Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 12990,33 грн., пеню в сумі 309,80 грн. та судові витрати. В ході розгляду справи позивач неодноразово змінював розмір позовних вимог та згідно останніх уточнень просив стягнути з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» пеню в розмірі 454,71 грн., плату за користування чужими грошима в сумі 227,36 грн., три відсотки річних в сумі 104,90 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль позивача було пошкоджено водієм [PERSON] Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 20.09.2013 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно полісу ОСЦПВВНТЗ №АЕ/0090787 цивільна відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія». 25.10.2013 року позивачем було подано заяву про страхове відшкодування до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», яка була розглянута та задоволена, про що відповідач повідомив його листом №8772 від 16.12.2013 року. Відповідачем було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 14029,62 грн. (без ПДВ). Відтак у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем за строком сплати 16.12.2013 року. 16.01.2014 року ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» було сплачено позивачу частину суми страхового відшкодування в розмірі 1039,29 грн. В ході розгляду справи відповідачем було виплачено суму страхового відшкодування у повному обсязі. Однак, чинним законодавством встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а тому ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» відповідно до ст.ст. 536, 625, 1048 ЦК України та п. 5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов'язана сплатити на користь позивача пеню в розмірі 454,71 грн., плату за користування чужими грошима в розмірі 227,36 грн., три відсотки річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 104,90 грн. З урахуванням викладеного позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що належне позивачу страхове відшкодування у розмірі 14029,62 грн. та пеня за прострочення у виплаті частини страхового відшкодування у розмірі 386,81 грн. були повністю виплачені. Зазначила, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позивачем при посиланні на ст. 536 ЦК України проігноровано те, що законодавцем наведено чіткий та виключний перелік того, чим встановлюється розмір процентів за користування чужими грошима, і аналогія закону в такому переліку відсутня. Окрім того, відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються спеціальним законом, а саме Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», адже цитує її вибірково. З урахуванням викладеного, просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов'язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифікату). Відповідно до ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, повґязаних із виконанням ними громадського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж). Або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі. Гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причини відмови. Судом встановлено, що 12.10.2012 року між ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №АЕ/0090787. За даним полісом застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду життю, здоров'ю та майну третіх осіб, заподіяну під час керування автомобілем «Ленд Ровер Фрилендер», д.н. [NUMBER] будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах. Строк дії договору з 13.10.2012 року по 12.10.2013 року. 17.08.2013 року о 10.30 год. по вул. Садовій, 53-А в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Ленд Ровер», д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] 19.08.2013 року за вх. №ЦВ-3999 до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» [PERSON] подано заяву (повідомлення) про дорожньо-транспортну пригоду. 20.09.2013 року за вх. №ЦВ-4062 до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» [PERSON] було подано заяву (повідомлення) про дорожньо-транспортну пригоду. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 20.09.2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справ, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні цією особою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, що керував автомобілем «Ленд Ровер», д.н. [NUMBER], внаслідок чого позивач поніс значні матеріальні збитки, є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Тойота», д.н. [NUMBER]. 25.10.2013 року за вх. №12374 до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» [PERSON] подано заяву про виплату страхового відшкодування. Відповідно до звіту №1374 ДОП з оцінки транспортного засобу складеного 06.11.2013 року ФОП [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Тойота», д.н. [NUMBER], з урахуванням фізичного зносу складає 15595,59 грн., в т.ч. ПДВ 1055,97 грн. Відповідно до абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому до сплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. У своїй заяві про страхове відшкодування позивач для перерахунку страхового відшкодування вказав власний картковий рахунок. Крім того, абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Франшиза згідно п. 5 полісу встановлена в розмірі 510,00 грн. Таким чином, 10.12.2013 року ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» за фактом вищевказаного ДТП прийнято рішення про виплату на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 14029,62 грн., про що складено акт про настання страхового випадку №12227. Виплата страхового відшкодування була здійснена у повному обсязі на картковий рахунок [PERSON], що підтверджується платіжними дорученнями №268 від 16.01.2014 року, №1336 від 13.03.2014 року, №1742 від 26.03.2014 року та №1897 від 01.04.2014 року. Позивач просив стягнути з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» пеню в розмірі 454,71 грн., плату за користування чужими грошима в сумі 227,36 грн., три відсотки річних в сумі 104,90 грн., у зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати страхового відшкодування. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на норми статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на що слід зазначити наступне. Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентованої виплати). Заяву [PERSON] про страхове відшкодування ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» отримала 25.10.2013 року, розмір страхового відшкодування, як право страховика в розумінні п. 36.2 ст. 36 вказаного закону, з позивачем не узгоджувався, тобто строк виконання свого обов'язку у страхової компанії був до 23.01.2014 року (включно), тобто 90 днів з дня отримання заяви. Таким чином прострочення у виплаті почалось з 24.01.2014 року, а не з 31.12.2013 року як зазначає позивач в своїй позовній заяві. Розмір пені розраховується у відповідності з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 549 ЦК України, тобто, виходячи саме з простроченого розміру страхового відшкодування, адже виплати відбувалися частинами, а тому відповідно не вся сума була простроченою до дати кінцевого платежу. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно вказаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення. Як встановлено вище, заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування відповідач отримав 25.10.2013 року, тобто виконати свій обов'язок по виплаті страхового відшкодування страхова компанія мала до 23.02.2014 року, а отже прострочення у виплаті розпочалося з 24.01.2014 року. Встановлено, що після виплати страхового відшкодування відповідачем прийнято рішення та виплачено на користь позивача [PERSON] пеню в розмірі 386,81 грн. за період з 24.01.2014 року по 03.04.2014 року (включно), що підтверджується платіжним дорученням №1946 від 03.04.2014 року. При розрахунку розміру пені відповідачем було враховано положення ч. 3 ст. 549 ЦК України, загальний розмір простроченого зобов'язання в сумі 13000,61 грн. (частина страхового відшкодування в розмірі 1029,00 грн., була виплачена вчасно, а саме 16.01.2014 року) та той факт, що виплата відшкодування здійснювалась частинами. Отже, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 454,71 грн., у зв'язку з чим у задоволення вказаної вимоги слід відмовити. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача плати за користування чужими грошима в сумі 227,36 грн. та стягнення трьох відсотків річних в сумі 104,90 грн., то в них також слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позивачем при посиланні на ст. 536 ЦК України не враховано те, що законодавцем наведено вичерпний перелік того, чим встановлюється розмір процентів за користування чужими грошима, і аналогія закону в такому переліку відсутня. Окрім того, зазначена позивачем ст. 1048 ЦК України регулює лише відносини, які виникають з договору позики. Отже, ні договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ні законом, ні іншим актом цивільного законодавства не встановлено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у відносинах, що виникають з таких договорів страхування. Також, позивачем не враховано той факт, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються спеціальним законом, а саме Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у даній сфері і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Тобто, санкцією за невчасні виплати страховиком страхових відшкодувань є лише сплата пені, а тому вимоги про сплату 3% річних та плати за користування чужими грошима є неправомірними та не підлягають задоволенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому у позові слід відмовити. В свою чергу слід зазначити, що з відповідача на користь [PERSON], в порядку ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн., у зв'язку з тим, що виплата страхового відшкодування та пеня були виплачені в ході розгляду даної справи.

Outcome: approved