Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач по справі є його колишньою дружиною. 07.12.2010 року сторони по справі уклади шлюб. 27.10.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від спільного життя сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Крім того, відповідачка має неповнолітню дитину від іншого чоловіка [PERSON] , [INFO] , яка також проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. У 2014 році сторони фактично припинили підтримувати шлюбні відносини. Відповідач забрала свої речі та пішла з дому, утворивши сім`ю з іншим чоловіком. З 2017 року по теперішній час відповідачка по справі постійно проживає у кв. [ADDRESS] , хоча зареєстрована за адресою позивача. Домоволодіння [ADDRESS] належить на праві особистої власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №3754, та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.08.2003 року за №2268234. У зазначеному житловому будинку постійно проживають та зареєстровані: позивач та двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідач у зазначеному домоволодінні має зареєстроване місце проживання та має до нього вільний доступ, проте не проживає з 2014 року за власним бажанням та без поважних причин, її речей у будинку не має, витрат на утримання домоволодіння відповідач не несе. Відповідач хоча й не проживає у домоволодінні [ADDRESS] , проте й не звертається із відповідною заявою про зняття з реєстрації місця проживання, чим створює позивачу перешкоди у праві вільного користування приватною власністю. У зв`язку з цим [PERSON] просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю - домоволодіння [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування домоволодіння. Ухвалою судді від 07.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні. В судове засідання позивач не з`явився, проте останній надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила, не направила відзив на позовну заяву, на адресу суду повернулися конверти із судовими повістками із рекомендованими повідомленнями із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.11.2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №3754, зареєстрований та мешкає за вказаною адресою. Разом з тим, в будинку зареєстрована колишня дружина позивача [PERSON] - відповідач по справі. Проте, згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.02.2021 року [PERSON] , незважаючи на реєстрацію в будинку, з початку літа 2014 року по [ADDRESS] не проживає, що підтверджується Актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.01.2020 року, 03.02.2021 року. Проте остання не знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у користуванні власністю. Докази наявності поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте, такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Як раніше встановлено судом, відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин його не проживання в будинку, зокрема створення йому будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом. Водночас, наявність реєстрації відповідача без його фактичного проживання створює власнику перешкоди у здійсненні права власності. За такого, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved