Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

у вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача Київської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначено, що 26.04.1995 року дід позивача [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів своїй онучці - позивачу. [INFO] [PERSON] помер. Спадкове майно, що залишилося на день смерті дідуся позивач прийняла. Звернулась до нотаріальної контори. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну діду частку квартири їй було було відмовлено, оскільки, позивачем не було надано правовстановлюючого документу на квартиру, а наданий договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» та нотаріально, - не посвідчений, що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України. Між тим, позивач зазначає, що 18.01.1994 року дійсно був укладений договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири. Правочин обома сторонами повністю виконаний, зокрема, усі істотні умови договору купівлі-продажу було виконано. Будь-яких заперечень чи зауважень ніхто зі сторін правочину не заявив. Позивачу ж лише при оформленні спадщини стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений. З метою захисту своїх прав позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 18.01.1994 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в інтересах дітей [PERSON] , 1991 р.н. та [PERSON] , 1993 р.н., з іншої сторони, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером 1/0185-203, а також визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача явку свого представника не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за наведеної явки сторін, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] народилась [INFO] та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.161). Відповідно до копії свідоцтва про народження, батьком матері позивача [PERSON] є [PERSON] , який відповідно є рідним дідом позивача [PERSON] . Позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту (а.с.70). 18.01.1994 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в інтересах дітей [PERSON] , 1991 р.н. та [PERSON]. , 1993 р.н., з іншої сторони, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером 1/0185-203. Зазначений договір нотаріально не посвідчено (а.с.65-66). Відповідно до довідки характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 16.05.2003 року, на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.1994 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.69). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, то особа на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набуває право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку немає. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж квартири. Сторонами усі умови за договором виконані. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, а тому суд вважає, що у справі наявні законні підстави для визнання договору дійсним, в зв`язку з чим позов в цій частині позов підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що 26.04.1995 року дідом позивача [PERSON] складено та посвідчено нотаріально заповіт, відповідно до якого він належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів своїй онуці [PERSON] (а.с.53). [INFO] [PERSON] помер (а.с.53). Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року у справі № 752/19002/13-ц, [PERSON] встановлено строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Із мотивувальної частини рішення вбачається, що на день смерть [PERSON] та відкриття спадщини після останнього, [PERSON] була неповнолітньою (а.с.43-52). 03.06.2014 року позивач звернулась до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого дідуся [PERSON] (а.с.48). Після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 150, у відповідності до якої позивач подала заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець за заповітом. Крім позивача, із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась 19.02.2004 року його дружина [PERSON] , яка відповідно до копії свідоцтва про смерть померла [INFO] . Інших спадкоємців, які б, зокрема, мали право на обов`язкову частку у спадщині, - судом не встановлено. У відповідності до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивачу [INFO] року постановою державного нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її дідуся [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, оскільки, представлений договір купівлі-продажу квартири був посвідчений товарною біржею, що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України (а.с.74). Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги право позивача на спадкування за заповітом, який є чинним та у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, відсутність інших спадкоємців, суд вважає, що позов в частині визнання за позивачем права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом є також законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved