Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 28 лютого 2009 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 256. Від спільного шлюбу дітей у них немає. Вказує, що їхня сім'я розпалася, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам, наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Крім того, на даний час він має намір створити нову сімю. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення в пресі. Причину своєї неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 23 лютого 2009 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 256 (а.с.7). Від вказаного шлюбу у сторін дітей немає. Також судом в ході розгляду справи встановлено, що сторони фактично з травня 2014 року не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач на даний час має намір створити іншу сімю та примирення із відповідачкою не бажає. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її зберегти немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач документально підтвердив понесені ним судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved