Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який 03.09.2015 р. Дарницьким районним судом м. Києва було розірвано. Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей. Діти мешкають з матір'ю. Відповідач не забезпечує дітей грошовими коштами та продуктами харчування. Під час шлюбу сторонами, було придбано рухоме майно, проте домовитися в позасудовому порядку про розподіл майна не виявилося можливим, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги повністю визнав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачами позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачами позовних вимог прийнято судом. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. 26 грудня 2014 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 3251. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-10). Від шлюбу є неповнолітні діти, [PERSON], [INFO] (а.с. 16) та [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано рухоме майно, яке в судовому засіданні документально підтверджено в розумінні вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, а саме: автомобіль Mitsubishi Lanser 1.6 легковий седан - В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вартістю 131 213,00 грн.; телевізор Philips 42 PFL9603/10 - 1 шт., вартістю 3 290,00 грн.; мультіварка Panasonic - 1 шт., вартістю 1 960,00 грн.; тостер Moulinex - 1 шт., вартістю 490,00 грн.; пристрій для варки яєць Siemens - 1 шт., вартістю 490,00 грн.; пароварка Tefal - 1 шт., вартістю 1 400,00 грн.; соковижималка Moulinex - 1 шт., вартістю 630,00 грн.; витяжка Broan - 1 шт., вартістю 1 260,00 грн.; синтезатор Yamaha 413 з підставкою - 1 шт., вартістю 2 030,00 грн.; пилосос Philips - 1 шт., вартістю 420,00 грн.; спортивно-ігровий комплекс - 1 набір, вартістю 1 750,00 грн.; велосипед Kona - 1 шт., вартістю 3 500,00 грн.; велосипед Ghost - 1 шт., вартістю 2 800,00 грн.; велосипед Comanche - 1 шт., вартістю 1 750,00 грн.; велосипед Puddin - 1 шт., вартістю 1 400,00 грн.; обігрівач приміщення - 2 шт., вартістю 1 470,00 грн.; планшет Asus - 1 шт., вартістю 1 400,00 грн.; монітор Acer - 1 шт., вартістю 385,00 грн. А всього, рухоме майно придбано на суму 159 038,00 грн. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві сумісної власності. У відповідності до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач в своїх позовних вимогах ставить вимоги про визнання права власності на рухоме майно, оскільки від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем, діти перебувають на повному утриманні позивача, грошової допомоги відповідач на утримання дітей не надає. Під час розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги та ця обставина прийнята судом. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши доказі по справі, з'ясувавши обставини справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки позов частково задовольняється, то відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачені судові витрати в розмірі 5 260,48 грн.

Outcome: partial