Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

У 2016 році [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Чутівська державна нотаріальна контора Полтавської області, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні, в якому просила суд визнати нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною власністю подружжя [PERSON] та померлого [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями, як на частку в спільному сумісному майні подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що із померлим [INFO] [PERSON] вони перебували у шлюбі, під час якого спільно суттєво добудували належний останньому будинок за адресою: [ADDRESS] , а також збудували господарські будівлі, внаслідок чого домоволодіння істотно збільшилось у своїй цінності, та ввели в експлуатацію це домоволодіння у 1984 році, про що свідчить акт закінчення будівництва і вводу в експлуатацію від 24 жовтня 1984 року. Позивач вважає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у відповідності до ст. 25, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин) та ст.62 СК України є спільною сумісною власністю подружжя - її та померлого [PERSON] , у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку. Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 14.08.2017р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21.09.2017р., позов було задоволено. Визнано нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , як на частку в спільному майні подружжя. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.03.2019р. рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 14.08.2017р. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21.09.2017р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 14.08.2017р. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21.09.2017р., Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначив, що у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо майна, не зробив висновку чи є це майно таким, що набуте у спосіб, передбаченим законом, чи можна його визнавати майном набутим на законних підставах й вирішувати спір щодо нього, як такого, яке істотно збільшилось у своїй вартості та за рахунок самочинного будівництва. Також, Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували положень закону про те, що дієздатність та правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю, та не зробили правового висновку про те, чи є обраний позивачем спосіб належним способом судового захисту. Отже, суди не визначились з характером спірних правовідносин, предметом спору та правовими нормами, які підлягають застосуванню до цих правовідносин і дійшли передчасного висновку про обґрунтованість заявлених вимог. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Михайлюк О.І. Позивач [PERSON] та її представник будь-яких доповнень до раніше поданої позовної заяви та заяв про зміну підстав або предмету позову - не подавали. Перший відповідач - [PERSON] письмовийвідзив на позов не надав. Другий відповідач - [PERSON] письмовий відзив на позов також не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Чутівська державна нотаріальна контора Полтавської області пояснення по справі не надала, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та зазначила, що вирішення спору по суті залишає на розсуд суду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, зазначених у позові, та просили суд його задовольнити. Як вказує позивач, спочатку вона разом з покійним чоловіком купили пів будинку, і при цьому в ньому не було ні вікон, ні дверей, і вони фактично вдвох почали будувати все «з нуля». Як зазначила позивач, в період часу з 1961 по 1965 роки будівництво не велося взагалі. Щодо збільшення площі будинку, а саме - за рахунок чого вона здійснилась, позивач зазначила, що безпосередньо була добудована кухня в будинку, а після 1984-1985 років площа зазначеного нерухомого майна вже не збільшувалась, тобто поліпшення не відбувалося. Представник позивача зазначив, що реєстрація майна та введення його в експлуатацію відбулась у 1985 році, а роботи по завершенню будівництва тривали до 1984 року. При цьому вказує, що зазначене майно суттєво збільшилось за час шлюбу. Представник позивача вказав, що наявні відповідні дозвільні документи, зокрема кошторис на домоволодіння. Щодо похибки в лінійних розмірах, то представник позивача зазначив, що БТІ надало відповідну довідку і технічний паспорт в 2019 році, в яких наявна відповідна інформація. Крім того, представник позивача вказав, що позивач звернулась до суду з даним позовом у зв`язку з тим, що остання не може довести, що вона будувала майно в шлюбі і вказане майно істотно збільшилося у своїй вартості в період часу з 1974 року по 1984 роки до його державної реєстрації. При цьому вказав, що доказів обґрунтування того, що дане майно збільшилось у вартості внаслідок трудових чи грошових затрат іншого з подружжя немає. В судовому засіданні перший відповідач позов підтримав та зазначив, що з метою правильного вирішення вказаного спору вважає поділ спірного житлового будинку на частини справедливим кроком, що може сприяти врегулюванню даної проблеми. В судовому засіданні представник другого відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що доказів щодо законності збільшення площі будинку надано не було, так само як і немає доказів законності проведення робіт. Також представник другого відповідача зазначив, що на покійну особу не можна визнати право власності згідно вимог чинного законодавства. Також акцентував увагу на тому, що критично відноситься до зміни лінійних розмірів зазначеного майна і вказав, що якщо сторона позивача не надає дозвільні документи на зміну площі будинку, то таке будівництво є самочинним та доказів на спростування цього в сторони позивача немає взагалі. Суд, розглянувши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.02.1974 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 14.02.1974 року. (а.с.8, т. 1). Згідно договору про безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 25 травня 1951 року [PERSON] було відведено земельну ділянку в безстрокове користування площею 700 кв. м по [ADDRESS] ) (а. с. 14-15, т. 1). Згідно з договором купівлі-продажу від 12 липня 1973 року та рішення народного суду Чутівського району Полтаської області від 11 лютого 1970 року, до шлюбу із [PERSON] , [PERSON] набув у власність нерухоме майно - незакінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Артемівської селищної ради від 24 жовтня 1984 року був затверджений акт про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння -житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується архівним витягом Архівного відділу Чутівської РДА №01-13/С-55 від 25.07.2013 року з протоколу №4 засідання виконавчого комітету Артемівської селищної ради (а.с.28, т. 1). Згідно технічного паспорту від 18 жовтня 1984 року та акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння,будинок [ADDRESS] із 3-х жилих кімнат, кухні, прихожої. Житлова площа 42,3 кв.м, корисна площа 71,6 кв.м. Надвірні будівлі складаються із: сарай, літня кухня, гараж /б), гараж /В/, сарай /Д/, колодязь № 5, огорожа. (а. с. 10-17, 21-24т. 1). Згідно виписки з протоколу №4 засідання виконавчого комітету Артемівської селищної ради від 24.04.2002 року виконавчий комітет селищної ради дозволив [PERSON] добудувати до існуючого житлового будинку веранду і сіни, зменшити жилу кімнату та перебудувати сарай «Д» в особистому домоволодінні « [ADDRESS] (а.с.29, т.1). З технічного паспорту від 04.03.2003р. на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що загальна площа будинку становить 94,5 кв.м., житлова площа - 37,5 кв. м.(а.с. 18-20, т.1) З довідки ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №7758 від 01.08.2018 року вбачається, що згідно матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» та проведеного обстеження, житловий будинок [ADDRESS] , 1974 року будівництва, загальна площа будинку - 94,1 м.кв., житлова площа 37,4 м. кв. (а.с. 19, т.3) Також, з зазначеної довідки №7758 від 01.08.2018 року вбачається, щов матеріалах Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», станом на 31.12.2012р., в реєстровій книзі №6 за реєстровим №779 зареєстроване право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , підстави: договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Карлівською державною нотаріальною конторою від 26.06.1963р. №1227, частка - Ѕ; договір купівлі-продажу, посвідчений Першою Полтавською державною нотаріальною конторою від 12.07.1973 р. за №3-4298, частка - Ѕ. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.11.2013 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.151, т. 1). Суд зазначає, що відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої, другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У відповідності до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ст. 25, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції 1969 року) та на ч. 1 ст. 62 СК України. Згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції 1969 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції 1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадах суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частиною першою статті 62 СК України, визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав померлому [PERSON] . Також, судом встановлено, що затвердження акту про закінчення будівництва вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння [ADDRESS] , а саме - 24 жовтня 1984 року, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що згідно технічного паспорту від 18 жовтня 1984 року та акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння,житлова площа будинку [ADDRESS] становила 42,3 кв.м, корисна площа 71,6 кв.м., тоді як згідно даних матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 31.12.2012р. загальна площа будинку становила 94,1 м.кв., а житлова - 37,4 м.кв. Проте позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за час шлюбу нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] істотно збільшилося у своїй цінності, в тому числі внаслідок трудових або грошових затрат позивача - [PERSON] . Суд критично ставиться до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 21-17 від 01 червня 2017 року, якою встановлена ринкова вартість спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами та ринкова вартість добудов та поліпшень спірного нерухомого майна, оскільки висновок експерта не доводить участі позивача у здійснених поліпшеннях та збільшенні цінності майна (а. с. 212-232, т. 1). Суд зазначає, що сам по собі факт перебування у шлюбних відносинах не є безумовною підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Частиною 1 статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , тобто до звернення позивачем до суду з даним позовом. У зв`язку зі смертю [PERSON] припинились його цивільна дієздатність та правоздатність. Таким чином, вимоги позивача про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] - є безпідставними та необґрунтованими, оскільки можливість визнання права власності за покійною особою не передбачена чинним законодавством України. Заяви про зміну підстав або предмету позову позивачем не подавались. Також, суд зазначає, що зі смертю особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1220, ст. 1218 ЦК України). У відповідності до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно - житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Тобто, спірні правовідносини щодо права на спадкове майно є спадковими правовідносинами і до них слід застосовувати норми книги шостої Цивільного кодексу України. На підставі вищезазначеного,суд приходить до висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб судового захисту. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у майні є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, згідно пункту 2 частини 2 якої, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed