Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Мотивуючи свої вимоги тим, що ще до народження дитини відповідач проживав окремо, після народження доньки турботи щодо неї не проявляв, аліменти на утримання дитини не сплачує, у визначені органом опіки та піклування дні для спілкування з дитиною не зявляється, що на думку позивача свідчить про ухилення батька від виконання своїх обовязків по вихованню дитини та в силу п. 2 ч. 1 ст. 164 сімейного Кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала та пояснила, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 30 грудня 2014 року. Після одруження відповідач кілька місяців проживав разом з позивачкою та її батьками. Однак за короткий проміжок часу поведінка відповідача стала агресивною та такою, що сприймається як поза межами норми. Відповідач застосував насильство до сина позивачки від першого шлюбу, вчиняв сімейні скандали, що стало приводом до фактичного припинення подружніх відносин. Розірвати шлюб у встановленому законодавством порядку не виявилось можливим через вагітність позивачки. Побоюючись за своє життя та життя новонародженої дитини вона потайки залишала пологовий будинок, в той час як відповідача стримували медичні працівники та працівники поліції. Після народження дитини відповідач неодноразово телефонував та погрожував, вимагаючи половину державної допомоги при народженні дитини. За рішенням органу опіки та піклування для відповідача були встановлені дні спілкування із дитиною. Спілкування повинно було відбуватись у приміщенні фельдшерського пункту у присутності дільничного інспектора та медичного працівника, однак відповідач лише двічі прийшов до дитини. На даний час шлюб з відповідачем розірвано, також вирішено питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Як при вирішенні питання про розірвання шлюбу, так і при вирішенні питання про стягнення аліментів відповідач проявляв байдужість. На час звернення до суду із цим позовом аліменти відповідачем не сплачуються. Просить врахувати, що позбавлення відповідача батьківських прав вчиняється в інтересах дитини, тому позовні вимоги просить задовольнити. Представник Служби у справах дітей Ковельської районної державної адміністрації [PERSON] вважає позов підставним та обґрунтованим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем створюються перешкоди для спілкування з дитиною. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку: Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного спілкування. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. При цьому, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків. Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на умови, за яких втручання у сімейне життя особи вважається виправданим, зокрема у справі «Хант проти України» (від 07.12.2006 року, заява № 31111/04 , п. 50-53) зазначено, що виправданим є таке втручання, яке: - здійснюється згідно із законом, тобто у випадках передбачених національним законодавством, - має законну мету, наприклад захист прав та інтересів дитини, - є необхідним у демократичному суспільстві. У пункті 54 рішення Європейський суд з прав людини нагадув, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, [PERSON] A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Дана обставина підтверджена свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 224471 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області. Прізвище дитині визначено «Петрук», а не «Краля» за рішенням органу опіки та піклування Ковельської районної державної адміністрації від 03.09.2015 року. Як пояснив суду представник Служби у справах дітей Ковельської районної державної адміністрації [PERSON] після народження дитини [PERSON] звернулась до органу опіки та піклування із заявою про вирішення питання щодо прізвища та по-батькові дитини, мотивуючи свою вимогу тим, що відповідач неодноразово погрожував фізичною розправою під час вагітності, а тому може завдати дитині шкоди. Після заслуховування обох батьків органом було прийнято рішення визначити для дитини прізвище «Петрук», а по батькові «Ярославівна». У такий спосіб органом був запропонований батькам компроміс та вжиті заходи для збереження сімї, адже на час народження дитини сторони проживали окремо. Рішенням виконавчого комітету Колодяжненської сільської ради Ковельського району № 1/3 від 03.02.2016 року дозволено [PERSON] зустріч з донькою два дні на місяць на території приміщення ФАП с. Колодяжне в присутності працівника ФАП, працівника сільської ради та дільничного інспектора, зобовязано [PERSON] не чинити перешкод батькові у спілкуванні з дитиною. В судовому засіданні свідки [PERSON] (фельдшер) та [PERSON] (дільничний інспектор) показали, що відповідач тричі приїздив на спілкування з дитиною, однак не проводив час з дитиною, а спілкувався по мобільному телефону чи вступав у суперечку з позивачем. Останній раз відповідач приїздив на спілкування приблизно весною 2016 року, з того часу не приїздив жодного разу. Додатково свідок [PERSON] показала, що поведінка відповідача викликає насторогу. Згідно показань свідка [PERSON] відповідач неврівноважений, неодноразово застосовував фізичну силу до дітей позивача та до вагітної позивача, на даний час життям дитини не цікавиться, лише вимагає кошти та погрожує розправою. Показання свідка [PERSON] та пояснення позивача [PERSON] узгоджуються із письмовими доказами, зокрема згідно постанови Ковельського міськрайонного суду від 27.04.2015 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП та встановлено, що він 18 березня 2015 року та 22.03.2015 року вчинив хуліганські дії, які виразились у нецензурній лайці в адресу сімї Петрук. Згідно постанови Ковельського міськрайонного суду від 26.11.2015 року [PERSON] визнано винним у порушенні 20.08.2015 року громадського порядку в пологовому будинку м. Ковеля. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 07 березня 2016 року ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі по 700 грн щомісяця. Згідно довідки Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби відповідач аліменти не сплачує. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 29 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Наведене у сукупності свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання свого обовязку по вихованню доньки [PERSON], оскільки відповідач не зявляється у визначені для нього дні на спілкування з дитиною, не сплачує аліменти на її утримання, не вживає заходів для налагодження відносин із позивачем, яка проявляє побоювання за своє здоровя та здоровя дитини під час спілкування із відповідачем. За таких умов, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав є законною та необхідною мірою для захисту інтересів дитини. Аналогічного висновку дійшов орган опіки та піклування за місцем проживання дитини, про що вказано у висновку органу опіки та піклування Ковельської районної адміністрації від 29.07.2016 року № 1027/31/2-16. Що стосується вимог ч. 3 ст. 166 Сімейного Кодексу України про одночасне стягнення аліментів на дитину у разі задоволення позову про позбавлення батьківських, то вона не підлягає застосуванню в даному випадку, адже рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини прийнято ще до вирішення спору у цій справі. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК.

Outcome: approved