Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У березні 2014 року державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» (далі ДТГО «Львівська залізниця», позивач, Залізниця), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця»), звернулось в суд з позовом до Брюховицької селищної ради, [PERSON], третьої особи без самостійних вимог відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше відділ Держземагенства у м. Львові) про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Як на підставу своїх вимог позивач зазначав, для складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, в т.ч. в адміністративних межах смт. Брюховичі, ДТГО «Львівська залізниця» уклало угоду із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень» від 03 липня 2008 року за №Л/П-08851/НЮ. При здійсненні зазначених робіт, згідно із підп. 4 п. 6 погодженого та затвердженого Залізницею та ПП «Центр ринкових досліджень» технічного завдання, що є додатком 1 до вказаного договору, та відповідно до абз. 8 п. 2.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції чинній на момент укладення договору), використовуються матеріали по встановленню смуги відведення залізниці, план смуги відведення, а саме план смуги відведення від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради. Під час проведення обстеження земель Залізниці 30 вересня 2013 року комісією у складі інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Камянка-Бузька дистанція колії» та інженера технічного відділу Львівської дирекції залізничних перевезень встановлено, що на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 8 + 704 - км 8 + 756 м з правої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, на відстані 10 м знаходиться сітчаста огорожа на бетонному фундаменті та на відстані 27,5 м обєкти нерухомого майна гр. [PERSON] про що складено відповідний акт. Із повідомлення від 02 жовтня 2013 року №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень», з доданим викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення, Залізниці стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером 4610166300:08:001:0037, загальна площа якої становить 0,1401 га, площа перетинання 0,1385 га. Що стосується погодження меж Залізницею, то таке здійснено заступником начальника відокремленого підрозділу «Служба колії» Залізниці [PERSON], який погодив межу в акті встановлення меж, складеним начальником земельного відділу Залізниці [PERSON] Враховуючи вищенаведене, ДТГО «Львівська залізниця» вирішила звернутись з даним позовом до Брюховицької селищної ради, яка своїм рішенням від 21 червня 2007 року передала у приватну власність [PERSON] частину земель із смуги відведення залізниці загальною площею 0,1385 га, оскільки таке рішення селищної ради і виданий на його підставі державний акт серії ЯД №477533 є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, виходячи з наступного. Приймаючи п.1.4 оскаржуваного рішення від 21 червня 2007 року за №225, Брюховицька селищна рада порушила порядок передачі земельних ділянок у власність, без попереднього вилучення таких ділянок у Залізниці, як того вимагало положення ч.5 ст.116 Земельного кодексу України, згідно із якою надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Брюховицька селищна рада, всупереч вимогам ч.4 ст.84 Земельного кодексу України, якою встановлено заборону передавати землі державної власності із земель під залізницями у приватну власність, здійснила таку передачу. Статтею 141 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент винесення оспорюваного рішення про надання земельної ділянки [PERSON]С.) передбачено вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, якими зокрема є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. ДТГО «Львівська залізниця» від права користування спірною земельною ділянкою не відмовлялась та Брюховицька селищна рада вилучення цієї ділянки не здійснювала. [PERSON] цього, спірна земельна ділянка передана у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд із земель транспорту без зміни її цільового призначення, чим порушено вимоги ч.2 ст. 20 Земельного кодексу України, відповідно до якої, зміна цільового призначення земель провадиться органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність і затверджують проекти землеустрою. Недотримання Брюховицькою селищною радою встановленого порядку надання земельних ділянок у власність відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними відповідних пунктів рішення про надання таких земельних ділянок. В результаті прийняття Брюховицькою селищною радою оскаржуваного пункту рішення від 21 червня 2007 року №255 «Про затвердження технічних документацій земельних ділянок та надання їх безоплатно у власність громадянам в смт.Брюховичі» порушено право Залізниці на землекористування у розмірах, визначених Планом смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку Залізниця здійснює сплату земельного податку, що підтверджується довідкою про сплату земельного податку від 19 лютого 2014 року №ПЧ-3-2/50. Виданий відповідачу [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №477533 порушує право Залізниці, оскільки позбавляє права користування частиною смуги відведення, яка вибула із її складу в результаті прийняття Брюховицькою селищною радою оскаржуваного рішення. З повідомлення старшого слідчого в ОВС СЧ СВ Управління МВС України на Львівській залізниці [PERSON] від 13 березня 2014 року про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення ДТГО «Львівська залізниця» стало відомо, що останній через несумлінне ставлення до своїх службових обовязків склав акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки гр. [PERSON], площею 0,1401 га в смт. Брюховичі-Львів, яка розташована у смузі відведення залізничної колії та знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця» згідно із Планом смуги відведення лінії Рудно Підбірці Львівської залізниці, розробленого Дорпроектом Південно-Західної залізниці у 1962 році. Суспільні відносини, що виникають у процесі функціонування залізничного транспорту, регулюються Законами України «Про транспорт», «Про залізничний транспорт». Приписами ст. 68 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення під залізничним полотном та його облаштуваннями, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та звязку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку обєктів залізничного транспорту. Згідно ст. 67 Земельного кодексу України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку обєктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до змісту ст.125 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права. Він, позивач, вважає, що право Залізниці на спірну земельну ділянку, виникло задовго до виникнення такого права у відповідача [PERSON], виходячи з наступного. Обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, загальновідомі з джерел правової інформації, якими є законодавство УРСР, Конституції СРСР, законодавчі акти СРСР та урядові постанови, прийняті до прийняття [PERSON] проголошення незалежності держави України в 1991 році. Відповідно до ст. 11 ЦК України право Залізниці користування спірною земельною ділянкою виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам, що підтверджується наступними загальновідомими джерелами права. Перша Конституція СРСР 1924 року закріпила право виключної державної власності на землю і віднесла до відання Радянського Союзу встановлення загальних засад землекористування і землеустрою, а також користування надрами, лісами і водами на всій території СРСР. Постанова ВУЦВК і РНК УСРР від 18 липня 1928 року «Про вилучення і відвод земель та про вивласнення будівель і споруд для державних і громадських потреб» встановлювала вилучення і відведення земель для державних і громадських потреб, земля проголошувалась всенародним добром в межах Української РСР (ця постанова ВУЦВК і РНК УСРР визнана такою, що втратила чинність, на підставі Указу Президії Верховної Ради України від 30 серпня 1991 року № 1463-XІІ «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Земельного кодексу Української РСР»). Союзний земельний закон від 15 грудня 1928 року «Загальні засади землекористування та землеустрою» (далі Загальні засади) встановив, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст.1). З цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд Союзу РСР, який став єдиним субєктом виключного права державної власності на землю. Згідно з Загальними засадами, затвердженими постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст.54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст. 55), оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплюються за ними, проводиться в порядку відведення, Союз РСР безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (підпункт б) ст.2). Відповідно до Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою РНК СРСР № 50 від 07 лютого 1933 року (далі Положення про землі надані транспорту 1933 року), землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими обєктами залізничної інфраструктури. Положення про землі надані транспорту 1933 року діяло до 1981 року на землях залізничного транспорту УРСР на підставі Закону СРСР від 01 листопада 1939 року «Про включення Західної України у склад СРСР із воззєднанням її із УРСР» та втратило чинність згідно з пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року №24 «Про затвердження положення про землі транспорту». Введений Земельним кодексом УРСР 1970 року інститут державних актів права користування земельною ділянкою поширювався на нові земельні ділянки при їх відведенні, а посвідчення державними актами права користування на існуючі та наявні у користуванні землі не вимагалося згідно з Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 25 грудня 1970 року №3338-VII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», відповідно до якого Земельний кодекс Української РСР 1970 року застосовується до земельних правовідносин, що виникли після введення в дію Кодексу, тобто з 1 січня 1971 року. Земельний кодекс УРСР 1970 року встановлював, що до компетенції Союзу РСР в галузі регулювання земельних відносин належали розпорядження єдиним державним земельним фондом у межах, необхідних для здійснення повноважень Союзу РСР відповідно до Конституції СРСР; встановлення основних положень землекористування і землеустрою (ст.6), надання земель у користування здійнювалось у порядку відведення, надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадилось тільки після вилучення цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу (ст.16). Положення про землі транспорту, затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року №24, встановлювало, що до земель залізничного транспорту відносяться землі, зайняті: залізничними шляхами сполучення та безпосередньо прилягаючими до них спорудами і будівлями (в т.ч. залізничне полотно тощо); розміри земельних ділянок, наданих для зазначених цілей, визначались у відповідності з затвердженими у встановленому порядку нормами чи проектно-технічною документацією (п. 2). План смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4+850м до км11+106м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, який є проектно-технічною документацією, та у розумінні ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при вирішенні питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб, встановлює розміри спірної земельної ділянки, віднесеної до земель залізничного транспорту. Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 08 грудня 1990 року «Про земельну реформу» громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 1 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право втрачається. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 року юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою і наведене в постанові Верховної Ради Української РСР від 08 грудня 1990 року «Про земельну реформу» положення щодо обмеження строку оформлення права користування є неконституційним. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Згідно з частиною пятою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Враховуючи вищенаведене, ДТГО «Львівська залізниця» вважає законним право користування Залізницею землями в межах смуги відведення, і, зокрема, згідно Плану смуги відведення лінії РудноПідбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. Всупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до яких органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, Брюховицька селищна рада, приймаючи оспорюване рішення, не дотрималась вимог ст. ст. 20, 84, 116, 141 Земельного кодексу України, чим порушила право Залізниці на користування спірною земельною ділянкою. Згідно із ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на такі факти, просить постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати п.1.4 рішення Брюховицької селищної ради від 21 червня 2007 року №255 «Про затвердження технічних документацій земельних ділянок та надання їх безоплатно у власність громадянам в смт. Брюховичі», визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯД №477533, який виданий [PERSON], а також стягнути з відповідачів судові витрати, повязані із розглядом судової справи. В судовому засіданні представник ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] позов підтримав, покликаючись на обставини викладені в ньому та долученому до справи письмовому поясненні. Представник Брюховицької селищної ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зіславшись на доводи, які викладені в долучених до справи письмовому запереченні №1471 від 06.10.2014 р. та додаткових письмових поясненнях від 03.04.2015 року та від 03.03.2017 року. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представники відповідача [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, покликаючись на доводи, які викладені в долучених до справи письмових запереченнях від 17 листопада 2014 року та від 03 березня 2017 року. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше відділ Держземагенства у м. Львові) в судові засідання жодного разу не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення представника ПАТ «Українська залізниця» [PERSON], представника Брюховицької селищної ради [PERSON], представників відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради депутатів трудящих від 17 листопада 1959 року «Про розгляд заяви [PERSON] і [PERSON] про відвод земельної ділянки для індивідуальної забудови спареного будинку по вул. Ак. Бурденка №37» відповідачу [PERSON] та його братові було надано земельну ділянку площею 800 кв.м для індивідуальної забудови. Актом про передачу і зазначення меж [PERSON] и [PERSON] від 10 лютого 1960 року винесено в натурі межі присадибної ділянки. Відповідно до додатку до наказу Міністра комунального господарства УРСР та Міністерства юстиції УРСР від 02 квітня 1955 року №78/4 Пятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1960 року було зареєстровано договір про передачу [PERSON] виконавчим комітетом Брюховицької селищної Ради депутатів трудящих у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності згідно генерального плану. За надану у користування з 1959 року, а на сьогодні у власність земельну ділянку [PERSON] сплачує плату за землю, що підтверджується копіями банківських квитанцій. На вказаній земельній ділянці відповідачем [PERSON] було збудовано житловий будинок, який введено в експлуатацію [PERSON] про закінчення будівництва від 28 серпня 1968 року, та в якому він проживає по даний час. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 13 травня 1970 року. Згідно ухвали 12 сесії Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року «Про зміну назв вулиць в смт. Брюховичі» та рішення виконкому цієї Ради №51 від 13 лютого 1997 року «Про впорядкування нумерації будинків та вулиць» житловому будинку відповідача [PERSON] присвоєний номер - вул. Бічна Бурденка,7. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями представників відповідачів, долученими до справи письмовими доказами та ці обставини ніким з учасників процесу в судовому засіданні не оспорювались. Судом також встановлено, що рішенням Брюховицької селищної ради №83 від 13 липня 2006 року «Про надання дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок громадян в смт Брюховичі» (п.1.9.) відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку по вул. Бічна Бурденка,7 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Пунктом п.1.4 рішення Брюховицької селищної ради за №255 від 21 червня 2007 року «Про затвердження технічних документації земельних ділянок та надання їх безоплатно у власність громадян в смт. Брюховичі», який оспорює ПАТ «Українська залізниця», було затверджено технічну документацію для видачі державного акта на право власності на землю і безоплатно передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0, 1401 га по вул. Бурденка,7 для будівництва та обслуговування належного йому на праві власності вищевказаного житлового будинку. На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради [PERSON] 13 серпня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №477533, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №01:06:438:00255 кн.01-7. Вказані обставини стверджуються поясненнями в судовому засіданні представників відповідачів та долученими до справи копіями рішень Брюховицької селищної ради №83 від 13 липня 2006 року «Про надання дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок громадян в смт Брюховичі», №255 від 21 червня 2007 року «Про затвердження технічних документації земельних ділянок та надання їх безоплатно у власність громадян в смт. Брюховичі», державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №477533 від 13 серпня 2008 року та іншими доказами по справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 321 Цивільного кодексу України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом встановлено можливі випадки для припинення права власності на землю, вичерпний перелік яких визначений у ст. ст. 140, 142, 143 Земельного кодексу України. При цьому, примусове припинення прав на землю здійснюється виключно у судовому порядку у випадках, визначених у ст. 143 Земельного кодексу України. Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на: - план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році; - внутрішній акт, в якому зазначено, що під час проведення обстеження земель Залізниці від 30.09.2013 комісією у складі інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Камянка-Бузька дистанція колії» та інженера технічного відділу Львівської дирекції залізничних перевезень встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 8 + 704 - км 8 + 756 м з правої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, на відстані 10 м знаходиться сітчаста огорожа на бетонному фундаменті та на відстані 27,5 м обєкти нерухомого майна гр. [PERSON]; - повідомлення від 02.10.2013 №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень» про те, що згідно з доданим викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення Залізниці стало відомо, що складання правовстановлюючих документів на землю, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером 4610166300:08:001:0037, загальна площа якої становить 0,1401 га, площа перетинання - 0,1385 га; - платіжні документи про сплату земельного податку за користування землею. При цьому, копію вищевказаного плану смуги відведення, який є проектно-технічною документацією, вважає головним доказом того, що права на користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» було порушено. На підтвердження цього надав копії рішень виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, від 29 березня 1949 року № 374 та від 3 липня 1962 року № 612. Судом встановлено, що згідно інвентарної картки обліку основних засобів форми ОЗ-6 відокремленого підрозділу Камянка-Бузька дистанція колії - верхня будова колії Головної колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці була побудована та введена в експлуатацію 01.01.1958 року. Як правові підстави для побудови колії позивачем подані постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 та рішення від 29 березня 1949 року № 374. Проте постанова виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосуються іншої ділянки колії, а саме, по Городоцькому та [PERSON] районах. Рішення виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 29 березня 1949 року № 374 також не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосується іншої ділянки колії, а саме, по Золочівському, Краснянському, Глинянському, Винниківському районах, а також Брюховицькому району в межах сіл Рудно та Водяни. Отже названі рішення, на думку суду, не стосуються земельної ділянки, яка заявлена в позові, а тому не можуть бути взяті судом до уваги. Інших рішень виконавчих органів влади про виділення земельних ділянок чи затвердження проектів відведення таких до часу введення в експлуатацію колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці позивач не надав. Що стосується рішення виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612 «Про додаткове розширення смуги захисних лісонасаджень Львівської залізниці напрямку Рудно-Підбірці», яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель учгоспу «Дублянський», саме по дільниці Рудно-Підбірці, і на яке покликається представник позивача, то з його назви і змісту вбачається, що План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці було розроблено дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році як додатковий проект про додатковий наділ землі. Вищевказане рішення підлягало затвердженню Радою Міністрів УРСР (п.3), однак затверджено не було та, крім цього, воно було відмінено 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області». Зазначене дає підстави вважати, що колія Рудно-Підбірці Львівської залізниці на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на проміжку км 8 + 704 - км 8 + 756 м була побудована та введена в експлуатацію згідно іншого «Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого до 01.01.1958 року, і відповідно меншої площі на 24,82 га. Однак належних і допустимих доказів на підтвердження того, згідно якої саме документації Львівська залізниця в даний час користується земельною ділянкою на території смт. Брюховичі, представником позивача суду не надано. Внутрішній акт комісії від 30.09.2013 року, на який покликається позивач, також не може бути достатнім доказом по справі, оскільки не підписувався представниками сторін та третьої особи, він складений без участі відповідачів, а отже є одностороннім та ніяким чином не підтверджує факт правомірності користування спірною земельною ділянкою позивачем. Лист ПП «Центр ринкових досліджень» від 02.10.2013 року № 357/1, на який покликається позивач, має відношення лише до майбутнього проектування плану смуги відводу земельної ділянки для Львівської залізниці, він складений виходячи з сумнівного Плану смуги відведення 1962 року, що призвело до використання недостовірних відомостей цим проектним підприємством. Посилання ДТГО «Львівська залізниця» на сплату земельного податку, на думку суду є непереконливим, оскільки така сплата не є категоричним доказом користування саме спірною землею. Так, у відповідній довідці зазначена лише загальна сума сплаченого податку позивачем та загальна площа об'єкту оподаткування. [PERSON] цього, на запит суду відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області було надіслано відповідь № 9-1323-0.2-978/2-15 від 05.03.2015р., з якої вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером 4610166300:08:001:0037 площею 0,1401 за адресою: смт. Брюховичі, вул. Бурденка, 7 станом на липень 2006 та червень 2007 року відносилась до земель смт. Брюховичі, не наданих у власність та користування. Категорія земель даної земельної ділянки станом на липень 2006 року та станом на червень 2007 року не визначена, а станом на травень 2014 року за категорією земель вона відноситься до земель житлової та громадської забудови. Відповідно до листа відділу Держкомзему у м. Львові від 05.06.2015 року за №18-1323-0.2-2911/2-15 на адресу селищного голови смт. Брюховичі [PERSON], копія якого долучена до матеріалів справи, відомості про площу земельної ділянки, яку охоплює смуга відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року на території смт. Брюховичі відсутні. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти. Проте такі посилання мають містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів. Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода». Положення п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, містять прямі вимоги щодо обовязковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. У самому ж рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» зазначено, що визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим. У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 р. у справі «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 р. у справі «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. У вказаному вище рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже, визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 березня 2013 року у справі «Рисовський проти України», зокрема, вказано, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року та ін.) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому суд констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, у разі вилучення частини спірної земельної ділянки у власника [PERSON] буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки [PERSON] або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Проте, позивач не навів обставин, за якими спірне рішення ради може бути визнано недійсним (незаконним), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України. Відповідно до ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та звязку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно з ст. 65 цього ж Кодексу землями промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям. Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності. Згідно ч. 1 ст. 122 цього Кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Таким чином, враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах смт. Брюховичі, а також те, що розмежування земель державної і комунальної власності в даному населеному пункті не проводилося, Брюховицька селищна рада мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Українська залізниця» є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити. Доводи представника ПАТ «Українська залізниця», на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed