Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У вересні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (т. 1, а.с. 2-5) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління державної міграційної служби в м. Києві, [PERSON], [PERSON], в інтересах якої дії законний представник [PERSON], в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 04 листопада 2015р. (т. 1 а.с. 97-100) просила суд: - усунути перешкоди в користуванні [PERSON] правом власності на квартиру [ADDRESS]; - визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]; - примусово зняти [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку у зазначеній вище квартирі. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовувала тим, що нею було набуто у власність вищезазначену квартиру, проте на прохання свого сина [PERSON] позивачкою було зареєстровано у вказаній квартирі відповідачів (невістку та онуку) на короткий період часу до вирішення питання щодо придбання останніми свого житла у м. Києві. На початку осені 2014р. сім'я відповідачки [PERSON] добровільно покинули квартиру позивача та переїхали до власної квартири за адресою: [ADDRESS], проте зняття з реєстрації у квартирі позивачки не здійснили, за новою адресою не зареєструвались. Крім того, відповідачки не бажають знятися з реєстрації в цій квартирі, що додатково порушує права позивачки. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо та позивачка вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою на підставі ст.107 ЖК УРСР, що й стало підставою звернення її до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2015р., вказана справа була передана для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м .Києва Романішеної І.П. від 30 вересня 2015р. відкрито провадження по справі. В свою чергу, в порядку ст. 123 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., відповідачка [PERSON] 19 січня 2016р. звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківський районний відділ в м. Києві Державної міграційної служби України, [PERSON], законним представником якої є [PERSON], [PERSON] про визнання спільної сумісної власності, виділення часток у спільній сумісній власності, в якому просила суд: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свої позовні вимоги за зустрічним позовом позивачка обґрунтовувала тим, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні сімейні кошти, а саме 76650,0 грн. було внесено позивачем за первісним позовом, інша частина коштів в сумі 76650,0 грн. належала чоловіку позивача за зустрічним позовом та 289365,0 грн. це кошти з її власного рахунку, які були зняті 01 грудня 2006р. Окрім того, після придбання квартири в 2006р. нею та її чоловіком виключно за рахунок їх коштів було проведено ремонтні роботи та облаштування вказаної квартири. Документально оформлена купівля спірної квартири була оформлена на відповідачку [PERSON] (її свекруху), хоча фактично її власниками були [PERSON], [PERSON] та позивач за зустрічним позовом. Враховуючи вказані обставини, оскільки квартира набута в результаті спільної праці за спільні кошти звернулась з зустрічним позовом до суду. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016р. із занесенням до журналу судового засідання судом було прийнято до розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2016р. вказану цивільну справу передано для розгляду судді Волошину В.О. 02 листопада 2016р. в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом подав заперечення на зустрічний позов, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з огляду на те, що доводи [PERSON] наведені в зустрічному позові належним чином не доведені, а відтак відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог. 19 січня 2017р. від представника позивача за зустрічним позовом надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 19 січня 2017р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 19 січня 2017р. третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подав письмові пояснення у справі, відповідно до яких зазначив, що вважає повністю обґрунтованими вимоги зустрічного позову та визнає їх тому, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки була набута в результаті спільної праці та за спільні кошти. Купівля зазначеної квартири була формально зареєстрована лише на позивачку за первісним позовом для мінімізації витрат на оформлення документів. Ремонтні роботи у спірній квартирі було виконано виключно за кошти [PERSON] та [PERSON] без участі позивачки за первісним позовом. З огляду на вказані обставини просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. 10 квітня 2017р. [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про залучення його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог за позовами. Протокольною ухвалою суду від 11 квітня 2017р. із занесенням до журналу судового засідання судом було заміну третьої особи у справі з Управління державної міграційної служби в м. Києві на Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON], як за первісним, так і за зустрічним позовами. Ухвалою суду від 11 квітня 2017р задоволено частково заяву представника позивача за зустрічним позовом та накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (т. 2, а.с .135, 136). В судовому засіданні 07 листопада 2017р. судом було допитано в як свідків [PERSON], [PERSON] Свдок [PERSON] пояснила, що вона знайома з [PERSON] з 70рр. минулого століття, ще коли позивачка за первісним позовом проживала з родиною в м. Донецьку. Свідок допомагала з придбанням спірної квартири та ремонтом в ній, оскільки має власний магазин, в якому продаються будівельні та оздоблювальні матеріали. У зв'язку з погіршенням подій на сході країни, в спірну квартиру по [ADDRESS] переїхали родичі позивачки за первісним позовом. В подальшому між позивачкою за первісним позовом та її невісткою виник конфлікт. Пов'язаний з правом користування спірною квартирою і батьками невістки. Свідок [PERSON] суду повідомила, що з первісною позивачкою [PERSON] вона знайома нещодавно, познайомились, коли свідок виконувала частину оздоблювальних робіт в квартирі по вул. С. Руданського в м. Києві, після виконаних ремонтних робіт розрахунок зі свідком проводила [PERSON] 14 лютого 2018р. від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог, яка була долучена до матеріалів справи. Ухвалою суду від 14 лютого 2018р. задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом про витребування доказів. 18 вересня 2018р. представник позивача за зустрічним позовом подав заперечення на заяву представника позивача за первісним позовом про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], третьої особи [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги за первісним позовом та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог просила суд відмовити. Позивач за зустрічним позовом та законний представник малолітньої [PERSON] - [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги за зустрічним позовом, просили задовольнити їх у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації просила відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи - Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації направив клопотання про розгляд справи без участі представника, при винесенні рішення поклались на розсуд суду. Третя особа [PERSON], третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON], а також відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, поважності причин неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі - продажу від 08 грудня 2006р. [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Згідно довідки форми № 3, в цій квартирі № 117 зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як ана час ухвалення рішення по справі є повнолітньою. Відповідно до актів № 15 від 15 січня 2015р., № 36 від 18 травня 2015р. та № 3 від 31 сіерпня 2015р., підписаного консьєржами [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та майстром ЖЕК № 5 ТОВ «Новобудова», [PERSON], та її доньки: [PERSON], [PERSON]. з жовтня 2014р. не мешкають в квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-10). Згідно даних довідки про фактичне місце проживання особи № 136 від 27 серпня 2015р., виданій позивачці за первісним позовом, остання дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] (т. 1 а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу задоволення позовних вимог позивачка за первісним позовом посилається на положення ст. 107 ЖК України. Відповідно до положень ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п. 5 ст. 71 ЖК України (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р.) інваліди, влаштовані в будинки - інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселення на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.З постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988р. № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, ст. 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України, позивачка за первісним позовом помилково обрала спосіб захисту, оскільки позивачка не користується квартирою на умовах найму, а вказана квартира належить позивачці на праві приватної власності. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України, як зазначено в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014р. Таким чином, вимоги позивачки за первісним позовом про усунення перешкод позивачці за первісним позовом правом власності на квартир [ADDRESS], та визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування цією квартирою на підставі ст. 107 ЖК України задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і первісні позовні вимоги про примусове зняття відповідачів за первісним позовом з реєстраційного обліку в зазначеній вище квартирі № 117, в силу положень ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», при цьому суд не наділений повноваженнями, щодо зняття з реєстраційного обліку фізичних осіб. Стосовно зустрічних позовних вимог, то суд приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ст. 17 Закону України «Про власність», в редакції, яка була чинною на час придбання спірної квартири Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки при розгляді справи позивачкою за зустрічним позовом не надано доказів, що спірна квартира [ADDRESS] придбалась за спільні кошти з [PERSON] та [PERSON], при цьому, згідно договору купівлі-продажу спірної квартири вона належить позивачу за первісним позовом, в задоволенні позову слід відмовити. Надана позивачем за зустрічним позовом довідка про доходи [PERSON] за березень 2006р. в сумі 18995,95 грн. не підтверджує того, що спірну квартиру було придбано за кошти подружжя, оскільки вартість квартири на момент її придбання складала 873650,00 грн. (п. 3 договору купівлі-продажу спірної квартири). Також надані стороною позивача за зустрічним позовом квитанції про купівлю сейфу, меблів, міжкімнатних дверей тощо, так само не слугують підтвердженням придбання квартири за рахунок коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Щодо заяви представника позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. В силу положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, роз'яснень наведених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», та враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, то суд не вбачає додатково для задоволення поданої заяви про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Outcome: dismissed