Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У вересні 2015 року позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «СК Восток» (далі ТОВ «СК Восток»), звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом від 20 вересня 2013 року після смерті [PERSON], померлої 22 вересня 2013 року (а.с. 3). Представник позивача ТОВ «СК Восток», представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач просить позовні вимоги задовольнити, відповідач заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, 22 вересня 2013 року померла [PERSON], [INFO], про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області 23 вересня 2013 року складено відповідний актовий запис № 20, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 409205 від 23 вересня 2013 року (а.с. 5). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право»; іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, за життя [PERSON], [INFO], склала заповіт від 20 вересня 2013 року, посвідчений виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області 20.09.2013 року за реєстром № 23, за яким на випадок її смерті зробила розпорядження, яким все її майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом буде мати право, заповідає товариству з обмеженою відповідальністю «СК Восток» с. Бугаївка Ізюмського району Харківської області. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 4). Відповідно довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області від 20.10.2015 року № 02-30/652 згідно даних по господарської книги [PERSON] сільської ради, обєкт № 0227, жилий будинок, який знаходиться за адресою: село Бугаївка, вул. Центральна, 84, Ізюмського району Харківської області, належить [PERSON], [INFO]. Документи на право власності в БТІ відсутні (а.с. 19, 29). Згідно облікової картки обєкта по господарського обліку на 2011-2015 роки № 0227 підтверджується, що жилий будинок, загальною площею 70 кв.м., в тому числі житловою площею 40 кв.м., рік побудови 1977, який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Бугаївка, вул. Центральна, 84, належить [PERSON], [INFO] (а.с. 20-21). На момент створення жилого будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Бугаївка, вул. Центральна, 84 (1977 рік), державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типуУкраїнської РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від13 грудня 1995 року № 56.Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень». На момент закінчення спадкодавцем будівництва у 1977 році діяло наступне законодавство, яке регулювало виникнення права власності, зокрема положеннями ЦК УРСР1963 року, Законом України «Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинківта домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторамиУкраїнської РСР, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державниминотаріальними конторами Української РСРпідтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказуДержжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56,передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги про належність спадкового майна у вигляді жилого будинку за [PERSON], вона за життя так і не зареєструвала (не оформила) своє право власності в БТІвідповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених цим же наказом Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, чи Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, що діяло до 31.12.2012 року, або відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, яке діяло з 01.01.2013 року. За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно розяснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно листа голови комісії з проведення реорганізації управління Держземагенства в Ізюмському районі Харківської області Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області від 23.10.2015 року № 9-20.02-0.3-711/2-15, вбачається, що за гр. [PERSON] обліковуються земельні ділянки загальною площею 4,5657 га (4,0487 га кадастровий номер 6322882000:03:000:0193 та 0,5170 га кадастровий номер 6322882000:01:000:013), які передані їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території [PERSON] сільської ради на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ХР № 081452, виданого на підставі розпорядження голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 25 листопада 2002 року № 416, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 801 (а.с. 23). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємець ТОВ «СК Восток» прийняв спадщину від спадкодавця [PERSON] шляхом звернення з заявою до приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та почав збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Відповідно відповіді приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] щодо оформлення спадщини від 26.08.2015 року за № 237/02-14 за заявою ТОВ «СК Восток» про прийняття спадщини за заповітом після смерті гр. [PERSON], померлої 22 вересня 2013 року, вбачається, що 05 березня 2014 року нотаріусом заведена спадкова справа № 8/2014, заяв від інших спадкоємців до нотаріуса не надійшло. На підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат», гл. 10 розділу ІІ Порядку відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 6). Згідно листа Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 20.10.2015 року № 2897/01-16 підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], померлої 22 вересня 2013 року, заведена спадкова справа № 8/2014 приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] (а.с. 24). Таким чином судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що після смерті спадкодавця [PERSON], [INFO], відкрилася спадщина на майно: жилий будинок, загальною площею 70 кв.м., в тому числі житловою площею 40 кв.м., рік побудови 1977, який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Бугаївка, вул. Центральна, 84, та земельні ділянки загальною площею 4,5657 гектарів, розташованих на території [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області. Судові витрати по справі суд залишає за позивачем.

Outcome: approved