КЗпП України, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. В судове засідання позивач не прибула, надіслала суду заяву із клопотанням про розгляд справи за її відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до судового засідання свого представника не направив, у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належно повідомлений про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не сповіщав, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечувала позивач. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.05.2013 позивач була прийнята на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Проектно-монтажна майстерня «Кронос», згідно наказу №5 від 07.05.2013. В подальшому, наказом №1-п від 03.06.2013 з цієї дати позивач переведена на посаду заступника генерального директора, а згідно наказу №1 від 05.02.2014 - переведена на посаду генерального директора підприємства. Звільнена позивач з посади генерального директора ТОВ «Проектно-монтажна майстерня «Кронос» на підставі ст.36 п.1 КЗпП України згідно наказу №6 від 31.05.2014, про що свідчить копія трудової книжки позивача, наявна в матеріалах справи (а.с.3). З наданої позивачем довідки №б/н від 31.05.2014 вбачається, що за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року їй нарахована заробітна плата в сумі 12728,76 грн. (до виплати), виплачено - 4362,10 грн., залишилось до сплати - 8366,66 грн. (а.с.4). Позивач стверджувала, що при нарахуванні та виплаті їй заробітної плати за серпень-вересень 2013 року та січень 2014 року не в повній мірі враховано дані табелю обліку робочого часу, що вплинуло на розмір нарахованої заробітної плати. Так, з представлених позивачем копії табелю обліку робочого часу, [PERSON] відпрацьовано у серпні 2013 року - 20 робочих днів, у вересні 2013 року - 22 робочих днів. В січні 2014 року, згідно довідки №б/н від 31.05.2014, заробітна плата позивачеві нарахована в розмірі 325,00 грн. (при окладі 1300,00 грн.). Проте, позивач стверджувала про те, що нею відпрацьовано повний місяць, будь-яких наказів про зменшення виплат, тощо, не видавалося. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В ході розгляду справи судом на адресу відповідача ТОВ «Проектно-монтажна майстерня «Кронос» судом п'ять разів надсилалися запити з витребуванням належним чином засвідчених документів на підтвердження нарахованої та виплаченої заробітної плати [PERSON], довідку про розмір заборгованості по заробітній платі останньої. При цьому, повідомлялося, що ненадання відповіді на запит суду є свідченням про неповагу до суду, що може бути наслідком відповідальності, передбаченої ст. 185-3 КУпАП. Між тим, запити суду залишилися без відповіді, письмових заперечень суду не надано, документальних підтверджень нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачеві за спірний період не представлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення ( ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача, а нарахування заробітної плати відповідало відпрацьованому часу. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі за жовтень 2013 року - травень 2014 року у розмірі 8366,66 грн., донарахувань заробітної плати за серпень-вересень 2013 року та січень 2014 року в розмірі 8244,00 грн. підлягають задоволенню. Також, з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, беручи до уваги наданий позивачем розрахунок обчислення середньої заробітної плати за період затримки: червень 2014 року - лютий 2015 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки належної позивачу заробітної плати у розмірі 12600,00 грн. за вирахуванням податків. Доказів щодо зворотного суду не надано. Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року зі змінами згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Судам необхідно враховувати, що відповідно ст. 2371 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зважаючи на те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, ураховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що в день звільнення позивача з займаної посади, відповідачем, як роботодавцем, не було проведено з нею остаточного розрахунку, що спричинило у неї стресовий стан, моральні страждання, призвело до суттєвого погіршення її матеріального становища, негативних змін у звичайних умовах її життя, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також, тривалого захисту свого порушеного права в суді, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2 500,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Згідно з п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 318,00 грн.

Outcome: partial