Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що 10 вересня 2012 року між ним та ТОВ «БМБ Бленд» (далі - відповідач-2) було укладено кредитний договір № 15/01-КР-22/2012, згідно умов якого відповідач-2 отримав кредит у сумі 9 807 800 гривень. На даний час прострочена до повернення заборгованість ТОВ «БМБ Бленд» за кредитним договором складає 9 807 800 грн. Позивачу стало відомо, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «БМБ Бленд» про стягнення заборгованості за договорами поставки на загальну суму 1 148 999 грн. Право вимоги [PERSON] (далі - відповідач-1) до ТОВ «БМБ Бленд» виникло на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного 22 жовтня 2013 року між ним та ТОВ «Беарс Логістік Центр» (далі - відповідач-3). Згідно умов цього договору до [PERSON] перейшло право вимоги грошових коштів на суму 1 148 999 гривень за договорами поставки №№ 19-02-7, 19-02-8, 19-02-10, укладеними 19.02.2013 року між ТОВ «БМБ Бленд» та ТОВ «Беарс Логістік Центр». Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним, а укладений для створення штучної заборгованості ТОВ «БМБ Бленд» з метою ухилення від виконання кредитних зобов'язань перед банком. Про фіктивність договору, на думку позивача, також свідчить те, що договори поставки та оспорюваний договір укладені директором ТОВ «БМБ Бленд» та директором ТОВ «Беарс Логістік Центр» з перевищенням повноважень, оскільки згідно Статуту та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вони мають право на укладення правочинів на суму не більше 500 000 гривень. Крім того, посилаючись на те, що оспорюваний договір є договором факторингу, а відповідач-1 не має права здійснювати факторингові операції, позивач вважає, що договір відступлення права вимоги є недійсним і не створює будь-яких юридичних наслідків. У зв'язку з наведеним позивач просить визнати недійсним фіктивний договір про відступлення права вимоги, укладений 22.10.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Беарс Логістік Центр», оскільки він порушує його права кредитора щодо ТОВ «БМБ Бленд». У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник ТОВ «БМБ Бленд» у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Також зазначив, що наявність кредитного договору не звільняє ТОВ «БМБ Бленд» від виконання свох обов'язків перед іншими кредиторами, а оспорюваним правочином жодним чином не порушуються права банку як кредитора, враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором забезпечені іпотекою та заставою. Відповідачі [PERSON] та ТОВ «Беарс Логістік Центр» на неодноразові виклики у судове засідання не з'явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути позов у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 19 лютого 2013 року між ТОВ «БМБ Бленд» та ТОВ «Беарс Логістік Центр» укладено три договори поставки №№ 19-02-7, 19-02-8, 19-02-10, згідно яких ТОВ «БМБ Бленд» зобов'язалось передати товар в кількості та асортименті згідно із Специфікацією у власність ТОВ «Беарс Логістік Центр», яке зобов'язалось оплатити його вартість, що підтверджується копіями договорів. На виконання умов цих договорів ТОВ «Беарс Логістік Центр» здійснило 21.03.2013 року попередню оплату: за договором № 19-02-7 - у сумі 480 000 грн; за договором № 19-02-8 - у сумі 450 000; за договором № 19-02-10 - у сумі 218 999 грн, а всього 1 148 999 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень від 21.03.2013 р. №№ 13, 23, 14, 16, 24. 07.10.2013 року ТОВ «Беарс Логістік Центр» звернулося до ТОВ «БМБ Бленд» з письмовою вимогою про повернення перерахованих коштів за товар, посилаючись на те, що у встановлені договорами поставки строки товар не поставлено, і підприємство втратило інтерес до товару, тому відмовляється від його отримання та вимагає повернення сплачених коштів, що підтверджується копією вимоги від 07.10.2013 року. 22.10.2013 року між ТОВ «Беарс Логістік Центр» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого [PERSON] одержав право замість ТОВ «Беарс Логістік Центр» вимагати від ТОВ «БМБ Бленд» сплати грошових коштів на загальну суму 1 148 999 грн. У травні 2014 року [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОМ «БМБ Бленд» про стягнення заборгованості в сумі 1 148 999 гривень. Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на наведене та враховуючи, що діюче цивільне законодавство встановлює вимоги, додержання яких сторонами правочину в момент його укладання є необхідною умовою його чинності, а доказів недотримання сторонами при укладанні оспорюваного договору вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, що могло б бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, позивачем суду надано не було, в тому числі на підтвердження його фіктивності, то суд не вбачає підстав для задоволення позову. При цьому суд враховує, що після укладення оспорюваного договору [PERSON] звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості, що свідчить про реальне настання наслідків, обумовлених цим правочином. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. З огляду на наведене суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що між сторонами укладено договір факторингу, оскільки як вбачається з копії договору про відступлення права вимоги від 22 жовтня 2013 року він укладений відповідно до вимог статей 512, 513 ЦК України, тому положення цивільного законодавства, що визначають та регулюють правовий статус договору факторингу, виниклі між сторонами спірні правовідносини не врегульовують. Що стосується тверджень позивача про вчинення оспорюваного правочину без належних повноважень, тобто необхідного обсягу дієздатності, то вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними доказами. Крім того, суд вважає, що оспорюваним правочином не порушуються права позивача, тому відсутні підстави для звернення до суду з цим позовом, оскільки захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed