Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з відповідачем. В обґрунтування позову вказує на те, що з 29 жовтня 1977 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Відносини з дружиною не склалися. За період спільного проживання він дійшов висновку, що вони є людьми з різними поглядами на життя, на роль і участь кожного з подружжя в забезпеченні сім'ї, на взаємовідносини між подружжям. Вони стали чужими один до одного, їхня сім'я фактично розпалася і зберегти її неможливо. З літа 1978 року вони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Майновий спір відсутній. Відповідач ухиляється від розірвання шлюбу в органах РАГС, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 жовтня 1977 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 2112, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим повторно 13 серпня 2014 року (а. с.2). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розпаду сім'ї стало те, що у сторін несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з літа 1978 року, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи (довідка до акту МСЕК серії 10ААБ№017400 (а.с.6), а тому звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved