Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

У березні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], із залученням третіх осіб: [PERSON], [PERSON], про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, посилаючись на те, що у період знаходження у шлюбі з [PERSON] у 1967 році вони спільно придбали житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] року дружина [PERSON] померла. У травні 2008 року він випадково дізнався, що вищевказаний житловий будинок 21 квітня 1997 року був подарований його дружиною [PERSON] їхньому сину [PERSON]. Так як згоди на відчуження будинку він не давав, просив визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку (т.1 а.с. 3-6). Вказана справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року позов [PERSON] задоволено. Визнано договір дарування житлового будинку [ADDRESS], посвідчений 21 квітня 1997 року приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстром № 2200 по якому [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] недійсним в 1/2 частині. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Визнано такими, що втратили силу правоустановлюючі документи на ім'я [PERSON] у частині права власності на 1/2 частину житлового будинку (т.2 а.с. 117, 119-121). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року залишено без змін (т.2 а.с. 159, 160-162). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 180-181). Позивач [PERSON] помер [INFO] року (т.2 а.с. 200). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2013 року провадження у справі зупинено до залучення у справі правонаступника позивача [PERSON] (т.2 а.с. 204-205). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 січня 2014 року провадження у справі відновлено (т.2 а.с. 210). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2014 року залучено до участі у справі [PERSON] як правонаступника позивача [PERSON], померлого [INFO] року (т.3 а.с. 4-5). Правонаступник позивача [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задовольнити, мотивуючи тим, що [PERSON] з 25.07.1962 року знаходився у шлюбі з [PERSON], у шлюбі 26 серпня 1967 року з дружиною придбали житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] року його дружина [PERSON] померла. В будинку проживав [PERSON] та зареєстрованим значився його син - [PERSON]. [PERSON] довгий час знаходився на лікуванні в лікарні. Випадково в травні 2008 року він дізнався, що вказаний житловий будинок 21.04.1997 року був подарований його дружиною [PERSON] сину [PERSON], але згоди на дарування будинку [PERSON] не давав. Посилаються, що про існування договору дарування [PERSON] дізнався тільки в травні 2008 року. Оскільки [PERSON] не давав згоду на укладення договору дарування житлового будинку просять визнати договір дарування житлового будинку частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просять суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаються на те, що [PERSON] пропущено строки позовної давності, оскільки його батько [PERSON] був присутній при посвідчені нотаріусом договору дарування житлового будинку [ADDRESS] і надав згоду на укладання договору дружиною, також був присутній при узгодженні меж земельних ділянок при приватизації відповідачем [PERSON] земельної ділянки під подарованим будинком, а тому його батько [PERSON] був обізнаний про наявність договору дарування будинку з моменту його укладення 21.04.1997 року. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаються на те, що її батько [PERSON] був обізнаний про наявність договору дарування житлового будинку [ADDRESS] з моменту його укладення у квітні 1997 року, і надавав згоду на укладання договору дружиною на сина [PERSON]. Вислухавши пояснення правонаступника позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON], покази відповідача [PERSON] та пояснення його представника [PERSON], покази третьої особи [PERSON], покази свідків по справі, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі з 25 липня 1962 року, у шлюбі народилися син [PERSON], дочка [PERSON] та дочка [PERSON] (т.1 а.с. 8, т.2 а.с. 218-239). У серпні 1967 році [PERSON] та [PERSON] спільно придбали житловий будинок [ADDRESS]. Згідно договору дарування від 21 квітня 1997 року, посвідчений 21 квітня 1997 року приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстром № 2200 (серія [NUMBER]), [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с. 7, 9). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.11). В будинку весь час проживав [PERSON] та користувався будинком, сплачував відповідні комунальні послуги та здійснював догляд за будинком (т.1 а.с. 10, 12-29). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (що діяв на момент дарування будинку), майно належне сторонами на день укладання шлюбу є їх сумісним майном на яке вони мають рівні права. У відповідності до ст. 23 вищевказаного Кодексу, майном нажитим під час шлюбу, подружжя розпоряджується за взаємною згодою. Для здійснення угод по відчуженню сумісного майна подружжя, потребуючого нотаріального посвідчення, згода другого із подружжя повинна бути здійснена в письмовій формі. Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній станом на 21.04.1997року, при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Як передбачено пунктами 27 і 35 глави І «Посвідчення угод» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5 (далі - Інструкція) (що діяла на момент дарування спірного будинку), нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна. Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Отже, отримання нотаріусом заяви другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна не відносилась до вчинення нотаріальної дії, перелік яких наведено у Законі України «Про нотаріат» та у відповідності до п.2 та п.19 Інструкції, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подає заяву нотаріусу, а тому така заява не підлягала реєстрації в реєстрах нотаріальних дій. Згідно з ст. 71 ЦК УРСР від 18.07.1963 № 1540-VI в редакції Закону № 295/95-ВР від 11 липня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності, згідно ст.76 ЦК УРСР, починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Отже, за положеннями матеріального та процесуального закону, обставини щодо пропуску позивачем строку позовної давності судом мають встановлюватись як фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів. Звертаючись з позовними вимогами у суд позивач виходив з того, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 21.04.1997 року укладено з порушенням норм закону, оскільки [PERSON] згоди на відчуження будинку дружиною не давав та у позовній заяві позивач посилається на те, що про укладення договору дарування від 21 квітня 1997 року він дізнався у 2008 році. У судовому засіданні відповідач [PERSON], допитаний в якості свідка, вказав, що його батько [PERSON] був присутній у приватного нотаріуса [PERSON] 21 квітня 1997 року під час вчинення спірного договору дарування, та особисто надавав відповідну заяву про згоду на відчуження спільного майна. Нотаріальна документація, якою було зафіксовано спірний договір дарування до цього часу не збереглася, про що свідчать довідка приватного нотаріуса [PERSON] від 13.05.2009 р. № 23 (т.1 а.с. 54); довідка Головного управління юстиції у Харківської області від 11.12.2014 року № 3397/01-21 (т.3 а.с. 110). Про наявність такої заяви на день укладання спірного правочину свідчить журнал реєстрації вхідних документів, який вівся приватним нотаріусом згідно п.3.3 та п.3.4 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 03.02.1994 р. № 6/5, та передбачав у тому числі графу «короткий зміст документу». Так, 12 квітня 2010 року у судовому засіданні в Ізюмському міськрайонному суді Харківської області під час розгляду даної справи, приватний нотаріус [PERSON] приносив журнал реєстрації вхідних документів, де 21 квітня 1997 року проведена реєстрація заяви [PERSON] про згоду на відчуження спільного майна. На теперішній час вказаний журнал реєстрації вхідних документів знищено, що підтверджується актом про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду (відповідь приватного нотаріуса [PERSON] від 21.01.2015р. №7/01-16 з актами та висновками (т.3 а.с. 129-134). Із матеріалів справи вбачається, що допитаний в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] вказував на наявність запису про заяву [PERSON] щодо згоди на відчуження спільного майна в журналі вхідної кореспонденції (т.1 а.с. 96-99, т.2 а.с. 64-69, 199). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що ще у 1997 році, на день народження сина [PERSON] його батько [PERSON] казав, що будинок по [ADDRESS] вони дарять сину, також у квітні 2001 року [PERSON] особисто в розмові з ними повідомляв про те, що будинок по [ADDRESS] подаровано сину [PERSON] Свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] літом 2003 р., коли вони робили ремонт у будинку, казав, що будинок по [ADDRESS] вони разом із дружиною [PERSON] переоформили на сина [PERSON]. Свідок [PERSON] показала, що у 2002 році, коли вона приїздила до [PERSON] вже після смерті його дружини [PERSON], то він казав, що цей будинок належить [PERSON] Отже наведені докази беззаперечно вказують на те, що позивач [PERSON] був обізнаний про договір дарування, вчинений його дружиною на користь сина [PERSON], та не оскаржував його до 02.03.2009 року, хоча мав таку можливість. Відповідно ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Таким чином, позивач [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом 02 березня 2009 року про визнання договору дарування від 21.04.1997 року частково недійсними та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, порушив строк позовної давності та не надав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. З моменту, коли вчинявся спірний правочин 21.04.1997 року та до моменту звернення до суду пройшло майже 12 років. Позивач [PERSON] помер [INFO] року, що вбачається з актового запису про смерть за № 429 від 28.05.2013 року (т.2 а.с. 197) та копії повторного свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 28 травня 2013 року (т.2 а.с. 200). Згідно копії спадкової справи № 368/2013 після смерті гр. [PERSON], [INFO], померлого [INFO] року, в Ізюмську державну нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] звернулися син [PERSON], дочка [PERSON] та дочка [PERSON]. Свідоцтв про право на спадщину не видавалось (т.2 а.с. 218-239). Згідно з ст. 77 ЦК УРСР зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності. Твердження правонаступника позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] на те, що про укладення договору дарування від 21 квітня 1997 року та про відсутність згоди [PERSON] на вчинення його дружиною [PERSON] відчуження спільного житлового будинку [ADDRESS] він дізнався у 2008 році є припущенням сторони. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не відшкодовує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі (т.1 а.с. 1-2).

Outcome: dismissed