Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У вересні 2014 року Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області звернулося в суд з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на свою користь безпідставну виплату начальницькому складу Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області у січні 2007 року одноразову грошову винагороду за підтримку високої бойової готовності військ та компенсацію податку з фізичних осіб на неї в сумі 24483,50 грн. В обґрунтування позову вказувало, що в Управлінні Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області Контрольно-ревізійним управлінням в Чернівецькій області у період з 18.05.2009 року по 26.06.2009 рік проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2007 року по 01.04.2009 року. За результатами ревізії складено акт ревізії від 01.07.2009 року №24-06/239, в якому встановлено порушення фінансово-бюджетної дисципліни, а саме: незаконні видатки (безпідставна виплата) у січні 2007 року одноразової грошової винагороди за 2006 рік особам рядового і начальницького складу позивача за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в розмірі 21290,00 грн. та компенсацію податку з доходів фізичних осібна неї в сумі 3193,50 грн., загальна сума незаконних видатків складала - 24483,50 грн. Зазначав, що вказана одноразова грошова винагорода була нарахована і виплачена відповідно до інструкції про грошове забезпечення військовослужбовців СБ України, затвердженої наказом Голови СБ України від 05.12.2002 року №425 згідно із наказом начальника Управління Держспецзв`язку в Чернівецькій області [PERSON] від 15 січня 2007 року №1-ОС. Разом з тим, у абзаці 5 сторінки 12 Акту визначено, що зазначене порушення допущено з вини колишнього начальника Управління Держспецзв`язку в Чернівецькій області [PERSON], який на момент ревізії в установі не працював. [PERSON] проходив службу на посаді начальника Управління з 01.01.2007 року по 31.12.2008 рік та здійснював свої повноваження на підставі Положення про Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області. За результатами ревізії КРУ в Чернівецькій області висунуло Управлінню вимоги, п. 2 яких було передбачено забезпечити відшкодування за рахунок винних осіб одноразової винагороди за 2006 рік за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в сумі 21290,00 грн. та компенсацію податку з доходів з фізичних осіб на неї в сумі 3191,50 грн. Крім того, за адміністративним позовом Держфінінспекції в Чернівецькій області Чернівецьким окружним адміністративним судом винесено постанову від 07.11.2013 року по адміністративній справі №2а-852/10/2470, а за заявою видано виконавчий лист від 14.07.2014 року, яким зобов'язано Управління Держспецзв`язку в Чернівецькій області забезпечити відшкодування одноразової грошової винагороди за 2006 рік за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в розмірі 21290,00 грн. та компенсацію з податку з доходів з фізичних осіб на неї в сумі 3193,50 грн. На підставі вищевказаного виконавчого листа, постановою старшого держаного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області від 08.09.2014 року, відкрито виконавче провадження та зобов'язано Управління виконати вищевикладені вимоги Держфінінспекції в Чернівецькій в Чернівецькій області від 07.09.2009 року №24-06-10-14/4497. Постановою про відкриття виконавчого провадження Управлінню визначено семиденний термін на добровільне виконання рішення суду. Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставну виплату начальницькому складу Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області у січні 2007 року одноразової грошової винагороди за підтримку високої бойової готовності військ та компенсацію податку з фізичних осіб на неї в сумі 24483,50 грн. У судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, вказавши на те, що оскільки відповідач на даний час не перебуває у трудових відносинах з Управлінням завдана шкода має бути відшкодована ним на підставі ст. 1166 ЦК України. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заперечення на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 січня 2007 року прийнятий на службу за контрактом осіб рядового і начальницького складу на посаду начальника Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області, що підтверджується копією витягу з наказу (а.с. 7). Як вбачається з копії витягу з наказу Голови Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу №571-ОС від 18.12.2008 року, [PERSON] 31 грудня 2008 року звільнений із служби (а.с. 8). У січні 2007 року на підставі наказу начальника Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області [PERSON] працівникам Управління, а саме особам начальницького складу Управління, які до 30 грудня 2006 року працювали у ВДСТСЗІ СБ в Чернівецькій області нарахована та виплачена одноразова грошова винагорода за підтримку високої бойової готовності військ за 2006 рік на загальну суму 21 290 грн. та компенсацію податку з доходів з фізичних осіб на неї в розмірі 15 % на суму 3193 грн. 50 коп., що підтверджуються копією наказу та встановлено в ході проведення ревізії (а.с. 4, 6). У період з 18.05.2009 року по 26.06.2009 рік в Управлінні Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області Контрольно-ревізійним управлінням в Чернівецькій області проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2007 року по 01.04.2009 року, за результатами якої складено акт ревізії від 01.07.2009 року №24-06/239, в якому встановлено факт порушення фінансово-бюджетної дисципліни: незаконні видатки (безпідставна виплата) у січні 2007 року одноразової грошової винагороди за 2006 рік особам рядового і начальницького складу позивача за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в розмірі 21290,00 грн. та компенсацію податку з доходів фізичних осіб на неї в сумі 3193,50 грн., загальна сума незаконних видатків складала - 24483,50 грн. (а.с. 4-5). Крім того, з вищевказаного акту вбачається, що зазначене порушення допущено з вини колишнього начальника Управління Держспецзв`язку в Чернівецькій області [PERSON], який на момент ревізії в установі не працював. Даний акт ревізії не скасовано та він є чинним. Також судом встановлено, що за адміністративним позовом Держфінінспекції в Чернівецькій області (правонаступника КРУ в Чернівецькій області) Чернівецьким окружним адміністративним судом винесено постанову від 07.11.2013 року по адміністративній справі №2а-852/10/2470, а за заявою видано виконавчий лист від 14.07.2014 року, яким зобов'язано Управління Держспецзв`язку в Чернівецькій області забезпечити відшкодування одноразової грошової винагороди за 2006 рік за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в розмірі 21290,00 грн. та компенсацію з податку з доходів з фізичних осіб на неї в сумі 3193,50 грн. (а.с. 15-17). На підставі вищевказаного виконавчого листа, постановою старшого держаного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області від 08.09.2014 року, відкрито виконавче провадження та зобов'язано позивача виконати вищевикладені вимоги Держфінінспекції в Чернівецькій в Чернівецькій області від 07.09.2009 року №24-06-10-14/4497. Постановою про відкриття виконавчого провадження Управлінню визначено семиденний термін на добровільне виконання рішення суду, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом (а.с. 18). Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом та у судовому засіданні представник позивача вказуючи, що на даний час та на час проведення ревізії відповідача [PERSON] звільнено з Управління, то спір необхідно розглядати за нормами Цивільного Кодексу України, а саме відповідно до ст.1166 ЦК України, згідно якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] працював в Управлінні Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області на посаді начальника Управління, а отже знаходився із позивачем у трудових правовідносинах. Таким чином, дослідивши письмові докази по справі, суд не погоджується з думкою представника позивача і враховуючи, що деліктні відносини, на які посилається позивач, між сторонами не виникали, а також встановлені судом обставини вважає, що вони регулюються нормами трудового законодавства й відповідно спір між сторонами виник саме у зв'язку з виконанням відповідачем трудових обов'язків, що свідчить про необхідність застосування судом при вирішення даного спору норм Кодексу Законів про працю України, зокрема положення ст. ст.130, 132, 134 -138 КЗпП України, а не положення норм цивільного законодавства про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2012 року по справі про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2011 року (справа № 6-92 цс 12), яка відповідно до положень ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у практиці загальних судів. Так, згідно ст. 130 КЗпПУ працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльності) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно з приписами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до законодавства обмежену матеріальну відповідальність відповідно до ч. 2 ст. 133 КЗпП України несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Згідно із роз'ясненнями п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 № «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» на підставі п.2 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило. Разом з тим, відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора. При цьому, згідно п. 4 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року № 9 (із наступними змінами) «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити питання пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Згідно із роз'ясненнями п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 № «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» з наступними змінами зазначено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово - господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. При цьому, відповідно до вимог ст. 138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, покладається на власника. Як встановлено судом, а також не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні про факт спричинення відповідачем як начальником Управління шкоди установі стало відомо з моменту отримання акту ревізії від 01.07.2009 року №24-06/239, складеного Контрольно-ревізійним управлінням в Чернівецькій області, в скасуванні якого Управлінню постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2009 року відмовлено, а з позовом Управління Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України в Чернівецькій області звернулось лише 24 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України однорічного строку звернення до суду за захистом порушеного права та клопотання про поновлення цього строку не заявлено, а також не надано суду доказів виникнення права регресної вимоги до працівника, а саме доказів виплати Управлінням на підставі рішення адміністративного суду стягнутої на користь Держфінінспекції в Чернівецькій області безпідставно виплаченої суми та закриття виконавчого провадження у зв'язку із його виконанням й відповідно виникнення права регресної вимоги. За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, а також встановлений актом ревізії та судовими рішеннями факт здійснення Управлінням за розпорядженням колишнього начальника [PERSON] незаконних видатки (безпідставна виплата) у січні 2007 року одноразової грошової винагороди за 2006 рік особам рядового і начальницького складу позивача за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну в розмірі 21290,00 грн. та компенсації податку з доходів фізичних осібна неї в сумі 3193,50 грн., приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову Управління до [PERSON] про відшкодування безпідставно виплаченої одноразової грошової допомоги у зв'язку із пропуском строку звернення до суду. При цьому, позивачем на час розгляду справи не надано доказів на підтвердження підстав для виникнення у позивача регресної вимоги до відповідача, право на виникнення якої починається з часу проведення Управлінням на користь Держфінінспекції в Чернівецькій області виплати Управлінням завданої шкоди й відповідно визначення строку звернення до суду з відповідним позовом саме з цієї дати, що не позбавляє можливості в подальшому звернутися до суду з таким позовом при умові виникнення регресної вимоги. Крім того, підстави для покладення на відповідача обов'язку відшкодування завданої позивачу шкоди на підставі ст. 1166 ЦК України також відсутні, оскільки вимоги про відшкодування шкоди, завданої керівником під час виконання трудових обов'язків шкоди визначаються нормами КЗпП України, а не на підставі вимог закону, які регулюють порядок відшкодування шкоди за недоговірними зобов'язаннями. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed