Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначала, що 17 серпня 2011 року між нею та Службою автомобільних доріг у Чернівецькій області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п. 1.1 та п.1.2. якого вона як продавець за договором зобов'язалась продати земельну ділянку загальною площею 0.0231 га., кадастровий номер - 7321082700:01:006:1066, яка розташована у с. Коровія, Глибоцького району, Чернівецької області. Також вказувала не те, що відповідно до п. 2.1. даного договору продаж земельної ділянки було здійснено за 26 151,00 грн., які відповідач зобов'язувався перерахувати на рахунок №[NUMBER], відкритий в Чернівецькому відділенні ПАТ «Укрсоцбанк», до 17 вересня 2011 року. Разом з тим, не зважаючи не те, що нею усі умови укладеного договору виконані, земельна ділянка передана, відповідач ухиляється від виконання даного договору та у визначені договором строки не здійснив перерахунок коштів за придбану земельну ділянку, у зв'язку з чим вона 19.09.2012 року з метою досудового врегулювання спору була змушена звернутися до відповідача з відповідною вимогою, однак жодних дій з врегулювання спору відповідачем не було здійснено. Тому посилаючись на вказане, просила стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором в розмірі 26 151 грн., а також у зв'язку з простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань пеню в розмірі 8757, 29 грн. та 3% річних від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 1 545 грн. 42 коп. Крім того, також вказувала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню й упущена вигода в розмірі 7727 грн. 08 коп., оскільки кошти за продану земельну ділянку вона мала намір покласти на депозит в банк не менше ніж під 15% річних, однак у зв'язку з неотриманням цих коштів їй завдано реальних збитків, а також у зв'язку із завданням відповідачем їй та її родині моральних страждань, просила стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в сумі 10000,00 грн. та понесені нею витрати на правову допомогу. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про його задоволення. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників, дослідивши письмові докази в справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 17 серпня 2011 року між позивачкою та Службою автомобільних доріг у Чернівецькій області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0.0231 га., кадастровий номер - 7321082700:01:006:1066, яка розташована в с. Коровія, Глибоцького району, Чернівецької області (а.с. 4-5). Відповідно до п. 2.1. даного договору продаж земельної ділянки було здійснено за 26 151,00 грн., які відповідач зобов'язався перерахувати на рахунок №[NUMBER], в Чернівецькому відділенні ПАТ «Укрсоцбанк», до 17 вересня 2011 року. Разом з тим, як встановлено судом, позивачка всі умови договору виконала в повному обсязі, однак відповідач, не зважаючи на вказане, свої за договором купівлі-продажу не виконав та в обумовлені у договорі строки до 17 вересня 2011 року кошти за придбану земельну не сплатив. З метою досудового врегулювання спору, 19.09.2012 року позивачка [PERSON] звернулась до відповідача із письмовою вимогою про сплату коштів, однак відповідач жодних дій з врегулювання спору не вчинив та кошти не сплатив, що також не заперечується відповідачем. Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та погоджено усі його істотні умови, які позивачкою виконані у повному обсязі, а відповідач у порушення умов договору свої зобов'язання за договором не виконав та у визначений договором строк до 17 вересня 2011 року кошти за земельну ділянку не сплатив. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ч. 1 ст. 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). Крім того, статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України та ч. 2 ст.11 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договору. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України). Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Виходячи з положення ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язань. Таким чином, правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, є грошовим зобов'язанням, на яке поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому, ураховуючи вищевказане, а також обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення з Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області суми основного боргу та штрафу в розмірі 3 % річних підлягає задоволенню й відповідно з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 26 151 грн. суми основного боргу та 3 % річних в розмірі 1545,42 грн. При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача в частині пропуску позивачем строку позовної давності в частині звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 3 % річних, оскільки відповідно до положень ст. 257 ЦК України строк позовної давності становить три роки та відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, як встановлено судом, умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між сторонами, визначено, що кошти повинні бути сплачені за придбану земельну ділянку у строк до 17 вересня 2011 року, а з позовом позивачка звернулась до суду 9 вересня 2013 року й відповідно передбачений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду за захистом свого цивільного права чи інтересу не порушила. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача неустойки, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тому, ураховуючи вищевказане, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача пені, розмір якої нею обраховано з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки зобов'язання є необґрунтованими та задоволенню не підлягаю, оскільки положення ст.ст. 549-552 ЦК України до спірних правовідносин сторін застосуванню не підлягають, так як неустойка (пеня) може бути стягнута у розмірі, визначеному сторонами у відповідному договорі. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується самим договором купівлі-продажу земельної ділянки, сторони в укладеному договорі не обумовили таку умову як сплата неустойки (пені) в разі порушення термінів сплати коштів за цим договором, як й не передбачена її сплата законом. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь упущеної вигоди, то суд вважає, що позов в цій частині є також є необґрунтованим і задоволенню не підлягає з таких підстав. Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Крім того, згідно із положеннями ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому, доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушене, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 7727,08 грн., [PERSON] обґрунтовувала свої вимого в цій частині тим, що отримані за договором купівлі-продажу кошти вона мала намір розмістити на депозитному рахунку банку та отримувати відповідні проценти, однак унаслідок того, що відповідачем їй ці кошти не були сплачені, вона була позбавлена такої можливості. Разом з тим, позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог в частині завдання їй відповідачем реальних збитків (упущеної вигоди), яких вона зазнала унаслідок дій відповідача. При цьому, посилання позивачки як на доказ завдання їй діями відповідача упущеної вигоди на копії договору банківського вкладу від 23 січня 2012 року, укладеного між позивачкою та ПАТ «БМ Банк», а також на довідку ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про відсоткову ставку на депозитні вклади не є належним доказом завдання їй відповідачем реальних збитків, зокрема упущеної вигоди й відповідно дані докази не підтверджують факт наявності самих збитків і причинного зв'язку між діями відповідача на визначену позивачкою суму збитків. Крім того, покладання на відповідача відповідальності у формі відшкодування збитків на здійснення свого права суперечить в цілому принципам юридичної відповідальності, що настає саме за порушення зобов'язань. Також суд вважає й безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь завдану діями відповідача моральну шкоду виходячи з наступного. Так, відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім того, за положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншими законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Таким чином, згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених нормами Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Разом з тим, як встановлено судом, між сторонами виникли договірні відносини та умовами укладеного між ними договору не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому підстави для відшкодування моральної шкоди як на підставі положеннь ст. 611 ЦК України, так і ст. 1167 ЦК України відсутні. Також слід зазначити, що ураховуючи те, що між сторонами виникли договірні відносини, вимоги позивача про стягнення на її користь завданої моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України відсутні, оскільки дана норма закону на спірні правовідносини сторін не поширюється. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення правової допомоги, то суд зазначає наступне. Так, у ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України закріплено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 12 ЦПК України передбачається, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 47 ЦПК України учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Крім того, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції). Таким чином, аналіз указаних норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що особа, яка надає правову допомогу, не є представником осіб, що беруть участь у справі. Разом з тим, судом встановлено, що адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи в якості саме представника позивача із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України на підставі довіреності (а.с. 28), а тому він не є особою, яка надає правову допомогу в розумінні положень ст. 56 ЦПК України. При цьому, ураховуючи наявність наданого у судовому засіданні 15 січня 2014 року представником позивачки договору про надання правової допомоги з додатками, відповідно до яких він як адвокат приймає на себе зобов'язання на представництво її інтересів та надання правової допомоги у цивільних (адміністративних) справа з усіма правами сторони, передбаченими цивільним (адміністративним) процесуальним законодавством (а.с. 64), суд також приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки адвокат [PERSON] на підставі даного договору діяв як представник позивачки, зокрема надавав суду пояснення, ставив іншим сторонам питання, заявляв клопотання тощо, тобто діяв саме як представник з повноваженнями, передбаченими ст. 44 ЦПК України. Крім того, в ході розгляду справи позивачка не подавала суду заяву про допуск особи, яка має право на надання правової допомоги, та вказана особа не допускалась ухвалою суду у цій якості, як це передбачено ч. 2 ст. 56 ЦПК України Також позивачкою на підтвердження своїх вимог в цій частині не надано розрахунку розміру витрат за надання правової допомоги, а надані позивачем документи - додатки до угоди, не є належними доказами щодо понесених нею витрат на правову допомогу, зазначену в угоді, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу відсутні. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачка документально підтвердила понесені нею судові витрати, та з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягають стягненню також й витрати позивача по зверненню до суду в розмірі 276,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial