Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення. В обґрунтування позову зазначивши, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] , в якому він проживав разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] У 2004 році вони з дружиною припинили шлюбні стосунки і вона разом з сином виїхала із домоволодіння. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, яке набрало чинності 14.02.2005 та АНД відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу. У встановлений законом трирічний строк відповідач [PERSON] з позовом до суду про розподіл майна не зверталася. Позивач з 2002 року постійно проживав у належному йому будинку. У 2015 році відповідачка звернулася до нього з проханням вселитися разом з сином до нього в будинок, оскільки їм ніде жити і влітку 2015 року [PERSON] разом з сином вселилися у спірний будинок. Восени 2015 року син [PERSON] почав агресивно поводитися у відношенні до нього, бити, а тому позивач з кінця 2018 року вимушений проживати у свого батька, у зв`язку із наведеним та відсутністю доступу до свого будинку. На підставі викладеного, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , вселити його в будинок [ADDRESS] та виселити [PERSON] та [PERSON] із будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння. В обгрунтування позову посилалася на те, що з 22 січня 1994 року по 14 січня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано домоволодіння [ADDRESS] . Про порушення свого права [PERSON] дізналася 12 травня 2018 року, отримавши позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Оскільки домоволодіння [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] , тому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г. 28.03.2018 (а.с.19). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2018 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.22). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г. 23.06.2018. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення, та за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння об`єднані в одне провадження (а.с.119). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2019, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні (а.с.123). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року прийнято справу до свого провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.124). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено по суті (а.с.198). В судовому засіданні 22.10.2019 представники сторін [PERSON] та [PERSON] надали свої пояснення по справі, допитано свідка [PERSON] (а.с.213). 21.11.2019 розгляд справи відкладено у зв`язку із перебування судді на навчанні (а.с.224 т.1). В судовому засіданні 26.11.2019 допитано свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.228 т.1). В судовому засіданні 16.12.2019 допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.235 т.1). В судовому засіданні 23.01.2020 допитано свідка [PERSON] , досліджено матеріали цивільної справи (а.с.241 т.1). 25.02.2020 по справі оголошено перерву у зв`язку із неявкою свідка [PERSON] , про допит якого клопотання заявлено обома сторонами (а.с.249 т.1). 06 квітня 2020 року та 28 квітня 2020 року розгляд справи відкладено за клопотанням сторін у зв`язку із постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» веденням на території України карантинних заходів (а.с.11, 25 т.2). 25 травня 2020 року в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] і у зв`язку із неявкою представника позивача [PERSON] і поданням нею клопотання про відкладення розгляду справи по справі оголошено перерву (а.с.35-36 т.2). 16 червня 2020 року за клопотанням представників сторін оголошено перерву для підготовки до судових дебатів (а.с.48 т.2). 01 липня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив його позов задовольнити. Суду пояснив, що домоволодіння [ADDRESS] ним було придбано за власні кошти. Кошти за придбання будинку йому дали у борг [PERSON] та [PERSON] 3000 доларів та 1000 доларів, а також батько позивача 500 доларів. У 2005 році гроші було повернено після продажу спадкового майна, а саме - домоволодіння [ADDRESS] Вважає домоволодіння [ADDRESS] своїм особистим майном. Оскільки на тепер відповідачі перешкоджають йому користуватися будинком, звернувся до суду. Проти позовних вимог [PERSON] заперечує, оскільки спірне домоволодіння є його особистою власністю. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав викладених у позові. Зокрема пояснила, що за договором купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] . Крім того, той факт, що спірне домоволодіння є особистим майном позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Проте, якщо суд вважає, що [ADDRESS] є спільним майном подружжя, просила застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності, оскільки сторони по справі розірвали шлюб у 2005 році і до червня 2018 року вона з позовом про розподіл спільного майна подружжя не зверталася. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Свій позов підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу, під час якого було придбано домоволодіння [ADDRESS] . З 2002 року вона весь час проживала у спірному домоволодінні. [PERSON] з 22.01.2004 по травень 2006 року працював у Російській Федерації. На придбання спірного домоволодіння нею було взято в борг у сестри 2000 доларів США і [PERSON] знайшов 2000 доларів США і це домоволодіння було придбано для їх сім`ї - вона, чоловік і їх син. Наразі доступ до домоволодіння у [PERSON] є, проте він добровільно не проживає у будинку. Після розірвання шлюбу, вона проживала у спірному домоволодінні, а [PERSON] до 2006 року проживав за іншою адресою з іншою жінкою, а з 2006 року по 2018 рік проживав у спірному домоволодінні. У неї та їх сина з [PERSON] конфлікти виникали у зв`язку із зловживанням останнім алгокольними напоями. Представинк відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі, позов [PERSON] підтримала у повному обсязі. Зокрема пояснила, що спірне домоволодіння [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] , придбано за спільні кошти подружжя та для їх спільного проживання. Всі конфлікти між сторонами виникли із-за зловживання [PERSON] спиртними напоями. Просила позов [PERSON] задовольнити, а у позові [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з січня 1994 року, який було розірвано 14 січня 2005 року, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2005 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.7,8). 07.03.2002 за договором купівлі-продажу було придбано домоволодіння [ADDRESS] , покупцем в якому зазначено [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.03.2002 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. (а.с.6). Відповідно до ст. 22 КпШС України (яка діяла на момент придбання спірного домоволодіння) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Сторони по справі як на докази своїх вимог та заперечень посилалися на покази свідків. Так, свідок [PERSON] суду показала, що спірний будинок було придбано подружжям [PERSON] и за їх спільні грошові кошти. Свідок особисто надавала у борг сестрі [PERSON] 2000 доларів США на 3 роки, про що знав [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що на придбання будинку його дружина [PERSON] просила у нього для сестри 2000 доларів США в борг, які він дав. Свідок [PERSON] пояснила, що на придбання спірного будинку [PERSON] брав у борг кошти, а також кошти давав і його батько. [PERSON] не проживала у будинку, оскільки пішла у 2004 році, а повернулася у 2015 році. Свідок [PERSON] надала аналогічні покази як і свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що її тітка продала [PERSON] спірний будинок, в якому проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] З 2017 року [PERSON] проживає з батьком. Зі слів [PERSON] знає про конфлікти з [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2000-х роках [PERSON] було придбано спірний будинок. [PERSON] завжди проживала у будинку, а [PERSON] деякий час проживав з іншою жінкою за іншою адресою. Взагалі [PERSON] зловживав спиртними напоями, а тому були конфлікти. Декілька останніх років [PERSON] проживає у батька. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] вони сусіди і спірний будинок було придбано у 2002 році. Деякий час [PERSON] проживав з іншою жінкою, а з 2006 року знову у спірному будинку, він зловживав спиртними напоями, у зв`язку із чим викликалася швидка та були конфлікти у сім`ї [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що коли [PERSON] вирішив придбати будинок, то шукав кошти і свідок також йому дав в борг 3000 доларів США, розписки при цьому не брав. У 2008 році [PERSON] проживав у будинку один. Кошти [PERSON] повернув у 2008 році. [PERSON] проживала у сестри, а [PERSON] служив у армії. З 2010-2011 років у [PERSON] в будинку свідок не був. Знає, що будинок було придбано для сім`ї. Оцінивши всі надані докази та допитавши свідків, суд не може погодитися з посиланнями [PERSON] на те, що домоволодіння [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки судом достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна. Що стосується доводів позивача [PERSON] про те, що кошти для придбання спірного домоволодіння отримувалися ним у борг, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, то вони не заслуговують на увагу, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, показами допитаних свідків підтверджується фіакт того, що спірне домоволодіння було придбано для сім`ї і кошти на його придбання бралися у борг як [PERSON] , так і [PERSON] . Суд також не може погодитися із посиланнями представника позивача [PERSON] - [PERSON] щодо пропуску [PERSON] строку звернення до суду з огляду на таке. Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд погоджується із доводами [PERSON] проте, що вона дізналася про порушене право спільної сумісної власності на спірне домоволодіння з часу подання [PERSON] позову про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та виселення, у зв`язку з чим і звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, а тому суд вважає, що [PERSON] не пропустила строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 72 СК України. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та яке складається з: житлового будинку А-1 шлакобетонного, житловою площею 43,3 кв.м., сарая Б, убиральні В, душу Д, літньої кухні Г, зливної ями Е, споруд №№1-3,І, є спільним сумісним майном набутим [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а відтак належить їм по Ѕ частці, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, в суді знайшло своє підтвердження те, що існують перешкоди у користуванні власністю для [PERSON] . За таких обставин, первісний позов [PERSON] слід задовольнити частково, а саме усунути [PERSON] перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] та вселити [PERSON] у домоволодіння [ADDRESS] . В іншій частині позову слід відмовити, оскільки [PERSON] , як власник, має право користування своєю власністю для свого проживання та проживання членів своєї родини - [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, слід стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 420 грн. 40 коп. з кожного. Щодо позову [PERSON] , то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2200 грн. 00 коп.

Outcome: partial