Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 21 червня 1990 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Хотинського райвиконкому, про що вчинено відповідний актовий запис № 49. Від вказаного шлюбу у них із відповідачкою народилися дитина: [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя з відповідачкою у них не склалось, сім'я розпалася й відповідно з 2011 року вони з відповідачкою проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення є неможливе та суперечить його інтересам. При цьому, наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Хотинського райвиконкому, розірвати. У судове засідання позивач не з'явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, підтвердженим відомостями адресно-довідкового бюро, причину своєї неявки суду не повідомила. Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Таким чином, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як убачається з матеріалів справи, з 21 червня 1990 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 49 (а.с.3). Від вказаного шлюбу у них із відповідачкою народилася дитина: [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Також судом в ході розгляду справи встановлено, що сторони з 2011 року фактично не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. При цьому, відповідачем на спростування вказаного суду належних та допустимих доказів не надано. Спір щодо місця проживання дітей та поділу спільного майна подружжя, як убачається зі змісту поданого позову відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved