Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення вимог, просила надати малолітній дочці [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд за межі України у період з 20 травня по 10 вересня 2019 року до країн Чорногорії, Єгипту, Туреччини, Об’єднаних Арабських Еміратів, Польщі, Болгарії, країн Шенгенської зони в супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] В обґрунтування позову зазначала, що з 13 листопада 2004 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], однак шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у неї із відповідачем не склалося. Рішенням суду від 09 грудня 2013 року шлюб між ними розірвано. Від цього шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір’ю. Вона самостійно виховує та утримує дочку. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дочки не приймає, її фізичним, духовним і моральним розвитком не займається, тільки сплачує аліменти на дитину. Кожного року їхня дочка [PERSON] із батьками та сестрою відповідача [PERSON] та її (позивача) матір’ю періодично виїжджають для оздоровлення за межі України до країн Чорногорії, де родичі відповідача володіють нерухомим майном, Польщі, Німеччини, Франції, Чехії, Туреччини, Єгипту, Кіпру, Об’єднаних Арабських Еміратів, Болгарії та інших країн Шенгенської зони. Цього року та всі наступні вони бажають брати із собою для оздоровлення, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов дочку сторін [PERSON] Відповідач [PERSON] у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров’я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток дочки [PERSON] чинить перешкоди, надати добровільно у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд їхньої малолітньої дочки [PERSON] за межі України, що є необхідним для відпочинку, оздоровлення, профілактики застудних захворювань, розширення світогляду дитини, розвитку дочки як особистості, відмовляється. При цьому жодних обґрунтованих аргументів не наводить, чим обмежує права та інтереси дитини, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з’явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримує, просить суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позов він визнає, проти його задоволення та надання його малолітній дочці [PERSON] у період літніх канікул дозволу на виїзд за межі України на відпочинок разом із матір’ю [PERSON] чи уповноваженими нею особами не заперечує. Просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 13 листопада 2004 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. Від цього шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу їхня дочка [PERSON] проживає разом із матір’ю та знаходиться на її матеріальному утриманні. Позивач [PERSON] належним чином піклується про здоров’я дочки, її фізичний і духовний розвиток. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дочки не приймає, її розвитком та станом здоров’я не цікавиться, проте щомісячно сплачує аліменти на дитину. Отримати у відповідача [PERSON], батька дитини, дозвіл на виїзд їхньої дочки [PERSON] за межі України, позивач не має можливості, оскільки до нотаріуса відповідач не з’являється, мотивуючи це своєю зайнятістю. За змістом ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім’я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов’язані піклуватися про здоров’я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов’язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом положень ст. 8 Закону України “Про охорону дитинства” від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов’язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п’ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі – Правила)), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно із підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підпункту 2 п. 4 цих же Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без згоди другого з батьків здійснюється у разі пред’явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з наведених положень законодавства, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд за межі України із визначенням його початку і закінчення та зазначенням держави прямування. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд малолітній дочці сторін [PERSON], [INFO], за межі України без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] у період літніх канікул, оскільки останній надати свою згоду добровільно не має можливості, тому просить позов задовольнити. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи інтереси малолітньої дочки сторін [PERSON], визнання позову відповідачем [PERSON], який проти виїзду малолітньої дочки [PERSON] за межі України не заперечує, що підтверджується також нотаріально виданою ним довіреністю від 07 травня 2015 року на поїздки його дочки за кордон, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved