Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири під № 3 у будинку № 2 по пров. Удільному (пров. Тельмана) в м. Одеса, укладеного між продавцями [PERSON] і [PERSON] та покупцем [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 06.11.2012 р. за р. № 2508, - недійсним в частині відчуження позивачем [PERSON] за цим договором 1/3 ч. вищевказаної квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що, по-перше, грошові кошти за продану по договору купівлі-продажу від 06.11.2012 р. за р. № 2508 1/3 ч. квартири [ADDRESS] (пров. Тельмана) в м. Одеса, що належала йому на праві власності, він не отримував ; і, по-друге, цей договір був вчинений ним в звязку з тим, що його син [PERSON] запевнив його в тому, що за грошові кошти, отримані від продажу вищевказаної квартири, купить йому іншу квартиру, але цього не зробив. З огляду на наведене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 06.11.2012 р. за р. № 2508 - в частині відчуження ним 1/3 ч. квартири. під № 3 у будинку № 2 по пров. Удільному (пров. Тельмана) в м. Одеса має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 216, 229 та 230 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позов, відповідач не визнав позов і подав адресовані суду свої письмові заперечення на позов та просив відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності та пропуску позивачем строку позовної давності, а третя особа [PERSON] заперечував проти позову і просив відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності і пропуску позивачем строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи і заслухавши пояснення сторін та третьої особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] набув право власності на 1/3 ч. квартири під № 3 у будинку № 2 по пров. Удільному (пров. Тельмана) в м. Одеса на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 р. під р. № 8-8436, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 19.01.1998 р. в книзі 28пр на стор 19 під р. № 571, а [PERSON] набув право власності на 2/3 ч. вказаної квартири на підставі згаданого свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 р. під р. № 8-8436, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.12.2009 р. державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] за р. № 6-2536, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 27.01.2010 р., номер запису : 571 в книзі : 537пр-55. 06 листопада 2012 року [PERSON] і [PERSON], які є відповідно батьком і сином, з одного боку та [PERSON] з іншого боку уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2508, за умовами якого [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру під № 3 у будинку № 2 по пров. Удільному (пров. Тельмана) в м. Одеса. Відповідно п. 2.1. цього договору, за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 428497,00 грн., які продавці отримали від покупця повністю до підписання цього договору. Сторони та третя особа підтвердили в суді, що отримані [PERSON] і [PERSON] від продажу вищевказаної квартири за договором купівлі-продажу квартири від 06.11.2012 року за р. № 2508 грошові кошти в сумі 428497,00 грн. від [PERSON], одразу після підписання ними цього договору були, за взаємною згодою [PERSON] і [PERSON], покладені ними в банківську ячейку, оформлену на імя [PERSON] Крім того, [PERSON] пояснив суду, що згодом, за рахунок одержаних ним і позивачем [PERSON] від [PERSON] грошових коштів від продажу вищевказаної квартири по договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2012 р. за р. № 2508, та за рахунок його особистих заощаджень, він, за згодою позивача [PERSON], на підставі правочину, оформленого на своє імя, придбав для позивача [PERSON] іншу квартиру за адресою : [ADDRESS], де останній постійно зареєстрований та проживає до теперішнього часу. Позивач [PERSON] не спростував в суді ці доводи [PERSON], та, більш того, підтвердив в суді, що дійсно зареєстрований та постійно проживає за адресою : [INFO], що в свою чергу підтверджується матеріалами справи. Вирішуючи дану справу, суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цинність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Разом з тим, не має правового значення помилка, допущена при розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Але обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. З огляду на наведене та враховуючи, що позивач не довів в суді, що, вчинивши договір купівлі-продажу квартири від 06.11.2012 р. за р. № 2508, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, був згоден на укладення цього договору та згоден з усіма його істотними умовами, не довів, що цей договір був вчинений ним під впливом обману з боку відповідача, а так само не довів факт існування будь-яких обставин, які могли перешкоджати вчиненню ним цього правочину, тому суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Більш того, судом установлено, що фактично позивач звернувся до суду з даним позовом лише з тих підстав, що між ним і третьою особою [PERSON] виник спір в звязку з тим, що право власності на квартиру за адресою : [ADDRESS], на придбання якої були витрачені одержані ними грошові кошти від продажу квартири під № 3 у будинку № 2 по пров. Удільному (пров. Тельмана) в м. Одеса за договором купівлі-продажу квартири від 06.11.2012 р. за р. 2508, було оформлено лише на [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: dismissed