Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПН Комм'юнікейшнз» (далі - відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) про визнання незаконною процедури звільнення з посади генерального директора. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 31.08.2010 року на підставі рішення Загальних зборів учасників - протоколу №1/08/10 від 30.08.2010 року позивача було призначено Генеральним директором ТОВ «СПН ОГІЛВІ». В 2014 році було змінено назву на «СПН КОММ'ЮНІКЕЙШНЗ». На час відпустки позивача по вагітності та пологам, відповідно протоколу № 1 від 29.12.2015 року виконуючим обов'язки Генерального директора було призначено [PERSON]. Позивачем було видано наказ, яким вона поклала на Колістратенко всі повноваження генерального директора і надала їй право підпису усіх документів. 01.08.2016 року позивач достроково вийшла з декретної відпустки, і відповідно до Наказу від 02.08.2016 року приступила до обов'язків Генерального директора, під час призначеної перевірки підприємства було виявлено багато порушень зі сторони [PERSON] В доступі до розпорядження рахунками підприємства їй було відмовлено, оскільки поступило рішення засновника від 26.08.2016 року про її відсторонення від виконуючих обов'язків генерального директора. 29.08.2016 року позивачем було написано заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідно Наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «СПН Комм'юнікейшнз» № б/н від 12.09.2016 року позивача було звільнено з посади Генерального директора за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Відповідно Протоколу №б/н від 12.09.2016 року [PERSON] призначено на посаду Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СПН Комм'юнікейшнз» з 13.09.2016 року. Представники засновника [PERSON] та [PERSON] запевнили позивача, що нададуть вихідну допомогу у розмірі шестимісячного окладу, звільнять за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, нададуть позитивні рекомендації та забезпечать подальше працевлаштування або виплату середньомісячної зарплати на протязі 3-ох місяців. Позивачу не було видано трудову книжку та наказ про звільнення в день звільнення, що порушувало її законні права. Позивач вважаю, що процедура звільнення пройшла з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки існує суперечність між записом в трудовій книжці та доданими документами до реєстраційної дії 05.09.2016 10741070025012583. Тому позивач, з урахуванням уточнюючої заяви, просив суд визнати дії [PERSON], на підставі неналежно оформлених документів з 30.08.2016 року незаконними стосовно блокування доступу, як генерального директора до рахунків ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз», відкритих у відділенні №20 ПУМБ; визнати дії [PERSON] по не допуску її до роботи з 01.09.2016 року незаконними та такими, що проводились з порушенням вимог чинного законодавства та без належних підстав; визнати незаконним звільнення 02.09.2016 року в частині невидачі трудової книжки, та невидачі довідки про розрахунки та копії наказу про звільнення; скасувати наказ про звільнення від 02.09.2016 року в порядку п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, визнавши незаконним одночасне застосування разом зі ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням»; зобов'язати відповідача ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.09.2016 року включно по 21.09.2016 року в розмірі 14772,68 грн.; зобов'язати відповідача ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз», за порушення вимог ст.. 184 КЗпП України виплатити їй заробітну плату за три місяці у розмірі 75000,00 грн.; зобов'язати відповідача ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» видати новий наказ про звільнення її за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; зобов'язати відповідача ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» внести зміни до трудової книжки шляхом анулювання останнього запису та внесення запису від 21.09.2016 року «звільнено за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову. Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини не явки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень до суду не надходило. Суд, заслухавши надані пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що 30.08.2010 року відповідно до Протоколу № 1/08/10 загальних зборів учасників ТОВ «СПН ОГІЛВІ» позивача було обрано Генеральним директором ТОВ «СПН ОГІЛВІ» (а.с. 5). Відповідно до Рішення учасників Товариства, протоколу №1/2014 року від 24.04.2014 року змінено найменування на ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» з 05.05.2014 року, що також підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 60). Відповідно Наказу від 05.01.2015 року [PERSON] призначено виконуючою обов'язки Генерального директора ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» з 05.01.2016 року (а.с. 159). Відповідно Наказу №1-П/2016 року від 05.01.2015 року позивачу надано оплачувану відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами загальною кількістю 96 календарних днів з 06.01.2016 року по 10.04.2016 року (а.с. 157). Відповідно Рішення №1-2016 єдиного учасника ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» від 26.08.2016 року, прийнято рішення про відсторонення та звільнення позивача з посади Генерального директора з 26.08.2016 року, та обрання Генеральним директором [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно Протоколу Загальних зборів учасників «СПН Комм'юнікейшнз» від 31.08.2016 року, із врахуванням заяви позивача про звільнення за власним бажанням, припинено повноваження позивача як генерального директора та відкликано з посади з 26.08.2016 року, на підставі заяви [PERSON] - призначено її на посаду Генерального директора Товариства з 02.09.2016 року (а.с. 40). Відповідно Протоколу Загальних зборів учасників «СПН Комм'юнікейшнз» №б/н від 02.09.2016 року, скасовано прийняті рішення від 31.08.2016 року (а.с. 103-104). Відповідно Наказу №30-К/2016 від 02.09.2016 року позивача звільнено з посади Генерального директора ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» в порядку п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 43). Відповідно Наказу №31-К/2016 від 02.09.2016 року [PERSON] призначено на посаду Генерального директора ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» згідно ч. 4 ст. 24 КЗпП України (а.с. 44). Відповідно Наказу б/н від 02.09.2016 року скасовано наказ №31-К/2016 від 02.09.2016 року про призначення генерального директора (а.с. 105). Відповідно Протоколу Загальних зборів учасників «СПН Комм'юнікейшнз» від 12.09.2016 року, позивача було звільнено з посади Генерального директора за власним бажанням, призначено [PERSON] на посаду Генерального директора Товариства з 13.09.2016 року (а.с. 123). Позивача було звільнено з посади Генерального директора за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України згідно з Наказом №б/н від 12.09.2016 року (а.с. 60). Відповідно Наказу №б/н від 13.09.2016 року [PERSON] прийнято на основну роботу на посаду Генерального директора ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» з 13.04.2016 року (а.с. 124). Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 05.09.2016 року головним органом управління є збори учасників, керівником з 02.09.2016 року [PERSON] (а.с. 10). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Верховний суд України, зокрема, у Постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12 наступну виклав правову позицію : за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до виписки з рахунку, позивачу було 05.09.2016 року начислено 97136,50 грн. від ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз» (а.с. 61). Судом встановлено, що позивачу було сплачено грошові кошти в розмірі 97136,50 грн., з яких 8598,85 грн. виплата грошових коштів при звільненні, а 88564,65 було помилково зараховано на рахунок позивача, та відповідно листа від 16.09.2016 року позивач мала повернути їх на рахунок ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз», що підтверджується також довідками від 16.09.2016 року (а.с. 176-177, 181-182). Відповідно п. 4 постанови №13 від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що спори, пов'язані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Таким чином, при розгляді зазначеної категорії справ необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства. Способом захисту порушених або оскаржуваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобов'язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов'язків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів акціонерів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Отже, мають бути присутні дві обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою та повинно відбутись припинення його повноважень та звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського підприємства. За змістом п.5 ст.41 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є припинення повноважень посадовою особи. При цьому, зміст статті не дає підстав уважати про наявність у власника права розірвати трудовий договір із працівником, який є посадовою особою, без дотримання процедури припинення повноважень такої особи, що повинно бути першочерговим. Дотримання процедури припинення повноважень посадової особи є гарантією дотримання прав і інтересів працівника. Суд, наголошую, що норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року №1255-УІІ. Вказаний Закон №1255-УІІ набрав чинності 01.06.2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, директорів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Слід зазначити, що п.5 ст. 41 був долучений до КЗпП України згідно з Законом №1255-УІІ, прийняття Закону №1255-УІІ обумовлене нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення виконавчих органів, юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників які входять до її виконавчих органів. Відповідно до ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Приймаючи до уваги викладені обставини, зокрема заяву позивача про звільнення за власним бажанням, перебування позивача у декретній відпустці, оспорювані позивачем накази є законними та такими, що не підлягають скасуванню. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, враховуючи те, що позивач на час звільнення знаходилася в декретній відпустці по догляду за дитиною, відповідач не міг звільнити її за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відповідно ст. 184 КЗпП України, а також беручи до уваги заяву позивача про звільнення за власним бажанням, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача не вбачається порушень чинного законодавства при звільненні позивача з посади Генерального директора ТОВ «СПН Комм'юнікейшнз», тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed