Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) про визнання позики спільним боргом подружжя та стягнення боргу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач 1 звернувся до позивача з проханням надати йому у борг грошові кошти, необхідні йому для придбання у власність його родині нерухомості та проведення ремонту. Згідно розписки від 03.09.2010 року, позивач передав відповідачу 1 у борг 800000 доларів США, визначивши строк повернення грошових коштів, за першою вимогою, в порядку ст. 530 ЦК України. В зв`язку з погіршенням політичної та економічної ситуації в Україні, 24.09.2014 року позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою про повернення боргу у семиденний строк з дня її отримання. 20 грудня 2014 року відповідач 1 повернув в рахунок погашення боргу 150000 доларів США та повідомив позивачу, що в зв`язку з наявністю судового спору з приводу розподілу нерухомого майна подружжя [PERSON], він не має можливості реалізувати нерухомість та погасити борг в добровільному порядку. Враховуючи той факт, що позивач не є стороною у справі щодо поділу майна подружжя, не є власником спірного майна, що виключає можливість залучення позивача до участі у справі про поділ майна подружжя, постало питання на звернення до суду з окремим позовом. Сумарна заборгованість відповідачів станом на 23 березня 2015 року складає - 650000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ складає - 15047500,00 грн. (650000х23,15) і підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах, а саме по 7523750,00 грн. з кожного, а також штраф за неналежне виконання грошових зобов`язань в розмірі 100% від суми неналежного виконання грошового зобов`язання, що складає 18520000,00, тобто по 9260000,00 грн. з кожного відповідача. Тому позивач просив суд визнати спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON] позичені кошти у розмірі 800000 доларів США за договором позики, який укладений між відповідачем 1 та позивачем; стягнути з відповідача 1 на користь позивача ? частину заборгованості за договором позики від 03 вересня 2010 року у розмірі 7523750,00 грн.; стягнути з відповідача 2 на користь позивача ? частину заборгованості за договором позики від 03 вересня 2010 року у розмірі 7523750,00 грн.; стягнути з відповідача 1 на користь позивача ? частину штрафу за договором позики від 03 вересня 2010 року у розмірі 9260000,00 грн.; стягнути з відповідача 2 на користь позивача ? частину штрафу за договором позики від 03 вересня 2010 року у розмірі 9260000,00 грн. та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. В судовому засіданні 07.09.2015 року до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання фіктивним договору позики та стягнення коштів. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що [PERSON] нібито отримав від [PERSON] грошову позику в розмірі 800000,00 доларів США, при чому грошові кошти передавалися безпосередньо в іноземній валюті. На підтвердження боргових зобов`язань було нібито оформлено розписку. Відповідачі за зустрічним позовом зазначають, що 15.12.2014 року на виконання фіктивного договору позики суму в розмірі 150000,00 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] надав [PERSON] розписку. Згідно тексту розписки, дата її складення 03.09.2010 року. Відповідачі за первісним позовом перебувають у шлюбі з 15.11.2003 року по 20.02.2015 року, боргова розписка, нібито, складена в період перебування відповідачів за первісним позовом у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно Листа Верховного Суду від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України, за загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягає вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Таким чином, фіктивно укладений договір позики на суму 6312000,00 грн. виходить за межі дрібного побутового, а отже не міг бути вчинений [PERSON], який на час укладення такого договору перебував у шлюбі з позивачкою за зустрічною позовною заявою, без згоди останньої. Позивачка за зустрічною позовною заявою жодної згоди на нібито отримання [PERSON] позики не давала, про існування такої позики, як і про існування самого [PERSON] теж не знала. Жодних коштів у зазначених розмірах не отримувала. Сім`я жодного майна рухомого чи нерухомого за позикові кошти не придбала і ремонти чи будівельні роботи за такі кошти не здійснювала. Крім того, позивач за первісним позовом посилається на договір позики від 03.09.2010 року, при цьому сам договір суду не подано. Тому позивач за зустрічним позовом просила визнати фіктивним договір позики від 03.09.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] 75000,00 доларів США, що еквівалентно 1588500,00 грн. згідно офіційно встановленого НБУ курсу долара відносно гривні та складає 21,18 грн. за 1 долар США на день подання позову на користь [PERSON] та солідарно стягнути суму сплаченого судового збору. Позивач у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав повідомленні, згідно якого просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, вимоги викладені в зустрічній позовній заяві не визнає, оскільки, вони є необґрунтованими. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу, вимоги зустрічного позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. У матеріалах справи містяться письмові заперечення проти зустрічної позовної заяви. Відповідач 2 та представник відповідача 2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Суд заслухавши пояснення представника відповідача 1, представника відповідача 2 та відповідача 2, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що основний та зустрічний позови не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії розписки від 03.09.2010 року, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 800000 доларів США, які зобов`язувався повернути за першою вимогою [PERSON]. У випадку не повернення грошових коштів в розмірі 800000 доларів США протягом 7 днів з моменту пред`явлення вимоги, зобов`язувавя повернути суму боргу 800000 доларів США і сплатити штраф у розмірі 100% від суми боргу (а.с.6). Як зазначено у Висновках Верховного суду України Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за друге півріччя 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до пояснення позивача, викладених в позовній заяві, [PERSON] звернувся до нього з проханням надати у борг грошові кошти, необхідні для придбання у власність його родини нерухомості та проведення ремонту у ній. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). У правовій позиції постанови Верховного суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 зазначено, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що договір від 03.09.2010 року було укладено в інтересах сім'ї та отримані грошові кошти у розмірі 800000 доларів США використані на задоволення потреб сім`ї, а тому суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог первісного позову. Частиною 1 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У правовій позиції постанови Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 зазначено, що згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Отже, судом встановлено, що позивачем та представником позивача за зустрічною позовною заявою не надано належних доказів, які б підтверджували те, що у [PERSON] та [PERSON] при укладенні правочину від 03.09.2010 року був відсутній намір створити юридичні наслідки, а тому суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed