Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 24 108 грн. 36 коп. інфляційних втрат та 2 364 грн. 55 коп. - 3% річних з простроченої суми матеріального відшкодування визначеного у розмірі 26 082 грн. 25 коп. за рішенням суду. В обґрунтування позову вказував, що 06.03.2015 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/15463/14-ц задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої залиттям гаражного боксу належного [PERSON] 26 082 грн. 25 коп. та 660 грн. 82 коп. понесених судових витрат. За твердженням позивача вжиті державним виконавцем заходи в межах виконавчого провадження не призвели до позитивного результату, рішення суду про стягнення коштів в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та судових витрат не виконано. Таким чином, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] в порядку ст.ст. 536, 625 ЦК України із суми матеріальної шкоди інфляційні втрати за період з 26.08.2014 року по 01.09.2017 року в розмірі 24 108 грн. 36 коп. та 3% річних за період з 09.07.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 2 365 грн. 55 коп. В процесі розгляду справи представник позивача збільшував, а згодом зменшував позовні вимоги. В кінцевому результаті з огляду на виконання рішення суду [PERSON] та закінчення виконавчого провадження, здійснення нових розрахунків, представник позивача зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з [PERSON] інфляційні втрати за період з 01.04.2015 року до 10.09.2018 року в розмірі 10 241 грн. 26 коп., 3% річних за період з 01.04.2015 року до 10.09.2018 року у розмірі 2 698 грн. 64 коп., понесені судові витрати та 5000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на правильності розрахунків та просив про задоволення позову у повному обсязі вказуючи на практику розгляду даної категорії справ та можливості застосування положень ст. 625 ЦК України у разі невиконання судового рішення ухваленого між сторонами з деліктних зобов`язань. Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмові заперечення у яких вказувала, що не була повідомлена належним чином про розгляд справи щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої залиттям гаражного боксу та ухвалене судове рішення. Отримавши відомості про існування заочного рішення добросовісно сплатила суму відшкодування та виконавчий збір у повному обсязі. При цьому категорично зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Таким чином, дія ст. 625 ЦПК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, у зв`язку з завданням шкоди. Оскільки представник позивача не заперечує, більше того наполягає на розгляді та завершенні справи, а відповідач належним чином повідомлена про день та час судового засідання і виказала свою позицію з приводу позовних вимог у письмових запереченнях, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності особи, яка в черговий раз не з`явилася до суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. 06.03.2015 року заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/15463/14-ц задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - автокооператив по будівництву та експлуатації автогаражів «Луговий» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 26 082 грн. 25 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої залиттям гаражного боксу та 660 грн. 82 коп. понесених судових витрат. В судовому засіданні встановлено, що копію заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року судом було направлено відповідачу 12.03.2015 року, що підтверджується супровідним листом від 11.03.2018 року (а.с. 65). При цьому, [PERSON] копію рішення суду не отримала, лист з копією рішення повернувся до суду за закінченням терміну зберігання 20.04.2015 року (а.с. 66). Таким чином, позивач обраховує дату набрання законної сили заочним рішенням від 06.03.2015 року Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/15463/14-ц через 10 днів після повернення до суду конверту, а саме з 30.04.2015 року. Судом встановлено, підтверджено сторонами і змістом постанови головного державного виконавця Оболонського районного ВДВС м. Київ Головного територіального Управління юстиції у м. Києві від 10.09.2018 року Про закінчення виконавчого провадження, що [PERSON] в повному обсязі сплачено суму відшкодування, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. За частиною другою статті 625 ЦПК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, за остаточними розрахунками [PERSON] він просить стягнути з [PERSON] в порядку ст.ст. 536, 625 ЦК України із суми матеріального відшкодування інфляційні втрати за період з 01.04.2015 року до 10.09.2018 року в розмірі 10 241 грн. 26 коп., 3% річних за період з 01.04.2015 року до 10.09.2018 року у розмірі 2 698 грн. 64 коп. Стаття 625 ЦК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена цією статтею, передбачають насамперед договірні правовідносини, про що свідчить системний аналіз положень І «Загальні положення зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, в якому розміщено ст. 625 ЦК України. При цьому, на думку суду неможливе урівняння та поширення приписів розділу I книги 5 цього Кодексу, як на договірні зобов`язання (підрозділу 1 розділу III книги 5 цього ЦК України) так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 цього Кодексу) лише тому, що вони розміщені в одній книзі. Підставами виникнення майнових зобов`язань називаються обставини, визначені законом як юридичні факти, у складі яких вирізняють договір і правопорушення (делікт). Судове рішення про відшкодування шкоди не є юридичним фактом, що породжує деліктні правовідносини, ним є сама шкода, як певні негативні зміни в майновому стані потерпілого, тому й самі деліктні правовідносини виникають в момент завдання шкоди. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання (наприклад, при відшкодуванні шкоди) встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг із моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання. Таким чином, суд погоджується з окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н.П. та Ситник О.М. виказаною у справі №686/21962/15-ц від 16.05.2018 року про те, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. У справі, яка розглядається, спір виник через тривале, на думку позивача, невиконання рішення суду в цивільній справі про відшкодування на його користь з [PERSON] завданої матеріальної шкоди. Договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача як боржника грошового зобов`язання перед позивачем як кредитором, у справі не встановлено. З огляду на зазначене, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Більше того, сума можливого матеріального відшкодування не є узгодженою між потерпілою особою та заподіювачем шкоди і не може бути остаточно визначена до ухвалення рішення у справі. За таких обставин, вимога позивача про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних з простроченої суми матеріального відшкодування не підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 11, 536, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed