Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини та на своє утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість і може утримувати як свою дитину, так і неї. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснила, що знаходиться в декретній відпустці, отримує від держави допомогу на дитину в розмірі 840 грн. Відповідач заперечив проти задоволення позову, погодився сплачувати аліменти на сина в розмірі 1/4 частки від його заробітку, а на утримання позивачки в розмірі 1/12 частки від його заробітку. В обґрунтування заперечення вказав, що доводи позивача про ненадання ним матеріальної допомоги хлопчику є хибними, оскільки постійно матеріально підтримує сина та зазначив, що має на утриманні свою матір [PERSON], яке є інвалідом ІІ групи і потребує постійного догляду та матеріальних витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.07.2013 року, однак проживають окремо, та є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Останній проживає разом з позивачкою, окремо від відповідача. Домовленості про утримання спільної дитини сторони не досягли. У відповідності до ст. 84 СК України позивачка має право на утримання від відповідача, батька [PERSON], до досягнення ним віку трьох років незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, оскільки вона виховує спільну з відповідачем дитину, а тому, незважаючи на її дохід, чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Відповідач є здоровою молодою особою 28 років; має постійне місце роботи та сталий заробіток: працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Церсаніт Інвест» (згідно довідки товариства від 16.09.2016 року), де йому нараховано сукупний дохід за шість місяців (з березня по серпень) 2016 року в сумі 50\~997, 38 грн.; інших дітей на утриманні не має;будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині та дружині, на момент розгляду справи не існує; позовні вимоги визнав частково, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що в нього на утриманні перебуває матір, яка є інвалідом, оскільки окрім посвідчення [PERSON] він не надав жодного доказу на підтвердження даної обставини. На думку суду, позовні вимоги в частині розміру аліментів на утримання дружини безпідставно завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну особу (1\~399 грн.), ту обставину, що позивачка отримує допомогу від держави по догляду за дитиною, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років (1\~313 грн.); наявність певних обмежень позивачки для самореалізації в період виховання малолітньої дитини та її потребу у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобовязаний брати участь у забезпеченні благополуччя дружини протягом перших років після народження дитини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів щомісячнона утримання дитини в розмірі 1/4 частки його доходів щомісячно та на утримання дружини в розмірі 1/10 частки його доходів щомісячно. Це відповідатиме як інтересам хлопчика та її матері, так і засадам розумності, виваженості і справедливості. Позивачкою не доведена можливість сплати відповідачем аліментів на її утримання у визначеному нею розмірі. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial