Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

У вересні 2013 року Прокурор Комінтернівського району Одеської області Заперченко В.С., діючи в інтереса Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], яким, з урахуванням уточнення, що було подано у травні 2014 року, просив суд визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 776578, виданий 13.06.2012 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, на право власності [PERSON], на земельну ділянку загальною площею 0,0404 га, розташованої в [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, площею 0,0404 га, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON], та [PERSON], який посвідчений 24.07.2012 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за №759; зобов'язати [PERSON], повернути до комунальної власності територіальної громади Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 0,0404 га, розташованої в [ADDRESS]; вирішити питання судового збору. У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, [PERSON], яким просила суд визнати [PERSON] добросовісним набувачем земельної ділянки, загальною площею 0,404 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та залишити цю земельну ділянку у її власності; усунути перешкоди у здійсненні права власності на дачний будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання дійсним державного акту серії ЯЛ № 776578, виданий 13.06.2012 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, на право власності [PERSON], на земельну ділянку загальною площею 0,0404 га, розташованої в [ADDRESS]; визнати за нею право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні прокурор прокуратури Комінтернівського району Одеської області Поліщук А.О. вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, і заперечував проти задоволення зустрічного позову, вважаючи його безпідставним. [PERSON] подала заяву від 26.01.2015 року про розгляд справи у свою відсутність, заперечувала проти задоволення позову прокурора, водночас підтримала власні позовні вимоги. І просила задовольнити їх. [PERSON] подала заяву від 26.01.2015 року про розгляд справи у свою відсутність, заперечувала проти задоволення позову прокурора, водночас не заперечувала проти задоволення позову [PERSON] В.о. голови Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області подала заяву від 17.02.2015 року про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позову прокурора не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора, суд встановив наступні правовідносини: На підставі рішення Фонтанської сільської ради № 180 від 25.08.2011 року, 13.06.2012 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області на ім'я [PERSON] видано державний акт серії ЯЛ № 776578 на право власності на земельну ділянку, цільове призначення «для індивідуального дачного будівництва», яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 24.07.2012 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила вищевказану земельну ділянку, що вбачається зі змісту договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], і зареєстрованого у реєстрі за № 759. Як вбачається зі змісту рішення від 25.08.2011 року № 180, а також зі змісту протоколу № 9 пленарного засідання від 25.08.2011 року Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] не приймалось. Також листом № 02-24-1041/478/02-14/18 від 29.10.2014 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області підтверджено, що рішення від 25.08.2011 року № 180 Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] не приймалось. Відповідно до статті 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У відповідності до положень статті 13 Конституції України, від імені Українського народу право власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Це ж положення визначено частиною 1 статті 324 ЦК України. Частиною 2 ст. 78 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу а також інших законів, що видаються відповідно до них. Аналогічне положення закріплено нормою ч. 2 ст. 373 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 116 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до частини третьої статті 116 Земельного Кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» Земельного Кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 Земельного Кодексу України. Так, частиною першою статті 118 Земельного Кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідно до частини дев'ятої статті 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, передумовою отримання у власність земельної ділянки, на час прийняття оскаржуваного рішення, є відповідне рішення Ради народних депутатів. Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, відсутністю у порядку денному пленарного засідання Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 25.08.2011 року питання про передачу земельної у власність [PERSON], відсутності (неприйняття) відповідного рішення органу місцевого самоврядування, дозволяє суду дійти до висновку, що рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки не приймалось. Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. До виниклих правовідносин, що пов'язані з отриманням [PERSON] оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку, суд застосовує положення ст. 155 Земельного Кодексу України, в силу якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі не існуючого рішення про передачу земельної ділянки у власність, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на ім'я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області неправомірно, у порушення встановленого законом порядку, був виданий оспорюваний державний акт, в зв'язку із чим позовні вимоги прокурора щодо недійсності державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON], обгрунтовані та підлягають задоволенню. Доводи заперечення представника [PERSON] щодо безпідставності позовних вимог в цій частині позову є необгрунтованими, а посилання на рішення Верховного Суду України від 12.09.2012 року № 6-71 цс 12 є безпідставними, оскільки цим рішенням розглянуті інші правовідносини, ніж ті, що встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] за договором купівлі-продажу продала земельну ділянку [PERSON], тому суд вважає, що відповідач [PERSON], у взаємозв'язку із безпідставністю отримання [PERSON] у власність земельної ділянки, набула право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки [PERSON] безпідставно набула право власності на земельну ділянку, що була предметом оспорюваного договору купівлі- продажу, суд вважає, що договір купівлі- продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0404 га, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON], та [PERSON], який посвідчений 24.07.2012 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за №759, має бути визнаний судом недійсним. Отже, суд знаходить обгрунтованими вимоги прокурора в частині визнання недійсним правочину, і тому задовольняє позов в цій частині. Доводи заперечень [PERSON] та [PERSON] щодо цієї частини позову прокурора, зводяться до власного трактування норм діючого законодавства, і не спростовують вищенаведених висновків суду. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі , якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Свою позицію в аналогічних правовідносинах висловив Верховний Суд України. Зокрема, у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Суд вважає, що прокурор правильно обрав спосіб захисту, зокрема, шляхом подання віндикаційного позову до [PERSON], і тому вважає, що остання має повернути земельну ділянку до комунальної власності територіальної громади Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області в порядку ст. 388 ЦК України. З цих же правових підстав судом приймається до уваги визнання позову Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання її добросовісним набувачем земельної ділянки, і залишення цієї земельної ділянки у її власності, суд виходить з того, що положенням п.5 ст.12 ЦК України законодавцем встановлюється презумпція добросовісності та розумності особи при реалізації нею своїх цивільних прав. Отже добросовісність [PERSON] під час вчинення нею 24 липня 2012 року договору купівлі- продажу встановлена законом, і встановленню додатково відповідним судовим рішенням не потребує. Крім того, положенням ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільного права як визнання добросовісності набуття права власності на нерухоме майно. Отже ці вимоги позову [PERSON] не підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним державного акту, виданого на ім'я [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки судом даний державний акт визнається недійсним. Позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності в будь- якому разі суперечать положенням ст. ст. 116, 118 Земельного Кодексу України, зокрема, не передбачено даними нормами матеріального закону переходу права власності з земель державної чи колективної власності, до приватної власності за рішенням суду. Разом із тим, слід зазначити, що [PERSON] не позбавлена можливості отримати вказану земельну ділянку у власність в порядку, визначеному ст. ст. 116, 118 Земельного Кодексу України. Таким чином, суд дійшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. З цих же правових підстав суд не приймає до уваги визнання [PERSON] позову, оскільки це суперечить встановленим обставинам справи, і наведеним нормам права. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів за первісним позовом слід стягнути судовий збір у сумі 344,10 грн.= (114,70 грн. х3 (позовні вимоги, кожна з яких підлягає сплаті судовим збором)). На підставі наведеного,

Outcome: approved