Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ПАТ СП «Чорноморська перлина» та уточнивши 15.05.2018 року свої позовні вимоги просить суд: - встановити факт, що [PERSON] дійсно знаходився в трудових відносинах з відповідачем та працював в якості охоронця з 12 вересня 2014 року по 01 січня 2015 року в Публічному акціонерному товаристві сільськогосподарське підприємство «Чорноморська Перлина», яке розташоване в селі Базар'янка, Татарбунарського району Одеської області; - стягнути з Публічного акціонерного товариства сільськогосподарське підприємство «Чорноморська Перлина» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 150 271,58 грн., яка складається з недоплати - 78 170,00 грн., компенсації за формений одяг - 450,00 грн., компенсації за відпустку - 3049,34 грн., індексації - 68 602,24 грн.; - стягнути з Публічного акціонерного товариства сільськогосподарське підприємство «Чорноморська Перлина» на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду в розмірі 250 000,00 гривень; - зобов'язати відповідача Публічне акціонерне товариства сільськогосподарське підприємство «Чорноморська Перлина» внести в трудову книжку [PERSON] дійсну дату працевлаштування, а саме з 12 вересня 2014 року; - стягнути з Публічного акціонерного товариства сільськогосподарське підприємство «Чорноморська Перлина» на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 9 400,00 грн., а саме оплату правової допомоги в розмірі 6900,00 грн. та за проведення експертизи - 2500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає наступне. З 12 вересня 2014 року по 23 серпня 2015 року [PERSON] працював в якості охоронця в ПАТ СП «Чорноморська перлина», яке розташовано в селі Базар'янка Татарбунарського району Одеської області. Працював він на цьому підприємстві згідно графіку, тобто добу через дві і тому в місяць виходило відпрацьованих годин 240 (24 год.* 10 робочих діб), при встановленої статтею 50 КЗпП України нормальної тривалісті робочого часу працівників не більше 40 годин на тиждень. В подальшому [PERSON] сталов відомо, що з 12 вересня 2014 року по 01 січня 2015 року він працював у відповідача без офіційного оформлення. А згідно наданих відповідачем до суду документів [PERSON] прийнятий на роботу був тільки 02 січня 2015 року, що не відповідає дійсності. За ініциативою керівника охоронців ПАТ СП «Чорноморська перлина» 23 серпня 2016 року [PERSON] був звільнений з роботи і остання зміна яку він відпрацював це було саме 23 серпня 2016 року. Після звільнення з роботи [PERSON] почав звертатись до різних інстанцій з приводу порушення його трудових прав, у тому числі до адміністрації ПАТ СП «Чорноморська перлина», до Державної служби України з питань праці, до Головного управління ДФС в Одеській області Державної Фіскальної служби України. В матеріалах справи мається лист на ім'я позивача від відповідача, за №12/02-1 від 12 лютого 2016 року, в якому відповідач повідомляє про те, що позивачу донараховано 1886,92 грн. за роботу у вечірній час, за роботу у святкові дні, а також індексація. Тим самим відповідач письмово визнає, що за час роботи позивача на підприємстві він не доплачував за роботу у вечірній час, за роботу у святкові дні та не сплачував індексацію. З урахуванням розміру середньої заробітної плати в Одеській області в 2015 році в розмірі 3788 грн. за час роботи позивача в ПАТ СП «Чорноморська перлина», табелю обліку робочого часу за 2014-2015 роки та розрахунку заборгованості, [PERSON] не донарахували та недоплатили: недоплата - 78170,00 грн.; компенсація за форму - 450,00 грн.; компенсація за відпустку - 3049,34 грн. Сума інфляції за період невиконання зобов'язання відповідачем становить 68602,24 грн., а всього з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути 150271,58 грн. Крім того, на думку позивача, відповідач своїми незаконними діями спричинив йому моральну шкоду, яка полягає в принижені [PERSON] як громадянина, як працівника і в решті решт як людину. Порушення законних прав [PERSON] призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскаржуючи незаконні дії відповідача [PERSON] втратив своє здоров'я, як результат захворів на тяжку хворобу, що підтверджується довідкою з Миколаївської амбулаторії за №315 від 07.11.2017 року. До того як звернутися до суду з позовною заявою, він двічі звертався до уповноваженого по правам людини Верховної ради України, до Татарбунарської прокуратури, двічі до Одеської обласної прокуратури, тричі до Генеральної прокуратури, один раз до антикорупційного бюро, тричі до Державної служби з питань праці та 9 разів до Національної поліції України. Це все призвело до нервових потрясінь як позивача так і членів його родини. Тому позивач вважає, що відповідачем йому спричинена моральна шкода в розмірі 250 000,00 грн. Ухвалою суду від 05.09.2016 року (суддя Гайда-Герасименко О.Д.) провадження по справі було відкрито. Ухвалою суду від 30.11.2016 року було задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача відповідні докази. Ухвалою суду від 30.03.2017 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи вносились виправлення в заяву про надання відпустки особисто [PERSON] або іншою особою. Проведення експертизи доручено було експерту досудової незалежної експертизи (проспект Перемоги 123, м. Київ, 03179). Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 11.07.2017 року судовий експерт надав висновок про неможливість відповісти на поставлене в ухвалі суду питання у зв'язку з тим, що об'єкт не придатний для ідентифікації. Ухвалою суду від 04.09.2017 року провадження по справі було відновлено. 11.10.2017 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 13.02.2018 року було продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.03.2018 року (суддя Шевчук Ю.В.) було задоволено заяву [PERSON] про відвід судді Гайда-Герасименко О.Д. від розгляду дійсної справи. 30.03.2018 року справа надійшла до провадження судді Боярського О.О. та відповідною ухвалою було продовжено її розгляд з призначенням підготовчого судового засідання. В подальшому строк підготовчого провадження було продовжено на тридцять днів. Ухвалою суду від 27.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання призначене на 30.07.2018 року не з'явився, його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги уточненої позовної заяви та просили суд задовольнити її. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши доводи сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення даної позовної заяви. Судом встановлено, що відповідно до Наказу ПАТ СП «Чорноморська перлина» від 02.01.2015 року № 2-к позивача було прийнято на роботу охоронцем господарства з оплатою згідно штатного розпису з 02.01.2015 року. За даними трудової книжки позивача серії [NUMBER], Наказом № 107-к від 24.08.2015 року позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням. Такі обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються самими сторонами. Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Беручи до уваги характер, тривалість та об'єм правовідносин сторін, їх вимоги та заперечення, з метою правильного вирішення спору, суд вважає за доцільне розглянути обґрунтованість кожної вимоги. Щодо вимоги про встановлення факту того, що [PERSON] дійсно знаходився в трудових відносинах з ПАТ СП «Чорноморська перлина» та працював в якості охоронця з 12 вересня 2014 року по 01 січня 2015 року в ПАТ СП «Чорноморська перлина», яке розташоване в селі Базар'янка Татарбунарського району Одеської області, суд приходить до наступного. Свідок [PERSON] в своїх поясненнях зазначив, що фактично був прийнятий на роботу охоронцем господарства ПАТ СП «Чорноморська перлина» 15.09.2014 року та разом з позивачем відпрацював першу зміну. Працювали вони позмінно за графіком «доба через дві» та завжди в одній зміні з [PERSON], з яким також приїжджав на роботу разом з [PERSON] на автомобілі останнього, оскільки вони троє проживали в іншому районі та разом зручніше було добиратися до роботи. Заробітну плату вони завжди отримували в конверті, не розписуючись в жодних журналах чи відомостях про її отримання. Відповідач, заперечуючи проти пояснень [PERSON], надав до суду копію Наказу № 5-к від 02.01.2015 року про прийняття останнього на роботу, тим самим стверджуючи, що [PERSON] у період з вересень по січень 2014 року не працював на підприємстві та був прийняти на роботу в один день з позивачем - 02.09.2015 року. Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вказані особи, як вони самі зазначили, були прийняті на роботу після спірного періоду, тобто після 01.01.2015 року, а тому їх свідчення не стосуються предмету спору. Свідок [PERSON], яка з 2010 року займає посаду керівника відділу кадрів ПАТ СП «Чорноморська Перлина» в судовому засіданні пояснила лише, що за відомостями відділу кадрів позивач прийнятий на роботу 02.01.2015 року, іншою інформацією вона не володіє. Письмовими свідченнями [PERSON], яка є членом художньої самодіяльності Миколаївського Будинку культуру, підтверджується той факт, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 30 грудня 2014 року як працівники підприємства, будучи вдягнутими у спеціальному форменому одязі, у зв'язку з тяжкими погодними умовами допомагали [PERSON] та іншим членам Будинку культури дістатися додому. Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до п.7 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Частина 2 статті 24 КЗпП України: працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, суд приходить до таких висновків. Чинне трудове законодавство не забороняє укладення консенсуального договору між працівником та власником або уповноваженим ним органом. Основними умовами укладання трудового договору є: місце роботи, трудова функція працівника, який приймається на роботу, режим та порядок роботи, розмір заробітної плати. Досягнувши згоди за цими умовами сторони вважаються такими, що уклали трудовий договір. Положення ч.2 ст. 34 КЗпП зазначає про неможливість допущення працівника до роботи без укладення трудового договору. Проте, враховуючи, що позивач 12.09.2014 року фактично був допущений до роботи, можна дійти висновку, що у сторін дійсно виникли трудові відносини на підставі укладеного усно трудового договору. З того дня позивач системно на своєму робочому місці та у встановленому режимі працював в інтересах власника за грошову винагороду - заробітну плату. Таким чином, суд вважає доведеною вимогу позивача про встановлення факту роботи ним на підприємстві ПАТ СП «Чорноморська перлина» в період з 12.09.2014 року по 02.01.2015 року. Отже, підлягає задоволенню також позовна вимога про зобов'язання відповідача внести до трудової книжки [PERSON] запис про дійсну дату працевлаштування, а саме з 12 вересня 2014 року. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі, суд зазначає наступне. Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіціального тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Отже, доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є помилковими. Також, варто зазначити, що впродовж всього часу розгляду справи представником відповідача надавались до суду суперечливі докази на підтвердження своїх тверджень. По-перше, з невідомих підстав позивач продовжував офіційно працювати на підприємстві з 23.08.2015 року, коли він був звільнений, і за Наказом підприємства від 05.02.2016 року, копія якого надана суду, був звільнений. По-друге, відповідач не завжди належним чином виконував вимоги суду та представника позивача щодо надання тих чи інших відомостей, доказів, посилаючись або на їх фактичну відсутність або на їх втрату. По-третє, мале місце порушення трудових прав позивача щодо невиплати йому всіх видів заробітку, факт чого був встановлений перевіркою Державної служби України з питань праці. Такі обставини свідчать про недобросовісне відношення відповідача в особі його керівництва та представників не тільки до працівників підприємства, а і до виконання своїх процесуальних обов'язків під час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З моменту фактично прийняття позивача на роботу, а саме з 12.09.2014 року по 02.01.2015 року ним була відпрацьована наступна кількість днів, що не були оплачені власником: вересень 2014 року - 7 днів, жовтень 2014 року - 10 днів, листопад 2014 року - 10 днів, грудень 2014 року - 10 днів та січень 2015 року - 1 день. Тобто, з жовтня по грудень місяць включно позивачем було відпрацьовано повний місяць. Відповідач позовні вимоги щодо встановленого періоду роботи позивача на підприємстві не визнає та враховуючи, що у суду відсутні відомості про розмір заробітної плати охоронця господарства на підприємстві у період з вересень по грудень місяць 2014 року, суд, встановлюючи розмір заборгованості заробітної плати за вказаний період, враховує розмір мінімальної заробітної плати у 2014 році - 1218 грн. та розмір заробітної плати позивача з 02.01.2015 року - 1220 гривень. Тобто, для розрахунку заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем слід виходити з розміру заробітної плати 1220 гривень на місяць. Таким чином, жовтень-грудень 2014 року - 1220 х 3 становить 3 660 грн., плюс 854 гривень за вересень 2014 року та 122 гривні за 1 відпрацьований день січня 2015 року складає 4 636 гривень, з яких позивачу фактично було сплачено 2 700 гривень (по 900 гривень три місяця). Тобто, розмір недоплаченої заробітної плати позивачу за фактичний відпрацьований час становить 1936 гривень. Розмір індексації зазначеної невиплаченої суми заробітної плати становить 3 562,24 гривень (1936х184%). Не були спростовані відповідачем під час розгляду справи твердження позивача щодо понесення ним витрат на придбання форменого одягу у розмірі 450 гривень, тому вказана вимога підлягає задоволенню. Не можуть бути судом задоволені вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь сум недоплаченої заробітної плати за період роботи з 02.01.2015 року по 24.08.2015 року, оскільки всі надані з приводу цього суду докази недостатні та чітко не відображають обставини, що мали місце, а наведений розрахунок заборгованості є абстрактним та не зрозумілий суду. В той же час, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. [PERSON] зазначає, що йому завдана моральна шкода, внаслідок порушення відповідачем його трудових прав, та підлягає відшкодуванню в розмірі 250000 гривень. Суд критично відноситься до розміру моральної шкоди визначеному позивачем. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З обставин справи вбачається, що з моменту звільнення позивач доклав значних зусиль для відновлення свого порушеного права. Звертався до численних органів та відомств, що потребувало не тільки витрат коштів на проїзди, а й багато часу, при цьому знаходячись на диспансерному обліку Білгород-Дністровської Центральної районної лікарні з діагнозом: ішемічна хвороба серця стенокардія напруги. Як роз'яснив Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. в постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Матеріалами справи та встановленими обставинами підтверджується наявність вини відповідача в погіршенні життєвого укладу [PERSON], який є людиною похилого віку і був змушений постійно захищати свої права. При цьому, відповідач свідомо відмовлялася від поновлення порушених прав позивача, тобто протягом значного часу свідомо порушував права позивача та вчинив і допустив правопорушення, чим призвів до ускладнення життєвих умов позивача. Враховуючи характер правопорушення, ступінь вини відповідача, виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу позивача про стягнення моральної шкоди та стягнути на його користь 15 000 гривень. Такий розмір компенсації буде відповідати дійсним обставинам справи та тяжкості моральних страждань, заподіяних позивачу. Згідно п. 48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Частина 2 ст. 137 ЦПК України: за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження обґрунтованості понесених витрат на правову допомогу позивачем та його представником [PERSON] надано суду Ордер (серія ОД № 191205) від 26.09.2017 року, витяг з Договору про надання правової допомоги та письмове Обґрунтування витрат по наданню правової допомоги (детальний опис робіт) адвокатом [PERSON] громадянину [PERSON] з 26.09.2017 року по 30.05.2018 року (арк..сп. 15, 106, том ІІ) по дійсній справі, в цілому 78 годин витрачено, та дві квитанції № 1175/11 та № 1181/11 про сплату позивачем грошових коштів: 4900 грн. та 2000 гривень. Витрати на правову допомогу не повинні перевищувати розмірів встановлених ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Станом на сьогодні це не більше 40% від однієї мін. місячної заробітної плати за годину праці адвоката. Підсумовуючи викладене, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 6 900 гривень. Відповідно до ч.2 ст. 140 ЦПК України, розмір витрат, пов'язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов'язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. За проведення судової почеркознавчої експертизи позивачем було сплачено 2500 гривень, що підтверджується відповідною квитанцію від 29.06.2017 року. У відповідності до ст.. 141 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, у редакції станом на день звернення до суду, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 гривень.

Outcome: partial