Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] (далі вірно - [PERSON]), третя особа: Амвросіївська державна нотаріальна контора Донецької області про визнання будинку спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину будинку, житловою площею 23,3 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтуванні позовних вимог позивачка посилається, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1992 року і 14 січня 2011 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області по цивільній справі № 2-58/2011 від 14 січня 2011 року. За час шлюбу з [PERSON] вони, як подружжя, за спільні кошти придбали 30 грудня 2005 року житловий будинок, житловою площею 23,3 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м., з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я [PERSON]. Але майно вони не ділили так як домовилися, що зазначений будинок залишиться позивачці. В підтвердження цього її колишній чоловік надав її дочці [PERSON] повноваження, щодо укладання договору дарування зазначеного будинку від його імені - позивачці, а сам виїхав на постійне місце мешкання до смт. Новоамвросіївське Амвросіївського району Донецької області. [INFO] [PERSON] помер у смт. Новоамвросіївське Амвросіївського району Донецької області. Дізнавшись про смерть колишнього чоловіка позивачка звернулася до Амвросіївської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою в якій вказала, що у неї з покійним у спільній власності перебуває будинок. На що їй Амвросіївська державна нотаріальна контора надала відповідь № 9/02-14 від 08.01.2014 року, відповідно до якої вона не є спадкоємицею [PERSON], і якщо шлюб розірвано то питання права власності на 1/2 частину спільного майна вирішується в судовому порядку. Таким чином спадкоємцями її колишнього чоловіка є його дружина - [PERSON] та мати [PERSON]. Таким чином враховуючи, те, що про порушення свого права власності вона дізналася лише після смерті свого колишнього чоловіка у грудні 2013 року вважає, що строк позовної давності обчислюється з грудня 2013 року. Тому вона подала позов до суду і просить суд: - поновити строк позовної давності та прийняти дану позовну заяву до розгляду; - визнати житловий будинок житловою площею 23,3 кв. м., загальною площею 44,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1848 кв.м. спільною власністю подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку житловою площею 23,3 кв. м., загальною площею 44,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1848 кв.м. (а.с. 2-5) Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позову і просить суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася з поважних причин (перебування на території АТО Донецької області), про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала повністю (а.с. ). Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, заперечень на позов не надавала. Представник третьої особи Амвросіївська державна нотаріальна контора Донецької області в судове засідання повторно не з'явився з поважних причин (перебування на території АТО Донецької області), про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, заперечень на позов не давав. Зі згоди позивачки, виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності неприсутніх сторін на підставі наданих доказів. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи|речі|, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини. Спірним є житловий будинок під літ. «А-1», загальною площею - 44,9 кв.м., житловою площею - 23,3 кв.м.; господарські будівлі та споруди: двоє сараїв під літ. «Б», «Д», літня кухня під літ. «В», тамбур до «В» під літ. «в», погріб під літ. «Ж», паркан під №1, колодязь під літ. «К», «З», які розташовані за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 1848 кв.м., право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 30 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 30 грудня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 5357, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.06.2006 року (а.с. 7, 11, 15-16). Позивачкою [PERSON] заявлено вимоги щодо визнання майна спільною власністю подружжя та щодо визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 23,3 кв.м, загальною площею 44,9 кв.м., з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як майна чоловіка і жінки, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Судом установлено і не заперечується сторонами, що позивачка [PERSON] з [PERSON] перебували у шлюбі з 11 вересня 1992 року, зареєстрованого у відділу реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського райвиконкому, актовий запис за № 487 (а.с. 14). На підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області по цивільній справі № 2-58/2011 від 14 січня 2011 року шлюб розірвано (а.с. 13). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS], посилається, що спірне майно згідно з ч. 2 ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувся, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вона має право на половину спірного майна як колишня дружина, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно п. 23 вищевказаної постанови Пленуму вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] перебуваючи з позивачкою у зареєстрованому 11 вересня 1992 року шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30 грудня 2005 року, придбав у власність житловий будинок під літ. «А-1», загальною площею - 44,9 кв.м., житловою площею - 23,3 кв.м.; господарські будівлі та споруди: двоє сараїв під літ. «Б», «Д», літня кухня під літ. «В», тамбур до «В» під літ. «в», погріб під літ. «Ж», паркан під №1, колодязь під літ. «К», «З», які розташовані за адресою: [ADDRESS], вартістю 103 387 гривень, на земельній ділянці площею 1848 кв.м (а.с. 7-11). Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спірне нерухоме майно позивачка із [PERSON] не ділили так як домовилися, що зазначений будинок залишиться позивачці, та у підтвердження цього колишній чоловік позивачки надав її дочці [PERSON] повноваження, щодо укладання договору дарування зазначеного будинку від його імені - позивачці, а сам виїхав на постійне місце мешкання до смт. Новоамвросіївське Амвросіївського району Донецької області (а.с. 17). [INFO] [PERSON] помер у смт. Новоамвросіївське Амвросіївський район Донецької області (а.с. 12). Таким чином спадкоємцями колишнього чоловіка позивачки є його дружина - [PERSON] та мати [PERSON], які не заперечували у задоволенні позову (а.с. 2, 34-36, 37). Дізнавшись про смерть колишнього чоловіка позивачка звернулася до Амвросіївської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою в якій вказала, що у неї з покійним у спільній власності перебуває будинок. На що їй Амвросіївська державна нотаріальна контора надала відповідь № 9/02-14 від 08.01.2014 року, відповідно до якої позивачка не є спадкоємицею [PERSON], і якщо шлюб розірвано то питання права власності на 1/2 частину спільного майна вирішується в судовому порядку (а.с. 18). Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сама по собі дана норма є відтворенням загального правила, встановленого ЦК України, що визначає порядок обрахування перебігу строку позовної давності, а її аналіз свідчить про те, що у випадку, коли другий з подружжя жодним чином не обмежує іншого у володінні, користуванні та розпорядженні спільним майном, позовна давність не обраховується. Згідно п. 15 вищевказаної постанови Пленуму початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, слід врахувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, про що йдеться у п. 19 цієї Постанови. Таким чином враховуючи, те, що про порушення свого права власності позивачка дізналася лише після смерті свого колишнього чоловіка [PERSON] у грудні 2013 року, строк позовної давності обчислюється з грудня 2013 року. Відповідно довідки Комунального підприємства «Ізюмське бюро технічної інвентаризації» від 31.07.2013 року вартість житлового будинку, господарські будівлі та споруди, які розташовані за адресою: [ADDRESS], складає 103 387 (сто три тисячі триста вісімдесят сім) гривень. Таким чином вартість 1/2 частини будинку складає 51 693 (п'ятдесят одна тисяча шістсот дев'яносто три) гривні 50 коп. (а.с. 11). За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу чоловіком позивачки було придбано спірне нерухоме майно, яке і є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки повністю. Судові витрати позивачки, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 516,94 грн., не компенсуються їй відповідачами у зв'язку із вимогами самої позивачки у позові і у судовому засіданні (а.с. 1).

Outcome: approved