Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У вересні 2016 року, згідно відбитку поштового календарного штемпеля на конверті (а.с.14), [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, в якій після уточнення редакції позовної заяви у січні 2017 року (а.с.91-92), просив суд: 1.Визнати недостовірною інформацію, розміщену в публікації на веб-сайті Антикор під назвою [PERSON] или как наши спонсируют Новоросию. 2.Зобовязати власника веб-сайту Національний антикорупційний портал Антикор [PERSON], спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення (оприлюднення) на веб - сайті Антикор протягом двох днів після набрання рішенням суду у даній справі законної сили, під заголовком СПРОСТУВАННЯ, тексту: Повідомляємо, що стаття [PERSON] или как наши спонсируют Новоросию, розміщена раніше, а саме 30 липня 2015 року на сайті Антикор є недостовірною, та такою, що вводить користувачів веб-сайту Антикор в оману стосовно особистості [PERSON]. Власники веб-сайту Антикор приносять вибачення за опорочення честі та гідності [PERSON] та надалі не допустять подібних порушень прав людини. 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Вимоги заявленого позову [PERSON] обґрунтовував тим, що 30.07.2015 року на шпальтах веб-сайту мережі Інтернету Антикор була розміщена стаття під назвою [PERSON] или как наши спонсируют Новоросию. Вказані матеріали на сайті Антикор надруковані автором [PERSON]. Позивач вказував, що відомості, викладені у вказаній статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], як громадянина та поважну серед громадськості людину, оскільки характер висловлювань у вказаній статті створює негативне враження та відношення до позивача, шкодять діловій, професійній репутації [PERSON] Позивач зазначав, що інформація, викладена у вказаній статті, є негативною, а тому, в розумінні положень чинного законодавства, і недостовірною, та підлягає спростуванню шляхом публікації відповідної статті на вказаному веб-сайті. Також позивач у вимогах заявленого позову вказував, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації щодо нього йому спричинена моральна шкода, яка виражається у емоційних розладах, душевних стражданнях у звязку з приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. [PERSON] також зазначав, що вказана стаття зачіпає його почуття патріотизму, що є принциповою життєвою позицією позивача. [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, вказуючи при цьому, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено ним з урахуванням свого пригніченого стану при проведенні ділових зустрічей, відношенням до нього ділових партнерів, зменшенням довіри до його діяльності, та, відповідно, зменшення кількості клієнтів у його професійній діяльності. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, та його судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. [PERSON] вказує, що він не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідач [PERSON] не є власником веб-сайту Антикор, оскільки переделегування домену, тобто, переведення домену від одного реєстратора до другого - до ТОВ Он-лайн може здійснити виключно реєстрант, тобто, власник веб-сайту. Вказане підтверджується п.7.3.4. Регламенту публічного публічного домену (версія 3.2) компанії Хостпро, тому здійснити трансфер доменного імені має право виключно його реєстрант - власник веб-сайту. За даних обставин [PERSON] вважає, що [PERSON] є власником веб-сайту Антикор. Доводи апеляційної скарги також зазначають, що суд першої інстанції необґрунтовано вказав у оскаржуваному рішенні, що позивач не заявляє позовних вимог до автора статті - [PERSON], оскільки, як вважає [PERSON], законодавство не вимагає обовязково предявляти позов до автора статті. В даному випадку, як вказує [PERSON], ним заявлено позов до власника веб-сайту Антикор - [PERSON] У доводах апеляційної скарги [PERSON] також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з даним позовом та із застосуванням судом наслідків спливу строку позовної давності. При цьому [PERSON] стверджує, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки він дізнався про порушення свого права у жовтні 2015 року, і дата його первісного звернення до Святошинського районного суду м.Києва - 11.11.2015 року, а з даним позовом до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області він звернувся 28.09.2016 року, тобто, до спливу однорічного строку позовної давності, встановленого законом. Також, як вказує [PERSON] у доводах апеляційної скарги, у матеріалах справи відсутня відповідна заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. [PERSON] не погоджується з висновком оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову і в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, відповідно до статей: 23, 1167 УЦК України, оскільки спричинення позивачу моральних страждань підтверджено фактичними обставинами справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини вказаного рішення висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності звернення до суду з даним позовом, як на одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2017 року необхідно залишити без змін. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 30.07.2015 року на веб-сайті Національного антикорупційного порталу Антикор була розміщена стаття під назвою [PERSON] или как наши спонсируют Новоросию (а.с.4). Автором вказаної статті зазначено: Kravez Oleg Igorevich. Зміст зазначеної статті мовою оригіналу є наступним: Кто спонсор ДНР? Кто живет и верит в Новоросию ? Мы часто думаем что важно ? Россия - империя зла !!!! Все это правильно но только не тогда когда наши земляки делают из Одессы город сепаратистов. Куда смотрит СБУ? Ну конечно как всегда в кошелек, человек гражданин [PERSON] родом из Ивано-Франковска, ну что тут поделать [PERSON] ( Аlех Vаkіу ) серьезный парень он строит Одессу, дурит людей на землю а потом на Литературной строит дома для таких же как он. Есть хороший парень [PERSON] ([NUMBER]) который с радостью закажет флаги новоросии для очередного спектакля, даст взятку. Все четко а война это так, это просто наши парни гибнут. И вспомните мои слова у них все будет хорошо а наши ребята будут гибнуть что б они становились богаче. Бог всем судья а я за Деда ! Автор: Kravez Oleg Igorevich. Як вбачається з вимог заявленого позову, позивач з позовом про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної щкоди, звернувся до [PERSON], вважаючи, що [PERSON] є власником веб-сайту Антикор. Відповідно до приписів норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини і правовий аналіз яких проведено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а також виходячи із розяснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Судом встановлено, що позивач вважає власником веб-сайту Антикор відповідача [PERSON], оскільки відповідно до інформації, наданої ТОВ ОН-ЛАЙН (а.с.11): 1. Домен antikor.com.ua вказаним товариством не реєструвався. У листопаді 2015 року було здійснено переделегування існуючого домену antikor.com.ua до ТОВ ОН-ЛАЙН. 2.Користувач, який здійснив переделегування даного домену, вказав про себе наступні дані: Ф.І.О.: [PERSON], Е-mail: hantil@i.ua, місто Київ, вул. Ромена Роллана, 7, телефон: 38 044 2326948. Також у вказаній відповіді ТОВ ОН-ЛАЙН зауважило, що дані вводяться власноруч клієнтом та товариством не перевіряються. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.70), суд першої інстанції витребував від Обєднання підприємств Український мережевий інформаційний центр, ТОВ ХОСТМАСТЕР, ТОВ ХОСТПРО дані щодо власників Національного антикорупційного порталу Антикор, проте, згідно відповідей, які містяться в матеріалах справи, вказана інформація суду не була представлена, оскільки зазначені товариства не отримують інформацію щодо інтернет ресурсів, веб - сайтів, порталів, які на них розміщені (а.с.77,83). Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції прийняв до уваги фактичні обставини справи, а саме те, що позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено суду належних та допустимих в розумінні статей: 58,59 ЦПК України, доказів відносно того, що відповідач [PERSON] є власником Національного антикорупційного порталу antikor.com.ua. При цьому відповідач в ході судового розгляду даної справи заперечував стосовно своєї причетності як до створення зазначеного веб-сайту, так і відносно того, що він є власником вказаного веб-сайту. Позивачем вказані твердження відповідача не спростовані належними та допустимими доказами, як цього вимагають приписи статей : 58, 59 ,60 ЦПК України, як і не представлено суду відповідної інформації відносно того, що [PERSON] станом: на дату опублікування зазначеної статті та на дату судового розгляду даної цивільної справи є власником Національного антикорупційного порталу antikor.com.ua. Роздруківка інформації про веб-сайт Антикор та роздруківка даних прийнятої до розгляду заявки на знак для товарів і послуг № m 201611780 ( а.с.5-9), додані позивачем до позовної заяви, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваги. Оскільки вказані роздруківки не є належними та допустимими доказами в розумінні статей: 58,59 ЦПК України відносно того, що відповідач є власником веб-сайту Антикор, крім того, вказана інформація у зазначених роздруківках відсутня. Відповідно до приписів ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також необхідно зазначити, що відповідно до розяснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта-вільним,належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.4), що автором статті, про яку йдеться мова у позовній заяві, зазначено: [PERSON] (а.с.4), проте, позовні вимоги до автора відповідного інформаційного матеріалу позивач не заявляє, що не узгоджується з приписами норм права, які регламентують спірні правовідносини. Належних та допустимих доказів в розумінні статей: 58,59 ЦПК України відносно того, що автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, позивачем, всупереч положенням статті 60 ЦПК України, суду не представлено. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення вимог заявленого позову у вказаній частині, оскільки в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено наявність підстав для відмови у задоволенні вимог заявленого позову щодо захисту честі та гідності, ділової репутації. Приймаючи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що є обґрунтованою відмова судом першої інстанції у задоволенні вимог заявленого позову щодо захисту честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди на підставі вищезазначених обставин. Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції у вказаній частині нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичним обставинам справи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду у вказаній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. До апеляційної скарги [PERSON] надав копію Регламенту публічного домену, версія 3.2 від 01.11.2013 року, стверджуючи при цьому, що згідно положень п.7.3.4. Трасформер доменного імені, можна зробити висновок, що [PERSON] є власником веб - сайту Антикор. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, і ухвалення нового рішення про задоволення вимог заявленого позову. Оскільки вказана копія Регламенту публічного домену не є належним та допустимим доказом в розумінні статей: 58,59 ЦПК України тих обставин, що відповідач є власником веб-сайту Антикор. Зазначена копія Регламенту публічного домену не містить в собі відповідної інформації відносно того, що відповідач є власником веб-сайту Антикор, а відповідно до приписів ч.4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач здійснив реєстрацію знака для товарів та послуг Антикор на своє імя, проте, на підтвердження вказаної обставини [PERSON] не представив суду відповідних документів, які б були належними та допустимими доказами в розумінні статей: 58,59 ЦПК України на підтвердження вказаної обставини. В доводах апеляційної скарги [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку відносно того, що в даному випадку треба було заявляти позовні вимоги не лише до власника веб-сайта, а і до автора відповідного інформаційного матеріалу [PERSON] Зазначені доводи апеляційної скарги, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого позову, оскільки вони не узгоджуються з приписами норм права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними обставинами справи. Зокрема, відповідно до розяснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта- вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.4), що автором статті, про яку йдеться мова у позовній заяві, зазначено: [PERSON] (а.с.4), проте, позовні вимоги до автора відповідного інформаційного матеріалу позивач не заявляє, що не узгоджується з приписами норм права, які регламентують спірні правовідносини. Належних та допустимих доказів в розумінні статей: 58,59 ЦПК України відносно того, що автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, позивачем, всупереч положенням статті 60 ЦПК України, суду не представлено. Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог заявленого позову щодо відшкодування моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Приймаючи до уваги встановлену судом першої інстанції наявність підстав для відмови у задоволенні заявленого позову в частині вимог щодо захисту честі та гідності, ділової репутації, суд першої інстанції за даних обставин обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Разом з тим, необхідно зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно необґрунтованого застосування судом першої інстанції спливу позовної давності, як ще однієї підстави для відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.01.2017 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд послався на встановлену в ході судового розгляду даної справи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, при цьому суд першої інстанції також послався на сплив позовної давності звернення до суду з даним позовом, як на ще одну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що посилання суду першої інстанції на сплив позовної давності звернення до суду з даним позовом, як на ще одну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог не узгоджується з розясненнями п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12. 2009 року №14 Про судове рішення у цивільній справі. Зокрема, відповідно до вказаного розяснення, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. За даних обставин, висновки про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на їх недоведеність виключають необхідність застосування до правовідносин, що склалися, наслідків спливу позовної давності. Приймаючи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При цьому рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2017 року необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини вказаного рішення висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності звернення до суду з даним позовом, як на одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01. 2017 року підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial