Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток в спільній частковій власності в якому вказувала, що 22 квітня 1971 року [PERSON], будучи власником ? частки житлового будинку по пров. Радянському, 40 (після зміни найменування та нумерації вул. Ксеніївська, 42) в м. Вознесенську, купила у [PERSON] належну останній іншу ? частку цього майна. 17 липня 1975 року [PERSON] продала [PERSON] придбану у [PERSON] частину будинку. Однак в договорі купівлі-продажу зазначено про наявність між покупцем та продавцем домовленості щодо продажу 43/100 часток цього майна, що не відповідає дійсності та порушує право власності позивачки. Враховуючи те, що на час укладення договору купівлі-продажу від 17 липня 1975 року між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість щодо продажу частини житлового будинку по пров. Радянському, 40 (після зміни найменування та нумерації вул. Ксеніївська, 42), яка відповідала ? частці цього майна, проте під час укладення угоди було неправильно визначено частку майна, яка підлягала продажу, як до укладення договору, так і після цього законних підстав для зміни належної сторонам (1/2 частки) у праві власності на будинок не було і право [PERSON] на цю частку не визнається відповідачем, а тому позивачка на підставі ст.. 392 ЦК України просила суд визначити, що її частка у праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок становить ? частину цього майна. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, вказуючи на їх безпідставність. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], роз'яснення залученого в якості спеціаліста головного інженера КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали інвентарної справи житлового будинку №42 по вул. Ксеніївській в м. Вознесенську Миколаївської області, суд прийшов до наступного. Зокрема в судовому засіданні з матеріалів цивільної (а.с. 6-7) та інвентарної (реєстраційна частина, а.с. 5-6) справ встановлено, що 22 квітня 1971 року [PERSON] придбала в [PERSON] ? частку житлового будинку по пров. Радянському, 40 (після зміни найменування та нумерації вул. Ксеніївська, 42) в м. Вознесенську. В цей же день [PERSON] придбала в [PERSON] іншу ? частку вказаного житлового будинку (реєстраційна частина інвентарної справи, а.с. 7-8), ставши власником вказаного майна в цілому. 17 липня 1975 року [PERSON] продала [PERSON] 43/100 частки житлового будинку та нежитлових споруд по пров. Радянському, 40 (після зміни найменування та нумерації вул. Ксеніївська, 42) в м. Вознесенську (а.с. 8-9; реєстраційна частина інвентарної справи, а.с. 10-11). 29 листопада 1979 року [PERSON] подарувала [PERSON] 43/100 частки житлового будинку та нежитлових споруд по пров. Радянському, 42 (після зміни найменування вул. Ксеніївська) в м. Вознесенську (реєстраційна частина інвентарної справи, а.с. 13). 14 травня 1984 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла 25 травня 1983 року. Згідно свідоцтва успадкував 57/100 часток житлового будинку та нежитлових споруд по пров. Радянському, 42 (після зміни найменування вул. Ксеніївська) в м. Вознесенську (реєстраційна частина інвентарної справи, а.с. 15). 03 серпня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] 43/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд по пров. Радянському, 42 (після зміни найменування вул. Ксеніївська) в м. Вознесенську (реєстраційна частина інвентарної справи, а.с. 19). Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Права, свободи чи інтереси особи захищаються не будь-яким способом на розсуд особи, а цілком конкретним, передбаченим законом способом. Зі змісту позову та наданих стороною позивача в судовому засіданні пояснень вбачається, що [PERSON] заявила вимогу про визначення її частки у праві спільної часткової власності шляхом оспорювання раніше існуючих часток співвласників житлового будинку станом, що були встановлені станом на 17 липня 1975 року (дату укладення договору купівлі-продажу). Проте глава 11 чинного на час укладення договору ЦК УРСР 1963 року та глава 26 ЦК України передбачають, що співвласники майна, що знаходиться в спільній сумісній власності цих осіб, можуть вимагати визначення їх часток в такій власності. Аналогічні розяснення надавав Пленуму Верховного Суду України в своїй постанові від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (п. 5) та Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 17). Визначення часток в спільній частковій власності законом не передбачено, що є логічним, оскільки частки в такому виді спільної власності вже визначені. Що стосується оспорювання позивачкою раніше визначених часток, то суд виходить з наступного. Відповідно до чинного на час укладення договору ЦК УРСР 1963 року (ст. 4, ч. 2 ст. 151) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, в тому числі з договору купівлі-продажу жилого будинку (ст.ст. 224, 226 ЦК УРСР 1963 року). Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153 ЦК УРСР 1963 року). Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст.ст. 112, 113 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. Не може бути встановлено такий порядок користування жилим будинком, при якому учаснику спільної часткової власності виділяються в користування тільки непридатні для проживання або підсобні приміщення (підвал, коридор, комора тощо). Кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на доходи від спільного майна, відповідає перед третіми особами по зобов'язаннях, пов'язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного майна. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Таким чином станом на час укладення договору від 17 липня 1975 року особа, набуваючи право на частку в спільному майні, не ставала власником конкретно визначеної частини спільного майна, а набувала право власності на ідеальну (не визначену) частку в праві спільної часткової власності. Вказані правила не зазнали змін й на час розгляду справи та знайшли своє відображення в положеннях ЦК України. Тому твердження позивачки про фактичне набуття за договором частини нерухомого майна в розмірі, що не відповідає розміру зазначеної в договорі купівлі-продажу частки, є безпідставними. В силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] також слід стягнути понесені останнім судові витрати, а саме 551,20 грн. судового збору та 3 400 грн. витрат на проведення експертизи.

Outcome: dismissed