Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказала, що позивач в період з 2006 року по 24 червня 2016 року працювала на ПАТ «Азовмаш», де їй своєчасно не виплачували заробітну плату. 24 червня 2016 року позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 статті 36 КЗпП України. Позивач в день звільнення працювала. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем не проведений. Відповідачем було здійснено лише часткову виплату заробітної плати у розмірі 2000,00 грн. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 серпня 2016 року була стягнута з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 53 725,87 грн., яка до сьогоднішнього часу не погашена. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з наступного дня після звільнення з 25 червня 2016 року по день ухвалення рішення суду з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 525,00 грн. У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути середній заробіток з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 538,49 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав, в заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач своїх заперечень та ставлення до позову не висловив. На запит суду представив довідку про заборгованість заробітної плати, про середній заробіток, копію графіку і табелю обліку робочого часу [PERSON] Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 31 липня 2006 року по 24 червня 2016 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 24 червня 2016р. позивач була звільнена з підприємства за угодою сторін на підставі п.1 статті 36 КЗпП України. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна платня. В серпні 2016 року позивач звернулася до Іллічівського районного суду м.Маріуполя з заявою про видачу судового наказу по стягненню заборгованості по заробітній платі. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 серпня 2016 року на користь позивача було стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 53 725,87 грн. Судовий наказ набрав законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Відповідачем не проведено остаточного розрахунку із [PERSON] в день її звільнення, що не було спростовано ПАТ «Азовмаш» та підтверджується судовим наказом від 15 серпня 2016 року і листом головного бухгалтера від 21.09.2016 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був. Відповідачем не представлено суду доказів в підтвердження остаточного розрахунку по заробітній платі позивача. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З наявного в матеріалах справи табелю обліку використання робочого часу за перше півріччя 2016 року вбачається, що позивач працювала в день свого звільнення 24 червня 2016 року, про це свідчать відповідні відмітки в табелі за вказаний день. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на наступний день після звільнення, тобто з 25 червня 20165 року по день винесення рішення судом 06 жовтня 2016 року, оскільки фактичного розрахунку до сьогоднішнього часу проведено не було. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з проведеним розрахунком, представленим відповідачем в довідці, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 538,49 грн., що відповідає передбаченому Порядку. За даними представленого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) на 2016 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 25 червня 2016р. по 06 жовтня 2016р. складає 72 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25 червня 2016р. по 06 жовтня 2016р. складає - 38771,28 грн. (72 дні х 538,49 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 38771,28 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved