Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулася з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07 липня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що під час спільного проживання у сторін народився син - [PERSON], [INFO] яка постійно проживає разом з позивачем та знаходиться повністю на її утриманні та вихованні. Зазначає, що батько належним чином не виконує свої обов'язки з догляду, виховання та забезпечення свого сина, не бере педагогічної, матеріальної, або будь-якої іншої участі у його вихованні. Весь цей час відповідач жодного разу не цікавився станом здоров'я та життям сина, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у його вихованні. З березня 2014 року відповідач взагалі став поводити себе аморально, а протягом 2015 року неодноразово застосовував відносно позивача та сина фізичне насильство, спричиняючи тим самим тілесні ушкодження. Таким чином, у зв'язку із вище зазначеними обставинами, позивач змушена звернутися до суду з вимогами про позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина, оскільки вважає, що факти, викладені нею в позові суперечать інтересам дитини. Крім того, просить надати дозвіл її сину змінити по батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]». В судовому засіданні позивач повністю підтримала заявлені вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач до суду не з'явився без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Справа розглянута у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - служби у справах дітей Торецької міської ради Донецької області, в судовому засіданні вважала доцільним позбавити відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON], оскільки він не займається його вихованням, не цікавиться станом здоров'я, та не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] [INFO] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.10). Станом на момент розгляду вказаної справи [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]» (а.с.60). Відповідач по справі жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не цікавиться станом здоров'я та життям сина взагалі, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилається на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо,так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Згідно висновку виконавчого органу Торецької міської ради, позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] є доцільним, оскільки вихованням та утримуванням сина останній не займається . Відповідач з 2014 року матеріально сина не утримує, вихованням не займається, не виявляє інтересу до його життя та бажання до спілкування з ним. Враховуючи наведене, суд, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина та стягнути аліменти на його утримання в розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходу щомісяця. Що стосується вимоги позивача відносно дозволу на зміну по батькові її сина [PERSON], то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 28. ЦК України, фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Згідно положень ч. 3, ч. 4 ст. 295 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на зміну по батькові у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження. Прізвище, власне ім'я та по батькові фізичної особи можуть бути змінені у разі її усиновлення, визнання усиновлення недійсним або його скасування відповідно до закону. У відповідності до ст. 147 СК України, по батькові дитини визначається за іменем батька. Ст. 149 СК України передбачено, що у разі, якщо батько змінив своє ім'я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою. Ч. 1, ч. 2 ст. 16 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану визначено, що державна реєстрація зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) (далі - зміна імені) проводиться лише стосовно громадян України. Державна реєстрація зміни імені проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою фізичної особи, яка досягла віку, встановленого законом, за місцем її проживання за наявності в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану відповідних актових записів цивільного стану та відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. П. 1 Глави 4 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) встановлює, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на зміну по батькові у разі зміни її батьком свого власного імені. Системний аналіз зазначених правових норм дозволяє зробити висновок про те, що зміна по батькові дитини можлива лише у випадках зміни імені батька дитини або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження, а також у випадках усиновлення дитини, визнання усиновлення недійсним або його скасування відповідно до закону. Проте,Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 травня 2013 року по справі «Гарнага проти України» констатував наступне:регулювання питання зміни по батькові фізичних осіб в Україні має недоліки та містить обмеження, які не відповідають закріпленій законодавством свободі зміни імені, невід'ємною частиною якого є по батькові. Більш того, національні органи, відмовляючи у задоволені відповідної заяви заявниці, не навели достатніх підстав для цієї відмови. Відповідно, Європейський суд встановив, що було порушення статті 8 Конвенції. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже,

Outcome: approved