Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заявлені позовні вимоги позивач мотивує тим, що у серпні 2017 року, позивач - [PERSON] відповідно договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2017 продала свою власну квартиру у м. Керч (Республіка Крим), що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та переїхала проживати у м. Полтава. 18.10.2017 до неї звернувся Відповідач 1 - [PERSON] , який являється її рідним онуком та який на той момент перебував у шлюбі з Відповідачем 2 - [PERSON] із 2012 року, з проханням взяти в борг суму в розмірі 661 000 гривень для придбання нерухомого майна, що підтверджується розпискою від 18.10.2017, у якій зобов`язувався повернути зазначені кошти до 01.03.2021, написаною власноруч відповідачем 1 [PERSON] . При складені розписки були присутні свідки, які своїми підписами у розписці підтвердили факт позики позивачем грошей Відповідачу1. На момент звернення до суду з даним позовом, кошти відповідачами повернуті не були. Просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] на її користь борг у розмірі 661 000 грн. відповідно до договору позики та боргової розписки, судові витрати у розмірі 6610 грн грн. покласти на відповідачів та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15.04.2021 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] . Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1 - [PERSON] проти позову не заперечував та пояснив, що розписку він написав власноручно, ніякого тиску та психологічного впливу на нього ніхто не чинив. Відповідач 2 - [PERSON] у судове засіданні не з`явилася, надала до суду відзив, у якому прохала відмовити в позові в повному обсязі. Посилаючись на те, що насправді грошові кошти Позивачка [PERSON] їй не передавала, а про написання розписки дізналася тільки при отриманні даної позовної заяви. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони дійсно засвідчили своїми підписами боргову розписку від 18.10.2017 та були присутні під час її написання. Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) у власність другій стороні (позичальнику) передає грошові кошти або інші речі, визнані родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку саму ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передавання грошей та його укладення у належній формі підтверджено наявністю розписки позичальника. Факт укладення між сторонами договору позики грошових коштів підтверджується оригіналом розписки на суму 661 000 грн., яка була написана відповідачем - [PERSON] та яка була досліджена в судовому засіданні, та копіями даних документів. Вказана розписка є борговим документом, що підтверджує укладення договору позики (ч. 1 ст. 207, ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Стаття 1049 ЦК України встановлює обов`язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження повного виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню отриманих від позивача коштів. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що на момент укладення договору позики відповідач 1 - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем 2 - [PERSON] , договір позики укладено й використано грошові кошти в інтересах сім`ї на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними доказами по справі, а тому згідно з положенням частини четвертої статті 65 СК позичальник та його дружина відповідають за невиконання зобов`язання у солідарному порядку. На думку суду, цей факт дозволяє кваліфікувати другого з подружжя Відповідача 2 - [PERSON] , як зобов`язану особу (боржника). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачами не було надано суду жодного доказу на підтвердження повного виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню отриманих від позивача коштів. Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про повернення суми позики у строк, встановлений договором, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Доводи відповідача 2 - [PERSON] про те, що про написання розписки і отримання коштів їй не було відомо нічим не підтверджені, будь-яких доказів до суду вона не надала. Оскільки розписка за своєю правовою природою є борговим документом, який боржник видає кредитору, засвідчуючи як укладення договору позики, так і отримання певної грошової суми, наявність розписки, написання якої [PERSON] визнає, підтверджує факт передачі йому грошей у позику для потреб сім`ї, тому доводи Відповідача 2 - [PERSON] щодо неотримання коштів безпідставні. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач умови укладеного Договору не виконує, кошти за договором позики не сплачує, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку, з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним витрати по сплаті судового збору, які відповідно до наданої квитанції становлять 6610 грн 00 коп. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на правовому допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано: попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на юридичні послуги від та квитанцією на юридичні послуги від 05 березня 2021 року на суму 10 000 грн. Позивачем надано докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про повну оплату таких послуг, а тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу підлягають до повного задоволення на суму, яка підтверджена квитанцією на юридичні послуги в розмірі 10 000 грн.

Outcome: approved