Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

У березні 2018 року до суду із позовною заявою звернулася [PERSON], відповідно до вимог якої, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 1,9777 га, що виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Сморжівської сільської ради Радехівського району, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] В обґрунтування позову посилається на обставини, що 21.07.2017 року в с.Щуровичі Радехівського району померла її мати [PERSON]. 19 квітня 2013 року спадкодавець склала заповіт, посвідчений Сморжівською сільською радою, зареєстрований в реєстрі за №17 та, за яким усе своє майно, яке на день смерті буде належати їй і на яке за законом вона матиме право, заповіла позивачу. У результаті відповідного звернення спадкоємця, приватний нотаріус Радехівського районного нотаріального округу 03.11.2017 року відкрила спадкову справу після смерті матері [PERSON]., однак видати свідоцтво про право на спадщину по Державному акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який виданий на ім'я [PERSON] відмовляється, з посиланням на те, що такий виданий після смерті останнього. Зазначає, що [PERSON], який помер [INFO] року був чоловіком її матері [PERSON] і, яка, як зазначалося вище, померла [INFO] Позивач наголошує, що [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті чоловіка [PERSON], оскільки на день смерті того проживала разом із ним. Оскільки в даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з наведеними обставинами, вважає єдиним вірним шляхом за захистом своїх невизнаних прав - звернення до суду. Позивач в судове засідання не з'явилася. Надавши до суду заяву, із підтриманням вимог, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.34). Позов просить задоволити. Також і представник відповідача - Сморжівської сільської ради Радехівського району у судове засідання не з'явився. Скерував до суду заяву, із визнанням позовних вимог, просив розгляд справи здійснити за його відсутності (а.с.35). Із врахуванням наведеного, на підставі ч.ч.3,4 ст.200, ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Розглянувши подані учасниками справи заяви та дослідивши подані ними документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Так, судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] (а.с.9), якому належала земельна ділянка загальною площею 1,9777 га, що виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території Сморжівської сільської ради Радехівського району (а.с.13). [INFO] [PERSON] помер (а.с.8). Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР ( був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом 6-ти місяців з дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачену цією статтею, фактично вступив у володіння або управління спадковим майном чи подав заяву до нотаріальної контори. Із довідки Сморжівської сільської ради Радехівського району №1034 від 04.12.2017 року беззаперечно визначається, що [PERSON] (помер [INFO] року) на час смерті був зареєстрований і проживав [ADDRESS] і разом із ним була зареєстрована [PERSON], а заповіт від імені померлого не посвідчувався (а.с.18). Наведене дає підстави стверджувати, що [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті свого чоловіка [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла (а.с.7) та за життя склавши заповідальне розпорядження, усі свої майнові та немайнові права заповіла [PERSON] - позивачу у справі (а.с.2,12). Також, суд зауважує, що за зверненням [PERSON] (спадкоємця) до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], відкрито спадкову справу №122/2017 (а.с.14) та видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкової маси, однак оскільки Державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім'я [PERSON] 26 лютого 2001 року (а.с.13), тобто після смерті спадкодавця (а.с.8), наведене в цілому унеможливлює реалізацію спадкових прав позивача у позасудовому порядку (а.с.21). Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). У розумінні положень статей 81 та 131 Земельного кодексу України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Відсутність у [PERSON] належних правовстановлюючих документів на спадкову масу, в цілому унеможливлює реалізацію її спадкових прав у позасудовому порядку. Також, суд зауважує, що представник відповідача визнав повністю заявлений стороною позивача позов, шляхом подання суду у письмовій формі відповідної заяви (а.с.35). В силу вимог ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке ж право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову представником відповідача є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у статтях 49 та 206 ЦПК України і цим правом щодо предмета спору такий розпоряджається на власний розсуд. Судом встановлено, що представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову, не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання представником відповідача позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У розумінні вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача на користь позивача стягнути понесені нею судові витрати.

Outcome: approved