Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У березні\~2021\~року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10.09.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2020. У шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Указувала, що за час перебування у шлюбі сторони вступили до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» з метою придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. Після виплати паю за рахунок спільних сімейних коштів СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» видало довідку № 42 від 31.08.2015, після чого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзар Т. С. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер 28314415 від 18.02.2016 з присвоєнням квартирі реєстраційного номеру нерухомого майна 852698651101. Реєстрація права власності була здійснена на ім`я відповідача. Із отриманої від відповідача інформації їй стало відомо, що після розірвання шлюбу відповідач надає в оплатне користування квартиру іншим особам без її згоди та відповідної реєстрації, що перешкоджає їй у користуванні квартирою і викликає необхідність її поділу. Вважає, що зазначена квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набута сторонами за час шлюбу та за спільні кошти подружжя. Згоди щодо поділу спірної квартири у добровільному порядку сторони не дійшли. Посилаючись на те, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, вважає, що наявні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна з метою охорони інтересів дитини, тому просить суд визнати за нею право власності на 2/3 двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. та визнати за відповідачем право власності на 1/3 двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, призначено підготовче засідання. 24 травня 2021 року від [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Ульянов І. М., до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив здійснити поділ спільної квартири між сторонами в рівних частках, указував на відсутність підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільному майні, а твердження позивача про те, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні майном вважає безпідставними, оскільки позивачем не пред`явлено відповідних вимог щодо усунення перешкод у користуванні майном або щодо вселення. Зазначив, що у зв`язку з тим, що позивач вказала обставини, що не відповідають дійсності, слід застосувати положення ч. 9 ст. 141 ЦПК України. 04 червня 2021 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач указувала на необгрунтованість доводів відповідача щодо необхідності звернення з вимогами про усунення перешкод у користуванні майном або щодо вселення. Зазначила, що відповідач приховує, що документи на спірну квартиру знаходяться у нього і копій цих документів їй не надає. З цією метою вона зверталася до управителя будинку - ТОВ «Фірма «Наш Дом», але відповіді не отримала. Вказує, що оскільки дитина знаходиться на її утриманні, відповідач аліменти на дитину не сплачує, вважає, що існують підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Ульянов І. М. просив здійснити поділ спірної вкартири між сторонами в рівних частках. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 511, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 вересня 2011 року. У шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 жовтня 2012 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 у справі № 522/14319/19 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (надалі - Постанова). Зі змісту п.п. 23, 24 указаної постанови слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, у позовній заяві позивач посилається на те, що за період перебування у шлюбі з відповідачем сторони вступили до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» з метою придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. Після виплати паю за рахунок спільних сімейних коштів СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» видало довідку № 42 від 31.08.2015, після чого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзар Т. С. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер 28314415 від 18.02.2016 з присвоєнням квартирі реєстраційного номеру нерухомого майна 852698651101. Разом з тим, у судовому засіданні сторони не надали правовстановлюючих документів на квартиру, позивач зазначила, що їй не відомо де знаходяться правовстановлюючі документи на спірне майно. У відповіді на відзив позивач посилалася на те, що з метою отримання документів на спірну квартиру вона зверталася до управителя будинку - ТОВ «Фірма «Наш Дом», але відповіді не отримала, проте доказів зазначеного матеріали справи не містять. Також позивачем не заявлялося клопотання про витребування правовстановлюючих документів судом, в тому числі у нотаріуса, як суб`єкта реєстрації речових прав. Натомість, наданий відповідачем технічний паспорт на квартиру не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, а є документом, що містить у собі основні характеристики, відомості, що характеризують об`єкт нерухомості та його складові. Разом з тим, наявність інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем не є достатнім для віднесення даного об`єкта нерухомого майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя та можливості його поділу. На підставі вищевказаного, оскільки правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявила вимоги позивач, під час судового розгляду залишився недоведеним, не надано суду жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] , слід залишити за нею.

Outcome: dismissed