Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У вересні 2013 року ЛМКП «Теплокомуненерго» пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON] [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання з урахуванням 3% річних і втрат від інфляційних процесів за період за період з 01.06.2004 року по 01.10.2012 року в загальній сумі 7285,61 грн., мотивуючи тим, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язання щодо оплати отриманих послуг. В судовому засіданні представник позивача - Федоренко О.А. наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що не визнають позов, оскільки позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.06.2004 року по 01.10.2012 року, з порушенням ст.258 ЦК України, згідно якої, до цієї вимоги застосовується загальний строк позовної давності у три роки. Окрім того, зазначили, що між ними та ЛМКП «Теплокомуненерго» до теперішнього часу не укладеного договору про надання послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання, послуги з 2006 р. по 2009 р. не надавалися, а у 2008 р. надавалися лише вночі. Посилаючись на вищезазначені обставини просили суд відмовити в задоволенні позову, наполягали на застосуванні до правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. Суд, заслухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини щодо надання і споживання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які регулюються Конституцією України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання дання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі-Правила), затверджені Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005р. (із подальшими змінами), нормами Цивільного та Житлового кодексів України, іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюють виключно на договірних засадах, а підпунктом 1 пункту 3 ст. 20 вищевказаного Закону на споживача послуг покладено обов'язок щодо укладання договору з надання житлово-комунальних послуг з виконавцем послуг. Пунктом 8 Правил визначено, що послуги надаються споживачам згідно з типовим договором, який укладається між споживачем і виконавцем послуг. Нормою ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок щодо укладання договору із споживачем покладено на виконавця послуг. Таким чином, вищезазначені норми регламентують обов'язковість договірних відносин між виконавцем послуг і споживачем. Згідно наданої позивачем оборотної відомості за особовим рахунком № [NUMBER], відкритим на [PERSON], заборгованість за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання з урахуванням 3% річних і витрат від інфляції за період за період з 01.06.2004 року по 01.10.2012 року складає 7285,61 грн. З зазначеної відомості також вбачається, що відповідачі періодично вносили плату за спірні послуги. Згідно частини 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пункт 1 частини 2 зазначеної статті регламентує, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є правочин. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України під правочином слід розуміти дію особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку, що відсутність договору між сторонами не може вважатись безспірною умовою відсутності підстави для стягнення заборгованості за надані та отримані послуги. Між тим, як часткова оплата за послуги, свідчить про фактичне прийняття відповідачами, які є споживачами послуг, відповідних зобов'язань, і є підставою для часткового задоволення позовних вимог. З матеріалів справи та пояснень відповідачів вбачається, що квартира [ADDRESS] надана [PERSON] на підставі ордеру, виданого Кам`янобрідським райвиконкомом м. Луганська від 25.07.1996 року, у зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON] Згідно зі ст. 67, 68 Житлового кодексу Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно зі ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (їз подальшими змінами), власники та наймачі квартир зобов'язані не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, вносити плату за надані комунальні послуги. Вищезазначеними Правилами встановлений порядок пред'явлення претензій на неналежну якість наданих послуг, а також порядок проведення перерахунку сплати за теплопостачання у разі невідповідності температурного режиму встановленим нормам. Із витягу з особистого рахунку відповідачів за вказаною адресою вбачається, що відповідачам щомісячно нараховувалась плата за послуги з теплопостачання відповідно до встановлених тарифів. Відповідачі сплачували послуги за надані їм послуги з централізованого опалення не в повному обсязі. Відповідачі не надали суду належних доказів того, що позивачем послуги надавалися не в зазначеному обсязі та не належної якості. Від надання послуг позивача відповідачі не відмовлялися, фактично користувалися послугами з теплопостачання, які їм надавалися позивачем, тому вони зобов'язані оплатити надані послуги. Відповідно до ст. 526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в результаті неналежного виконання відповідачами взятих на себе зобов'язань, за період з 01.06.2004 року по 01.10.2012 року у них виникла заборгованість з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання в загальній сумі 7285,61 грн., з якої: 4306,10 грн - основний борг, 2310,41 грн. - втрати від інфляційних процесів, 669,10 грн. - 3% річних. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України суд, за заявою відповідачів по справі, застосовує до спірних правовідносин строк позовної давності і приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання з урахуванням 3% річних, витрат від інфляції. За таких обставин, беручи до уваги, що з матеріалів справи не вбачається будь-яких фактичних даних про поважність причин пропуску позивачем позовної давності, суд вважає, що МКП «Теплокомуненерго» набуло право на захист свого права в межах трирічного строку до звернення з заявою про видачу судового наказу, тобто за період з 01.01.2010 року по 01.10.2012 року у загальному розмірі 279,62 грн. Сплив строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за період до 01.01.2010 року є підставою для відмови у цій частині позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів також підлягають стягненню судові витрати на корить позивача.

Outcome: partial