Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] в особі представника адвоката Вельможко А.І. звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - ПАТ «Запоріжжяобленерго»), про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27.04.2018 року по 27.12.2018 року у розмірі 195294,96 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», однак була звільнена за власним бажанням 27.04.2019 року. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку в зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ст. 38 КЗпП. Посилаючись на вимоги ст. 117 КЗпП позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Останній платіж відповідачем здійснено 28.12.2018 року. Ухвалою судді від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 22.04.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ПАТ «Запоріжжяобленерго» проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у тому числі у зв`язку із тим, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представником ПАТ «Запоріжжяобленерго» було подано суду заяву про розгляд справи у його відсутність. 06.05.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник заявника зазначав, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. 16.05.2019 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення, у яких відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку із тим, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 16.05.2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність її представника, на задоволенні позовних вимог наполягає. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі і просить його задовольнити на підставах зазначених у позовній заяві. Пояснила, що в останнє від ПАТ «Запоріжжяобленерго» позивачем були отримані кошти із призначенням заробітна плата, саме 28.12.2018 року, без вказівки на статус коштів, тим не менше, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку із тим, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також зазначив, що 30.11.2018 року з позивачем було проведено повний розрахунок із заробітної плати, а 28.12.2018 року були сплачено компенсацію. Окрім того, пояснив, що не оспорює розмір середньоденної заробітної плати 1162,47 грн., визначений позивачем. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та була звільнена 27.04.2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу від 26.04.2018 року. В день звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачем. 30.11.2018 року [PERSON] було виплачено заборгованість по заробітній платі, що підтверджується довідкою ПАТ «Запоріжжяобленерго»(а.с.34) 28.12.2018 року [PERSON] було здійснено останній платіж ПАТ «Запоріжжяобленерго», згідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» з компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати (а.с.57), що підтверджується випискою по картці від 15.01.2019 року №U5LK7J7485GQO0A7//(а.с.7). Отже, позивач не отримував усіх належних сум в день звільнення за період з 27.04.2018 року по 27.12.2018 року. Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За змістом п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З урахуванням вказаних висновків Конституційного Суду України Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, щоневиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається також із заохочувальних та компенсаційних виплат, що входять до складу додаткової заробітної плати. Тобто компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати входить до складу заробітної плати та входить до поняття всіх сум, які належать працівникові для отримання від власника на момент звільнення. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абз. 3 п. 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивача було звільнено у квітні 2018 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із її заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за лютий та березень 2018 року, поділеної на кількість відпрацьованих днів за цей період. При таких обставинах заробітна плата [PERSON] для обчислення середньоденної заробітної плати обчислюється за 41 відпрацьований робочий день у лютому-березні 2018 року складає 47661,08 грн. (25080,88 грн. + 22580,20 грн.). Як вбачається з матеріалів справи, згідно наданого позивачем розрахунку, який не оспорюється відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача складає 1162,47 грн. Для обчислення середньої заробітної плати позивача розрахунковими місяцями є лютий і березень 2018 року, середньоденна заробітна плата позивача складала 1162 грн. 47 коп. (47661,08/41=1162,46537 грн, що округлено становить 1162,47 грн). У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, за період часу з 27.04.2018 року по 28.12.2018 року, що становить 168 робочих дня, сума середнього заробітку [PERSON] за весь період затримки розрахунку складає 195294 грн. 96 коп. (з розрахунку: 168 робочих днів х 1162,47 грн). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Тому, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав позивача. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Відповідно до приписів ст. 163.1.1Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. Доводи відповідача щодо порушення строку позовної давності є безпідставними з огляду на наступне. Згідно абз. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/20І3 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Положеннями ст.. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, за приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. З огляду на вищезазначене, даний спір виник у сфері трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду із позовом є неспроможними. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved