Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У березні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06.03.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу, згідно якого, він (позивач) купив, а відповідач [PERSON] продав 52/156 частин нежитлових будівель котельні Г і теплого переходу Ч, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. За вищевказані нежитлові будівлі до укладення договору купівлі-продажу [PERSON] було передано [PERSON] 60 500 грн. та отримано ключі від вищевказаних нежитлових приміщень. Позивач почав робити косметичний ремонт, завіз до приміщення свої особисті речі та до теперішнього часу користується зазначеними нежитловими будівлями. Договір купівлі - продажу сторони домовилися оформити нотаріально у найближчий строк, але не пізніше 25.03.2013 року. Він неодноразово звертався до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу спірних нежитлових будівель від 06.03.2013 року, але відповідач ухилявся від проведення вказаних дій, мотивуючи це відсутністю вільного часу, у зв'язку із чим позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів( а.с. 3- 4). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Визнано дісним договір купівлі - продажу від 06.03.2013 року та право власності [PERSON] на 52/156 частин нежитлових будівель котельні Г і теплого переходу Ч що розташовані за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 17-18). В апеляційній скарзі Нікопольська міжрайонна прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі( а.с. 20-24). Судом першої інстанції встановлено, що 06.03.2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого, [PERSON] купив, а [PERSON] продав 52/156 частин нежитлових будівель котельні Г і теплого переходу Ч, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. За вищевказані нежитлові будівлі до укладення договору купівлі-продажу [PERSON] було передано [PERSON] 60 500 грн. та отримано ключі від вищевказаних нежитлових приміщень. Договір купівлі - продажу сторони не оформили нотаріально. Право власності [PERSON] на зазначені спірні нежитлові будівлі зареєстровано за договором купівлі-продажу від 25 липня 2002 року ( а.с. 6-7). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України, та зазначав, що позивач повністю виконав умови договору купівлі-продажу від 06.03.2013 року та сплатив кошти за прийняті за договором нежитлові будівлі, а відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухваленням нового рішення. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як вбачається з апеляційної скарги, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с. 11) об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 21346112116) - нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS], які стали предметом договору купівлі-продажу, належать [PERSON] Відповідно до вимог діючого законодавства, ст.ст. 203, 208, 209, 210, 657 ЦК, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен вчиняться у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 1 ст.220 ЦК передбачена нікчемність вказаного договору у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення. Частина 2 вказаної статті передбачає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішення спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст.220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. З наведених підстав, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed