Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 000907, укладеного 20 лютого 2015 року між нею і Товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс», розірвати цей договір і стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти в сумі 16829 грн, комісію за прийом платежів у сумі 117 грн. 80 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 лютого 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 000907 з додатками, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб марки «Jinma 264ER», зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила про необхідність спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 16 829 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено 16 829 грн на рахунок відповідача із зазначенням призначення платежу - оплата внеску по договору № 000907. Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, тоді як позивач зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, вважала, що це часткова оплата вартості предмету лізингу. В договорі це передбачено, але у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що її чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Ознайомившись більш детально з умовами договору, вона зрозуміла, що сплачені кошти їй не повернуть, можливість розірвати цей договір відсутня, оскільки у договорі немає положень щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням її прав як споживача. Вважає, що умови договору, укладеного між нею та відповідачем, зокрема п. 12.1 договору, згідно із ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів є несправедливими умовами договору, так як надають можливість продавцю (виконавцю) не повертати сплачені споживачем кошти у разі розірвання договору, містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, а умови договору про те, що лізингоодержувач зобовязаний сплатити адміністративний платіж першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності і справедливості, тому п. 12.1 договору № 000907 фінансового лізингу від 20.02.2015 року має бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України з моменту його укладення, договір фінансового лізингу розірваний на вимогу споживача, а сплачені кошти повернуті позивачу. Позивач у судове засідання не зявилася, повідомивши письмово про підтримання позовних вимог та розгляд справи в її відсутності. Відповідач ТОВ Лізингова компанія Автофінанс у судове засідання не зявилося, направило до суду заперечення на позов, у яких зазначає, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Частиною 2 ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України Про фінансовий лізинг відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір № 000907 фінансового лізингу. Згідно п. 1.1 цього договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб марки «Jinma 264ER». Відповідно до п. 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 1.7 договору лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. У преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток вартості предмета лізингу. Із додатку № 1 до договору лізингу вбачається, що адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 611,96 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 27,50 грн.), що становить 16829 грн. 20 лютого 2015 року згідно із квитанцією позивач сплатила на користь відповідача 16829 грн., а також на користь банку комісію в сумі 117 грн. 80 коп. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. У пункті 12.1 договору лізингу, який позивач просить визнати недійсним, зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. У п. 4 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналізуючи положення п. 12.1 договору лізингу, суд вважає, що умови договору лізингу, передбачені у даному пункті, не ґрунтуються на засадах цивільного законодавства щодо добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають істотної шкоди споживачеві, оскільки надають можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати сплачені споживачем кошти у значному розмірі (10 % вартості предмета лізингу + 40 % внесених платежів). Більш того, згідно із умовами договору фінансового лізингу від 20.02.2015 року адміністративний платіж у розмірі 10 % вартості предмету лізингу, який є істотною умовою договору сплачується споживачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Одержання плати продавцем (виконавцем, виробником) за послуги, які фактично споживачеві не надаються, суперечить принципам добросовісності та справедливості. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним і встановленим у судовому засіданні включення відповідачем до договору лізингу, укладеного сторонами 20.02.2015 року, несправедливих умов (п. 12.1). У ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін містять й інші положення договору лізингу від 07 квітня 2015 року щодо розірвання даного договору з ініціативи лізингодавця (п.п. 3.2.6, 3.2.7), якими передбачено право лізингодавця на розірвання договору лізингу в односторонньому порядку без повідомлення лізингоодержувача, а також у випадку неможливості придбання лізингодавцем предмета лізингу, тобто фактичного невиконання умов договору останнім. Згідноп.3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання ним предмета лізингу або відмови продавця (постачальника транспортних засобів, з якими Лізингодавець уклав договори) здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року, йому лізингодавцем повертаються кошти на умовах п. 12.1 договору лізингу, тобто без повернення адміністративного платежу в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та 40 % внесених лізингоодержувачем платежів, чим знову ж таки правам споживача завдається шкода. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ч. 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України Про фінансовий лізинг лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу у випадках, передбачених законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що договір № 000907 фінансового лізингу, укладений 20.02.2015 року містить несправедливі умови, суд дійшов висновку, що п. 12.1 цього договору підлягає визнанню недійсним, договір лізингурозірванню, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 16829 грн підлягають стягненню з ТОВ Лізингова компанія Автофінанс на користь позивача. Вимоги про стягнення комісії в сумі в сумі 117,80 грн суд вважає безпідставними та відмовляє у їх задоволенні. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав. У звязку з наведеним, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial