Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

У вересні 2016 року представник позивача за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить захистити спадкове право [PERSON] на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, визнавши недійсним [PERSON] акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 688950, виданий 12 грудня 2008 року [PERSON] сільською радою Переяслав-Хмельницького району на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2500 га по вул. Кірова, буд. 39 в с. Пристроми Переяслав-Хмельницького району. 21 грудня 2016 року за клопотанням представника позивача, в забезпечення доказів по справі, судом витребувано від нотаріуса копію спадкової справи, заведеної у 2000 році після смерті [PERSON]. 20 березня 2017 року у звязку з закінченням повноважень у судді, що здійснював розгляд справи, справа за розпорядженням керівника апарату суду була піддана повторному авторозподілу, за результатом якого визначено головуючим у справі іншого суддю. Після заміни судді розгляд справи по суті здійснювався спочатку. 08 червня 2017 року, в ході розгляду справи по суті, після пояснень сторін, представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, за змістом якої просив визнати недійсним не лише державний акт на право приватної власності на землю серії, а й договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 27 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 21 серпня 2017 року було відмовлено представнику позивача у прийнятті до розгляду заяви в частині зміни предмету позову, що стосується договору купівлі-продажу. Представник позивача обґрунтував позов тим, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] У 2000 році позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,591 га та 1/2 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по вул. Кірова, буд. 39 в селі Пристроми Переяслав-Хмельницького району. Згодом, за мировою угодою, затвердженою 04.04.2003 Переяслав-Хмельницьким районним судом, за [PERSON] було визнане право власності на цілий житловий будинок, а [PERSON] сплачена грошова компенсація за відступлену 1/2 частину у спадковому житлового будинку. Питання щодо присадибної земельної ділянки мировою угодою не врегульовувалось. У подальшому [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства, які входять до спадкової земельної ділянки, загальною площею 0,591, та продала житловий будинок та земельні ділянки громадянці [PERSON] У жовтні 2012 року [PERSON] померла, а новий власник [PERSON], посилаючись на наявний у неї договір купівлі-продажу та державний акт на право власності на земельну ділянку, визначив позивачу вільну частину земельної ділянки, яка знаходиться в кінці городу та не має безперешкодного доступу. Представник позивача пояснив, що поведінка відповідача та відсутність вільного поїзду та проходу до земельної ділянки, що залишилась, створюють [PERSON] перешкоди в користуванні такою земельноюділянкою. Вона також не може оформити у власність своє спадкове право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, оскільки це право на підставі оспорюваного державного акта повністю перейшло до [PERSON], а потім до [PERSON] На думку представника позивача, визнавши недійсним [PERSON] акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] сільською радою, стане можливим розподілити землю таким чином, аби [PERSON] могла в повній мірі реалізувати своє право у відповідності до змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідач [PERSON] сільська рада Переяслав-Хмельницького району позовні вимоги не визнала та направила суду письмові пояснення по суті справи (а.с.141) У своїх поясненнях представник сільської ради зазначив, що оскільки до [PERSON] перейшло право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, то відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. Цей факт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом і стали підставою для видачі сільською радою у 2008 році на імя [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В письмових поясненнях сільська рада також просить застосувати наслідки пропуску позовної давності до позовних вимог [PERSON], мотивуючи свою заяву тим, що позивач, будучи спадкоємцем за заповітом ? частини майна [PERSON], який помер у 31 грудня 1999 року, мала змогу цікавитись та знати про факт оформлення у власність земельної ділянки іншим спадкоємцем, її розміром та межами, а також про зміну власника майна. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, надали суду письмові заперечення та письмові пояснення по суті справи (а.с.37,111,155). Відповідно до заперечень відповідача та додаткових пояснень представника відповідача [PERSON], в тому числі наданих усно в судовому засіданні, оспорюваний позивачем [PERSON] акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] сільською радою громадянці [PERSON] у відповідності до вимог закону з урахуванням переходу до неї права власності на житловий будинок, який розміщений на цій земельній ділянці. Представник відповідача також зазначила, що позивачем не надано жодного доказу того, що при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] були порушені майнові права позивача і з переходом земельної ділянки у власність [PERSON] ці порушення продовжують існувати. Представник відповідача наголосив на тому, що [PERSON], а після неї [PERSON] правомірно набули право власності на житловий будинок та господарські будівлі по вул. Кірова, 39 в с. Пристроми Переяслав-Хмельницького району та звернув увагу на правові позиції Верховного суду України, викладені у постановах від 11.02.2015 в справі №6-2цс15 та від 12.10.2016 у справі 6-2225цс16 щодо застосування положень статті 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України в подібних правовідносинах, де зокрема зазначено наступне. Зазначені норми закріплюють принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований і у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці обєкти. Відповідач вважає, що частина земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що залишилася як спадкове майно, може бути оформлена у власність позивачем для особистого селянського господарства, незалежно від місця розташування земельної ділянки, оскільки на цей вид земель не поширюються вимоги містобудівної документації щодо присвоєння такій земельній ділянці адреси та обовязкового її розташування біля вулиць, доріг тощо. Відповідач та її представник також обґрунтували сплив позовної давності до вимог позивача, просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши аргументи сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, в тому числі матеріали копії спадкової справи, врахувавши зміст письмових заяв по суті справи, судом встановлено наступне. 31 грудня 1999 року після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне майно, 1/2 частину якого він заповів позивачу [PERSON] (на той час прізвище [PERSON]), а іншу половину всього майна заповів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях. 20 червня 2000 року в Переяслав-Хмельницькій державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №75 (а.с.65-89). Згідно матеріалів спадкової справи 15 листопада 2000 року позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,591 га для індивідуальної забудови та розвитку підсобного господарства, яка знаходиться в селі Пристроми Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.69). 15 листопада 2000 року позивачу також було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Кірова, 39 в селі Пристроми Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.83). Пізніше, 17 жовтня 2001 року та 29 квітня 2002 року на іншу частину вищевказаного спадкового майна, нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину ще одному спадкоємцю за заповітом [PERSON], у звязку з відмовою від спадщини на її користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Сулими (попереднє прізвище [PERSON]) [PERSON] (а.с. 71-72) Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] та [PERSON], за якими кожен з них після смерті [PERSON] визнаний спадкоємцем 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку по вул. Кірова, 39 в селі Пристроми Переяслав-Хмельницького району, ніким не оспорюються. Ухвалою Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 04 квітня 2003 року в справі № 2-103 за позовом [PERSON] (на даний час прізвище [PERSON]) до [PERSON] про поділ житлового будинку та господарських будівель в натурі затверджено мирову угоду сторін, відповідно до якої за [PERSON] визнається право власності на житловий будинок за адресою: вул. Кірова, 39, с. Пристроми Переяслав-Хмельницького району Київської області, за що вона сплачує [PERSON] грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину в зазначеному будинку, в сумі 6890 гривень (а.с.119). Право власності [PERSON] на житловий будинок за її заявою та на підставі мирової угоди, затвердженої судом було зареєстроване Переяслав-Хмельницьким БТІ, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2008 (а.с.47). 12 грудня 2008 року [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3223386401:01:023:0008, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Кірова, 39 в селі Пристроми Переяслав-Хмельницького району Київської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 688950 виданим [PERSON] сільською радою Переяслав-Хмельницького району (а.с.11) 04 червня 2008 року [PERSON] за договором-купівлі продажу продала житловий будинок з господарськими будівлями [PERSON], яка на цій підставі зареєструвала своє право власності на вказане домоволодіння в органах БТІ (а.с.48-49) 27 січня 2009 року [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку, на якій розміщений вказаний житловий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.5) За повідомленням представника позивача [PERSON] померла у жовтні 2012 року. Вищевикладені обставини визнані учасниками справи у їхніх письмових заявах, а тому не викликають сумніву та не підлягають доказуванню на предмет допустимості та достовірності доказів у відповідності з ч.1 ст. 82 ЦПК України. Вирішуючи спір щодо законності переходу до [PERSON] права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2500 га на підставі державного акта серії ЯЖ № 688950 від 12 грудня 2008 року та, зясовуючи наявність у позивача прав, порушених цим актом, суд керується нормами цивільного права щодо спадкоємства та нормами цивільного і земельного законодавства, які регулюють правові відносини при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість, що розміщена на ній. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЗК України прийняття спадщини є підставою для набуття права власності на земельну ділянку. Аналогічна норма містилась в ст. 6 ЗК України, 1991 року, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, де зокрема зазначалось, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину. З огляду на вказані норми закону, суд вважає переконливими аргументи представника позивача, що в результаті отримання у 2000 році свідоцтв про право на спадщину за заповітом [PERSON] визнана спадкоємцем та набула право на одержання у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] половини майна, яке належало йому на праві власності, зокрема: 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та 1/2 частини земельної ділянки, на якій він розміщений. Статтею 22 ЗК України 1991 року, який втратив чинність 01.01.2002, визначалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 ЗК України 1991 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Судом встановлено, що [PERSON], прийнявши спадщину у 2000 році, не оформила своє право власності на частину житлового будинку та присадибну земельну ділянку у відповідності до чинного законодавства, та за плату відступила своє право на 1/2 частину житлового будинку, іншому спадкоємцю [PERSON], уклавши з нею мирову угоду, яка була затверджена судом 04 квітня 2003 року. За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені або, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом. За змістом вищевказаної норми закону можна зробити висновок, що при спадкуванні житлового будинку, цей обєкт нерухомості та земельна ділянка, на якій він розміщений розглядається як цілісний обєкт матеріального світу. Крім того, частина 1 статті 120 ЗК України (в редакції чинній на час укладення сторонами мирової угоди щодо будинку 04.04.2003) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, застосуванню підлягає положення частини четвертої статті 120 ЗК України. Частиною 4 статті 120 ЗК України ( в редакції на момент виникнення у [PERSON] права власності на житловий будинок), визначено: при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналогічне положення містилось в цивільному законодавстві. Так, відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначені вище норми цивільного та земельного законодавства закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Отже, з втратою [PERSON] частки в спадковому житловому будинку (домоволідінні), вона втратила право частину земельної ділянки, на якій цей будинок розміщений, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Розглядаючи правомірність переходу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га, суд виходить з наступного. На підставі Державного акту про право власності на землю, від 05 січня 1998 року [PERSON] мав у своїй власності один земельний наділ з визначеними межами, загальною площею 0,591 гектара, який складався із земель для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, без визначення меж земельних ділянок для кожного цільового призначення. Отже, площа та межі нині спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, не були встановлені для попереднього власника цього будинку [PERSON] Враховуючи зміст ст. 67 ЗК України 1991 року, в редакції, що була чинною на момент безоплатної передачі землі у власність [PERSON], розмір належної йому ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільському населеному пункті с. Пристроми Переяслав-Хмельницькому районі повинен бути не більшим 0,25 гектара. Отже [PERSON], як власник житлового будинку, користувався та мав право на виділ йому у власність присадибної земельної ділянки площею не більше 0,2500 га із загального наділу землі площею 0,591 га, який належав йому на підставі Державного акту про право власності на землю. У статті 121 ЗК України, що набув чинності з 01.01.2002, закріплений такий самий граничний розмір земельної ділянки, що безоплатно передається у власність громадян для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара З огляду на встановлені в суді правовідносини та правові норми, які їх регулюють, суд вважає переконливими аргументи представників відповідачів, що [PERSON], будучи спадкоємцем половини усього майна [PERSON], та набувши право власності на житловий будинок набула і право власності на належну спадкодавцю присадибну земельну ділянку в розмірі, передбаченому чинним законодавством 0,2500 га. Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 688950, виданого [PERSON] сільською радою Переяслав-Хмельницького району, 12 грудня 2008 року за [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул. Кірова, 39 в с. Пристроми в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010833200072. Відповідно до положень пункту 9 Перехідних положень ЦПК від 03.10.2017 дана справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. За правилами ч.3 ст. 12 ЦПК України (2017) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розглядаючи даний спір, суд зазначає, що земельна ділянка стає обєктом цивільних прав лише після визначення її правового режиму та встановлення меж на місцевості. Відсутність у позивача [PERSON] права власності або права користування земельною ділянкою у чітко встановлених межах, не дає їй права вимагати усунення будь-яких порушень цих прав, на підставі ч.2 ст. 152 ЗК України, як того просить представник позивача. Враховуючи, що оскаржуваний [PERSON] акт на право власності на земельну ділянку, виданий у відповідності до норм цивільного законодавства, а також те, що позивач не має частки у праві власності на житловий будинок, твердження представника позивача про порушення її права на певну частину присадибної земельної ділянки є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, відповідно до обставин справи, які ніким не оспорюються половина спадкової земельної ділянки від загальної площі 0,591 гектара, яка належала спадкодавцю є вільною та не оформлена у власність будь-кого із спадкоємців. Доказів того, що позивач зверталась до сільської ради за оформленням свого права власності в порядку спадкування на відповідну частину земельної ділянки, суду не надано. Отже, твердження представника позивача, що видача на імя одного із спадкоємців - [PERSON] державного акта про право власності на земельну ділянку створює для [PERSON] перешкоди в оформленні свого спадкового права на отримання у власність частини земельної ділянки від загальної площі 0,591 га, є необґрунтованими. Отже, для скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, що належить відповідачу позивач повинен довести дві обставини: 1) цей акт не відповідає вимогам закону; 2) він порушує права та інтереси позивача. Жодної з цих обставин позивач та його представник суду не довів. Суд також вважає переконливими доводи відповідачів та їх представників щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач, маючи спадкове право на землю, впродовж усіх років від дня отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину у розмірі 1/2 частини майна, тобто з 15 листопада 2000 року, знала про оформлення спадщини іншими спадкоємцями та мала можливість визначитись з межами земельної ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських споруд у звязку з переходом до одного зі спадкоємців права власності на житловий будинок за мировою угодою, затвердженою судом 04 квітня 2003 року, стороною якої була позивач. Крім того відповідачами надані докази того, що, у березні 2015 року позивач зверталась до суду з позовом, де предметом спору була та сама ділянка площею 0,2500 га за адресою: вул. Кірова, 39 в с. Пристроми, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинок. Тоді позивач зазначала, що дізналась про порушення своїх майнових прав на землю у жовтні 2012 року. Встановивши, що позивачем пропущений строк позовної давності і за умови наявності підстав для відмови у задоволенні позову по суті спору, суд має відмовити в задоволенні позову по суті вимог у звязку з їх недоведеністю, а не за наслідками пропуску позивачем строку позовної давності. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 21, 267, 377, 1225 ЦК України, ст.ст. 120, 121,125 ЗК України,

Outcome: dismissed