Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24.12.1993 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей повнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO]. Внаслідок втрати між ними взаєморозуміння, довіри та через різні погляди на життя подружні відносини між ними припинені та спільного господарства не ведуть. Примирення є неможливим. Діти проживають разом з нею, перебуваючи на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає, ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків. Повнолітній син [PERSON] є інвалідом ІІ групи та продовжує навчання у Вищому професійному училищі-інтернаті (м. Житомир). Тому просить розірвати шлюб, зареєстрований 24.12.1993 року між нею та відповідачем [PERSON] РАЦС Житомирського МУЮ за актовим записом № 2517, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] та на повнолітнього [PERSON], [INFO], який продовжує навчання у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення [PERSON] повноліття та закінчення навчання [PERSON], але не більше як до досягнення ним 23 років. У подальшому позивач доповнила свої вимоги та, вказавши, що вона має самостійний дохід, нормальні житлові умови та не зловживає спиртними напоями, просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з нею, відібрати малолітнього сина [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], та передати його їй. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 03.04.2017 року провадження у справі в частині вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та відібрання малолітньої дитини закрито у звязку з відмовою представника позивача від позову в цій частині вимог, зазначивши, що на день постановлення ухвали дитина проживає з матірю. У квітні 2016 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить залишити сина [PERSON], [INFO] на його вихованні та проживанні. Свої вимоги мотивував тим, що їхній малолітній син понад півроку проживає з ним за адресою: [ADDRESS]. У той час, коли їхній син [PERSON] проживав зі своєю матірю, вона по кілька днів не водила його до школи, та одного разу стався випадок, коли вона на кілька днів залишила дітей у своїх знайомих, поїхавши на відпочинок до Болгарії, а діти в той час були голодними та не відвідували навчання. Вона не має постійного доходу та власного житла, проживає в орендованій квартирі, веде аморальний спосіб життя, участі у вихованні малолітнього сина не приймає. Він працює в Чешській Республіці заступником директора підприємства, має постійний дохід та житло, спиртними напоями не зловживає, постійно водить молодшого сина до різних спортивних секцій, на курси іноземних мов, піклується про стан його здоровя, купує одяг та продукти харчування, відвозив його на відпочинок за кордон. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали заявлений позов, обгрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами, та заперечували проти задоволення зустрічного позову. Позивач пояснила, що вона та відповідач припинили шлюбні відносини з 2009 року, матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, діти проживали разом з нею до травня 2015 року до того часу, як відповідач самочинно забрав дітей і чинить їй перешкоди у спілкування з меншим сином. Відповідач має намір вивезти обох дітей до Чехії, щоб отримувати допомогу на них, дозволу на тривале проживання малолітнього сина за кордоном з відповідачем вона не надавала. У звязку з її побиттям відповідачем відносно нього здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваженні. Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні визнали вимоги позову про розірвання шлюбу, заперечуючи проти задоволення позову в іншій частині вимог, а вимоги зустрічного позову підтримали з викладених у ньому підстав. Відповідач пояснив, що вони не проживають разом як сімя з травня 2015 року, між ними відсутнє взаєморозуміння. Після того, як мати залишила дітей і поїхала на відпочинок за кордон з іншим чоловіком, він забрав дітей, які знаходилися в чужих людей, і повністю забезпечує їх. Представник третьої особи у судовому засіданні вважав, що місце проживання малолітньої дитини має бути визначене за матір'ю, враховуючи особисту прихильність дитини до матері та висновок органу опіки та піклування Житомирської міської ради. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до 4 ст. 174 ЦПК України при визнанні відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 24.12.1993 року [PERSON] реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб за актовим записом № 2517, від якого вони мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], якому на період з 21.01.2014 року по 01.02.2016 року встановлено інвалідність ІІ групи з дитинства, та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копіями свідоцтв про народження дітей, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 819090 (а.с. 10,12-14). У звязку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, наміру зберігати сім'ю не мають. Примирятись сторони не бажають, мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін та інтересам дітей, що є підставою для розірвання шлюбу. Частинами 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (згідно Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів п. 24 Постанови є чинним), вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як встановлено з пояснень сторін, позивач та відповідач фактично проживають окремо, їхній малолітній син [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], а повнолітній син [PERSON] проживає з відповідачем за адресою: [ADDRESS]. Із характеристик на [PERSON] Дитячо-юнацької спортивної школи № 2 від 14.04.2016 року та Шахової школи «Інтелект» (а.с. 101, 102) убачається, що малолітній [PERSON] відвідує зазначені дошкільні заклади регулярно, батько зацікавлений у вихованні сина, вчасно приводить і забирає його. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що відповідач неодноразово ображав позивача та дітей. На даний час старший син проживає з відповідачем, а молодший із матір'ю, яка піклується про нього і забезпечує його всім необхідним, наймає для нього репетитора. Восени 2015 року за її пропозицією позивачу діти проживали два дні в її будинку, а потім вона дізналася, що відповідач їх забрав до себе. Натомість допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали показання про те, що позивач залишила дітей в зачиненому будинку своєї подруги, а сама поїхала з іншим чоловіком на відпочинок, через що відповідач забрав звідти дітей до себе, забезпечував їх усім необхідним, але потім мати забрала меншого сина до себе, а старшого залишила з батьком. Відповідач гарний батько і піклується про дітей. На підтвердження того, що відповідач не перебуває на обліку в наркологічному кабінеті та психіатричному диспансері ним надані до суду відповідні медичні довідки від 12.04.2016 року та 13.04.2016 року (а.с. 58, 60). Як позивач, так і відповідач обоє працюють (а.с. 99, 156, 157) та мають постійні доходи у вигляді заробітних плат. Зокрема, позивач працює на посаді менеджера ТОВ «Офісний комплекс «Житомир», отримуючи заробітну плату в розмірі 5000,00 грн., а відповідач на посаді заступника директора товариства RH Work s.r.o. і його заробіток становить 35 чеських крон. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 609 від 06.07.2016 року (а.с. 106, 107), сторони характеризуються позитивно, працюють офіційно та мають постійний заробіток. [PERSON] створила всі умови для нормального проживання, розвитку та навчання [PERSON], відповідно до інформації Житомирської ЗОШ № 7, яку відвідує [PERSON] «…Батьки приділяють належну увагу синові. Мати учня відвідує школу, цікавиться навчанням і вихованням дитини. У спілкуванні з вчителями з порозумінням ставиться до рекомендацій. Цікавиться успіхами [PERSON] і батько. Дитина до школи приходить у супроводі матері або батька. Додому хлопчика теж забирають дорослі…». Згідно інформації КУ «Центральна дитяча міська лікарня» від 07.04.2016 року № 57 «… З дитиною за медичною допомогою зветрається мати [PERSON], яка своєчасно виконує рекомендації лікарів та забезпечує належний догляд за дитиною…» Відповідно до інформації про надання психологічної консультації Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 24.06.2016 № 847 «…Зі слів та міркувань хлопчика, він однаково любить маму і тата, але емоційно привязаний більше до матері. [PERSON] чітко висловлює свою позицію щодо бажання спільного проживання з нею…». У звязку з наведеними фактами орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] Суд приймає до уваги вказаний висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, та зважаючи на те, що обставини, передбачені ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з матірю, під час розгляду справи встановлено не було, як і не встановлено наявності будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю та не наведено належних доказів її ухилення від виховання і матеріального забезпечення дитини. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини з позивачем. [PERSON], будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Оскільки відповідач працездатний, працює та має постійний дохід, тому з урахуванням положень ст. 182 СК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача необхідно стягнути аліменти на малолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. За подання до суду первісної та зустрічної позовних заяв позивачем та відповідачем сплачено судовий збір, що підтверджено документально, тому в силу положень ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог за первісним позовом. Також із відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у дохід держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial