Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Ухвалою судді [PERSON] від 02.10.2015 року відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою судді Піхур О.В. від 29.11.2017 року призначено до розгляду в судовому засіданні справу на 19.03.2018 року. Ухвалою від 25.09.2018 року призначено в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 06.12.2018 року залучено ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою від 27.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 травня 2006 року був укладений Кредитний договір між Публічним акціонерним Товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачем у справі та начеб - то [PERSON] , позивачем у справі. Але зазначений Кредитний договір позивач не укладав та не підписував. Кредитні гроші не отримував. Тому позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 010/2548/82/35760 від 29.05.2006 року, укладений між «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Як у своїй позовній заяві пояснює позивач, 29 травня 2006 року був укладений Кредитний договір між Публічним акціонерним Товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачем у справі та начеб - то [PERSON] , позивачем у справі. Але зазначений Кредитний договір позивач не укладав та не підписував. Кредитні гроші не отримував. Проте, в 2010 році на адресу позивача з Дарницького районного суду м. Києва надійшов пакет документів із суду разом із позовом про стягнення з позивача заборгованості по Кредитному договору № 010/2548/82/35760 від 29.05.2006 року. Ознайомившись із змістом позову позивачу стало відомо, що від його імені, за його паспортними даними був укладений Кредитний договір № 010/2548/82/35760 від 29.05.2006 року з «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». Відповідно до п.1.3. кредитного договору, розмір кредитної лінії становить 5000, 00 доларів США. Проте, зазначені гроші позивач не отримував, бо кредитний договір № 01/2548/82/35760 від 29,05,2006 р. не укладав та не підписував. Відповідачем було подано заперечення на позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору в якій відповідач зазначає, що 29.05.2006 року між Відповідачем та Позивачем було укладено кредитний договір № 010/2548/82/35760, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит у сумі 5 000,00 дол. США. Кредитну лінію відкрито на строк 24 місяці, та встановлено проценту ставку за користування кредитними коштами 0,1 %. Укладення договору із кредитодавцем на отримання кредиту відповідало внутрішній волі позичальника. Кредитний договір було укладено та підписано за згоди двох сторін - Позивача та Відповідача, які досягли згоди щодо істотних умов договору, а саме надання кредиту [PERSON] . Окрім того, згідно заяви позивача поданої на адресу банку 2008 року останній засвідчив, що кредитний договір оформив на себе на прохання [PERSON] . Таким чином, не відповідають дійсності твердження відповідача, що про укладення кредитного договору йому стало відомо лише у 2010 році. Мотиви укладення кредитного договору, а саме можлива подальша передача коштів іншій особі, не є підставою для визнання недійсним правочину. Відповідач заперечує проти позовних вимог по суті, та просить застосувати строки позовної давності. Згідно до висновку державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/17-3/1/178-СЕ/18 від 17.09.2018 року, підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №010/2548/82/35760 від 29.05.2006 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що згідно до висновку державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/17-3/1/178-СЕ/18 від 17.09.2018 року підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №010/2548/82/35760 від 29.05.2006 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою, а тому кредитний договір відповідно до ч.3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Також суд встановив, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки виходячи з матеріалів справи, а саме заяви позивача до банку в якій він підтверджує факт оформлення кредиту. Дана заява подана до банку 11.11.2008 року що підтверджує той факт, що позивачу було відомо про укладений кредитний договір ще з 2008 року, однак з позовом до суду позивач звернувся лише 30.09.20105 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Даючи юридичну оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи, беручи до уваги, що заявою, яку позивач подавав до банку 11.11.2008 року він сам підтверджує факт обізнаності щодо кредитного договору, а з позовом до суду звернувся 30.09.2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності, зважаючи на відсутність поважних причин не звернення за захистом своїх інтересів протягом встановлених законом 3 років та заяви відповідача щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed