Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральне конструкторське бюро «Маяк» (далі ПАТ «ЦКБ «Маяк»), треті особи Прокуратура Святошинського району м. Києва, Територіальна державна інспекція з питань праці в м. Києві про порушення трудового законодавства та стягнення грошової допомоги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 19 грудня 1974 р. по 04.02.2014 року працював у відповідача на посадах наукових працівників. Наказом № 2/1к від 04.02.2014 року був звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. 10 лютого 2014 року відповідач з порушенням термінів передбачених ст. 116 КЗпП України здійснив виплату розрахунку при звільненні в розмірі 3624,48 грн. Вважає, що відповідач в порушення вимог ст.ст. 116, 40, 42 КЗпП України не повідомив його письмово про нараховані до виплати при звільненні суми, не запропонував переведення на іншу роботу та знехтував його переважним правом залишення на роботі за п. 6. ч.2 ст. 42 КЗпП України. В ході розгляду іншої цивільної справи 26.06.2014 року він дізнався, що відповідач не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку, чим допустив порушення його прав. Просив суд визнати незаконними дії відповідача, які полягають у не переведенні його на іншу роботу, згідно ст.ст. 40,42 КЗпП України та невиплаті вихідної допомоги згідно вимог ст. 44 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. В процесі розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог та просив суд визнати незаконними дії відповідача, які полягають у не переведенні його на іншу роботу, згідно ст.ст. 40,42 КЗпП України та невиплаті вихідної допомоги згідно вимог ст. 44 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку , що становить 4047,30 грн. та стягнути судові витрати у справі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі місячного середнього заробітку. Вказав, що тут було допущено помилку бухгалтером. В іншій частині позовні вимоги не визнав та зазначив, що відповідач жодним чином не порушив трудових прав позивача при звільненні за скороченням штату, оскільки з моменту прийняття рішення про звільнення позивача та до моменту здійснення розрахунку з позивачем у зв'язку з звільнення, у відповідача не було будь-яких вакантних посад, а тому не було можливості перевести позивача на іншу роботу. Просив в цій частині позову відмовити. Третя особа Прокуратура Святошинського району м. Києва просила позовні вимоги задовольнити. Третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці в м. Києві в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, надіслали до суду лист про розгляд справи в їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третю особу, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до положень ч.3 ст. 24 КЗпП України, укладення трудового оформлюється наказом чи розпорядженням. Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що наказом № 123/к від 19.12.1974 року позивач прийнятий на роботу в НПО «Маяк» і працював на посадах наукових працівників, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.2-4). Наказом № 2/1к від 04.02.2014 року позивач [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. У судовому засіданні позивач зазначив, що дане звільнення в судовому порядку він не оскаржував і не бажає оскаржувати. Разом з тим, звертаючись до суд з даним позовом просив визнати лише факт незаконних дій відповідача, щодо не переведення його на іншу роботу згідно ст.ст. 40 і 42 КЗпП України, оскільки як науковий працівник з численними винаходами мав переважне право на таке переведення. Між тим суд не може погодитись із таким обґрунтуванням вимог позивача в цій частині зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених трудових прав працівника врегульовано нормами КЗпП України. Відповідно до вимог с. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. З наведеного вище вбачається, що такого способу захисту прав позивача як встановлення в судовому порядку факту незаконних дій відповідача, які полягають у не переведенні позивача на іншу роботу, згідно вимог ст. ст. 40,42 КЗпП України за нормами ст. 232 КЗпП України не передбачено. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, оскільки позивачем для захисту свого права обрано спосіб, який не передбачено ст. 232 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Стосовно вимог позивача щодо стягнення на його користь вихідної допомоги при звільненні слід зазначити таке. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Судом встановлено, що позивача 04.02.2014 р було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. Статті 47, 48 КЗпП України передбачають обов'язок власника підприємства в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку, провести розрахунок з ним. З розрахункового листка по заробітній платі за лютий 2014 року не вбачається, що позивачу було нараховано вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України. Розрахунок з позивачем було проведено лише щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, оклад. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України позивачу повинні були виплатити вихідну допомогу лише в розмірі середнього місячного заробітку. Судом встановлено, що розмір середньомісячного заробітку [PERSON] на посаді начальника конструкторського відділу на момент його звільнення складав 1358,10 грн. а відповідно вихідна допомога в трикратному розмірі складає - 4074,30 грн.=(1358,10 грн. х 3), яка підлягає стягненню на користь позивача з ПАТ «ЦКБ «Маяк» (а.с.52). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приймаючи до уваги, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачем було допущено порушення вимог трудового законодавства в частині виплати позивачу вихідного допомоги при звільненні за скороченням штату, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial