Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 28.08.2010 року між нею та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб. Під час даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що сімейне життя з відповідачем не склалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин через протилежні погляди на шлюб та сім'ю, не здатність піклуватись про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові та поваги, дружби і взаємодопомоги. Відповідач проживає окремо та вони не ведуть спільного господарства і не мають спільного бюджету. Вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем і збереження шлюбу буде суперечити її інтересам, а тому шлюб між нею та [PERSON] слід розірвати. Крім того, вказувала на те, що після розірвання шлюбу вона має намір виїхати за кордон, а тому їх спільний з відповідачем син повинен залишитись проживати разом з відповідачем. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, а малолітнього [PERSON] залишити проживати разом з батьком [PERSON] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову в цілому. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти частково та позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 28 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №68 (а/с 4). Під час вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 9). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Дана обставина в судовому засіданні визнана сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині залишення малолітнього [PERSON] проживати разом з батьком, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З наведеного вбачається, що суд вирішує питання про місце проживання малолітньої дитини лише при наявності спору між батьками або у випадках жорстокого поводження з дитиною чи не належного піклування про неї, проте в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів які б вказували на наявність зазначених підстав, зокрема того, що між сторонами дійсно існує спір та права дитини були порушені. Натомість, в матеріалах справи міститься укладений між сторонами нотаріально посвідчений договір від 21.04.2016 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зі змісту якого вбачається, що сторони досягли згоди щодо місця проживання їх сина [PERSON], який буде проживати разом з батьком. Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для застосування вимог ст.ст. 160,161 СК України, у зв'язку з чим в задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини слід відмовити.

Outcome: partial