Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 29203,77 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала із відповідачем у трудових відносинах, починаючи з березня по грудень 2015 року їй не виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 29203,77 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що з 01.05.1993 позивач перебувала із відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до довідки головного бухгалтера Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.12.2015 № 107 за період з березня 2015 року по грудень 2015 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 29203,77 грн. Крім того, вказана обставина підтверджується довідкою Пенсійного фонду Ф.ОК-5. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 цього ж закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючи те, що всупереч вищевказаним приписам закону відповідач не здійснює виплату всіх сум по оплаті праці, що належать позивачу, то суд приходить до висновку про необхідність стягнення таких сум в судовому порядку з метою захисту порушених трудових прав [PERSON] На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved