Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2011 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS]. Зазначив, що [PERSON] здійснила розрахунок за придбаний об'єкт у сумі 1 056 131 грн. за рахунок належних йому коштів та остання зобов'язалася оформити право власності на позивача, однак згідно оскаржуваного договору [PERSON] виступила покупцем та оформила право власності на себе. Посилаючись на те, що відсутні ознаки добросовісності набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки кошти за які вона придбавалася належать позивачу, [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08 липня 2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача (а.с. 21). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заперечення, в яких просить розглядати справу у її відсутність та відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що доводи позивача на які він посилається суперечать обставинам справи, вона на моменти укладення договору не повинна була перевіряти джерело походження коштів [PERSON], а тому договір відповідає главі 54 ЦК України. Крім того, зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності (а.с. 18-20). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 2011 року між [PERSON] (продавець), з однієї сторони, та [PERSON] (покупець), з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 83,10 кв.м., житловою площею 39,00 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 175 (а.с. 5). Згідно п. 3 вказаного договору продаж квартири вчинено за 1 056 131 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. 215, 235 ЦК України. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири та письмових пояснень відповідача-2 всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України були дотримані при укладенні договору, з умовами договору сторони були згодні, про що свідчить їх підпис на договорі. Претензій відповідачі один до одного не висували. Позивач та його представник не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України. Крім того, позивач не надав доказів, що грошові кошти, які були оплачені [PERSON] відповідачу-2 [PERSON] були його особистими коштами. Суд вважає, що спірний договорів відповідає вимогам законодавства, був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним, а [PERSON] на момент укладення договору не повинна була перевіряти джерело походження коштів [PERSON] Також, позивач посилається на те, що даний правочин був вчинений для приховання іншого правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Однак, позивач не довів суду вищезазначені обставини, не надав належних доказів, не вказав, який саме інший правочин був прихований відповідачами при укладенні договору купівлі-продажу квартири. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Крім того, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач знав про існування договору, оскільки у позовній заяві зазначив, що розрахунок по договору відбувався за його кошти. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] просила застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 17-18). Договір купівлі-продажу квартири був укладений 08 липня 2011 року, а до суду позивач звернувся 17 березня 2015 року, тобто ним пропущено встановлений трирічний строк позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач не надав суду доказів, що саме його права або інтереси були порушені при укладанні договору купівлі-продажу від 08 липня 2011 року згідно вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що волевиявлення відповідачів було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання наслідків, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed