Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди користування її майном, а саме житловим будинком, що знаходиться у [ADDRESS] під номером десять, шляхом виселення з зазначеного будинку [PERSON] , з зняттям його з реєстрації по даній адресі, без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві приватної власності належить тридцять дев`ять сотих частини житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] під номером десять. У вказаному будинку зареєстровано 6 осіб, у тому числі вона та відповідач. Останнім часом проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним, так як останній веде антигромадський спосіб життя, систематично порушує правила співжиття у будинку, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та бійки. Позивачу з чоловіком неодноразово доводилося викликати працівників поліції, які попереджали відповідача про недопущення насильства, однак останній висновків для себе не зробив. За таких обставин, вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду та просить виселити відповідача із будинку [ADDRESS] , із зняттям його з реєстрації, без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, [PERSON] . [INFO] , з 08 вересня 1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання на 17 травня 2021 року на 09.00 годину. В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити. Пояснила суду, що до початку 2021 року відповідач дебоширив у сімї, сперечався з нею та її чоловіком, застосовував щодо чоловіка фізичну силу, псував меблі. Щодо застовування фізичної сили відповідачем, декілька разів викликалися працівники поліції, проте кримінальні справи щодо відповідача на адресу суду не направлялися, тілесні ушкодження її чоловікові не заподіювалися. Щодо руху заяв, адресованих в органи поліції, повідомити не змогла, вказавши на те, що одного разу заява до поліції була відкликана. З початку 2021 року поведінка відповідача змінилася, він перестав вчиняти протиправних дій щодо неї та її чоловіка. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, просив їх задоволити, вказавши на те, що до початку 2021 року він часто сперечався з батьками та декілька разів бив батька, але не сильно і тілесних ушкоджень йому не завдавав. На даний час його поведінка змінилася і в 2021 році він протиправних дій щодо членів сімї не вчиняє. Крім цього, відповідач пояснив, що на даний час у нього іншого житла немає, як і не має постійного доходу, але він буде шукати роботу для того, щоб винаймати для седбе інше житло. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до копії договору дарування від 25 квітня 1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала [PERSON] , тридцять дев`ять сотих частин жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS] під номером десятим. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква від 09 лютого 2021 року, за адресою: [ADDRESS] станом на 09 лютого 2021 року зареєстровано 6 осіб: 1. [PERSON] , [INFO] ; 2. [PERSON] , [INFO] ; 3. [PERSON] , [INFO] ; 4. [PERSON] , [INFO] ; 5. [PERSON] , [INFO] ; 6. [PERSON] , 1939 року народження. Відповідно до копії протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.11.2020, від [PERSON] , [INFO] , що проживає в [ADDRESS] , надійшла заява про спричинення тілесних ушкоджень його сином [PERSON] , [INFO] , який під час конфлікту ударив заявника кулаком в обличчя. Відомостей про місце, дату, назву органу поліції чи посаду його співробітника, які прийняли вказану заяву, її реєстрацію та подальший рух, копія даного протоколу не містить. Згідно копії заяви [PERSON] , проживаючого [ADDRESS] , адресованої начальнику Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області, заявник просить притягнути до відповідальності свого сина [PERSON] , який під час конфлікту його побив. Відомостей про посаду його співробітника поліції, який прийняв вказану заяву, її реєстрацію та подальший рух, копія даної заяви не містить. У поданому позові [PERSON] , як співвласник житлового будинку з посиланням на приписи статей 317, 319, 383, 391 Цивільного кодексу Украъни та статей 9, 109, 116, 157 Житлового кодексу Українськоі РСР просила виселити із житлового будинку [PERSON] , який є її членом сім`ї, без надання іншого житлового приміщення. Вказувала, що [PERSON] грубо порушує правила співжиття в одному будинку, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, бійки, псує майно, принижує людську гідність, через що має бути виселений із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та знятий з реєстрації за даною адресою. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно із частиною першою статті 116 Житлового екодексу Української РСР - якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку посилання позивача на антигромадську поведінку відповідача, яке будь-якими належними та допустими доказами в судовому засіданні не підтверджено. Наявність в матеріалах цивільної справи двох копій заяв члена сім`ї свівласника до органів Національної поліції з приводу спричинення йому тілесних ушкоджень відповідачем, не може братися судом до уваги так як, позивачем не долучено доказів руху вказаних заяв, прийняття за результатми їх розгляду процесуальних рішень, які б свідчили про наявність вини відповідача у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно власника житла чи члена його сім`ї. Тому суд вважає, що позивачем не доведено жодної обстаивни, передбаченої частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР, яка б слугувала підставою для задоволення її позовних вимог. У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором - стаття 5 Цивільного процесуального Кодексу. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, посилання позивача на антигромадську поведніку відповідача без надання відповідних належних допустимих доказів, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Подібна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19. Позовні вимоги щодо усунення перешкоди користування житловим будинком та зняття відповідача з реєстрації за даною адресою задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про виселення відповідача. Суд не бере до уваги визнання позову відповідачем, так відповідно до вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України - якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з тим, що визнання позову відповідачем буде суперечити вимогам закону, зокрема ст. 116 ЖК УРСР та відповідно буде порушувати право відповідача на житло, суд не бере до уваги позицію відповідача щодо визнання позову. Відповідно до вимог частини другої ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed