Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира №79, загальною площею 56,30 кв.м., що знаходиться по вул.Руській, 251 м.Чернівці. Зазначену квартиру вона набула у власність на підставі заповіту [PERSON], що підтверджує свідоцтвом про право на спадщину від 18.08.2014 року. Однак, незважаючи на те, що в даний час позивач є єдиним законним власником квартири, проте реалізувати свої повноваження власника вона не має змоги, оскільки в ній зареєстровані та проживають [PERSON] разом із своїми дітьми [PERSON] та [PERSON]. Забезпечити їй доступ, а також звільнити квартиру в добровільному порядку відповідач відмовляється. Також позивач вказувала на те, що [PERSON] не є членом її сімї та вселилась у займану квартиру зі згоди спадкодавця [PERSON] Вона має намір вселитися до квартири №79, що знаходиться по вул. Руській, 251 м.Чернівці та проживати там зі своєю сімєю, однак цьому перешкоджає [PERSON] зі своїми дітьми. Просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру №79, що по вул. Руській, 251 м.Чернівці шляхом позбавлення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] права користування квартирою №79, що знаходиться по вул. Руській, 251 м.Чернівці. Також просила виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення та зняти їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Представник позивача позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Пояснив, що відповідачі порушують право власності [PERSON], добровільно звільнити займане житлове приміщення відмовляються. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судому засіданні позов не визнали. Пояснили, що відповідач була членом сімї [PERSON] та вселилась у спірну квартиру з її згоди. [PERSON] також зазначила, що у її неповнолітніх дітей іншого житла не має, вона повністю несла витрати по утриманню даної квартири. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Чернівецької міської ради у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участи, при вирішенні даного спору просив врахувати інтереси неповнолітніх дітей. Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що 18.08.2014 року державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво на спадщину, у відповідності до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], яка померла 27.05.2011 року, є [PERSON], [INFO]. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з двохкімнатної квартири №79, загальною площею 56,30 кв.м., що по вул.Руській, 251 м.Чернівці (а.с.5). Того ж дня зазначене свідоцтво було у визначеному законом порядку зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу, яка наявна в матеріалах справи (а.с.6). За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Відповідно до ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319 ч.1 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями статті 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні довідки ПП «Житлосервіс» №496 від 22.09.2014 року в квартирі №79, що по вул. Руській, 251 м. Чернівці зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які були зареєстровані за даною адресою 18.12.2001 року та [PERSON], [INFO], який був зареєстрований за вказаною адресою 20.02.2004 року (а.с.29). У добровільному порядку відповідач відмовляється звільнити спірну квартиру та знятися з реєстрації місця проживання. Своїми неправомірними діями [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] порушують право [PERSON] як власника квартири, що полягає у можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, виникнення права власника будинку (квартири) та членів його сімї на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, Закон не передбачив при переході прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника та членів його сімї у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника. Суд також зауважує, що відповідач [PERSON] не перебувала у будь-яких договірних відносинах із спадкодавцем [PERSON], зокрема договір найму жилого приміщення між ними не укладався. Зазначена обставина відповідачем будь-якими доказами спростована не була. Як розяснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, вимога позивача про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому, суд зауважує, що права неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на житло у даному випадку порушені не будуть, оскільки як було встановлено судом у власності батька дітей [PERSON] наявне житло, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.04.2015 року. Щодо вимоги [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною адресою слід зазначити наступне. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності чи права користування житловим приміщенням, про виселення. Відповідно до ст.11 Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що суд не наділений повноваженнями приймати рішення про зняття фізичних осіб з реєстрації місця проживання. Отже, позовна вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання є зайвою, оскільки рішення суду про їх виселення з квартири №№79, що по вул. Руській, 251 м. Чернівці є підставою для зняття осіб з такої реєстрації.

Outcome: partial