Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь 6 000 (шість тисяч) доларів США неповернутої позики та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що між [PERSON] (далі по тексту - позивач та/або позикодавець) та відповідачем [PERSON] (відповідач, боржник) 14 березня 2012 року було укладено договір позики. За договором позики від 14.03.2012 року відповідач взяв в борг 6 000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу. Однак, станом на день звернення із цим позовом до суду, відповідач [PERSON] взяті на себе за зобов`язанням обов`язки з повернення сум позики належним чином не виконав, тому у позивача виникла необхідність звернутися із даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 25 листопада 2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив із викладенням заперечень. У своєму відзиві [PERSON] просить суд відмовити позивачу в повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що позивач не звернувся з вимогою до відповідача, а отже і строк повернення позики не настав 25 листопада 2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання недійсним договір позики (розписку). У своїй зустрічній позовній заяві просить суд визнати недійним договір позики (розписку) від 14 березня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Свою зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що як вбачається з договору позики (розписки) від 14 березня 2012 року, [PERSON] не отримував від [PERSON] кошти в сумі 6 000,00 доларів США. А також вважає, що договір позики (розписка) від 14 березня 2012 року було укладено з порушенням вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, а тому спірний правочин є недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року було прийнято зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору позики (розписки) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. 17 лютого 2021 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача за первісною позовною заявою/ відповідача за зустрічною позовною заявою в судовому засіданні первісну позовну заяву підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, щодо зустрічної позовної заяви заперечував. Відповідач за первісною позовною заявою/ позивач за зустрічною позовною заявою у судовому засіданні позовні вимоги заперечував, щодо зустрічної позовної заяви вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. 14 березня 2012 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики (розписку), наступного змісту: «14.03.2012 г. [PERSON] , [PERSON] (паспорт [NUMBER] ) получил в долг сумму 6000 Долларов США от [PERSON] . Обязуюсь вернуть по первому требованию. Расписка составлена при свидетеле [PERSON] ( [PERSON] ) Свидетель передал денег в сумме 6 тыс. дол. США [PERSON] ». Вказана обставина не спростовуються відповідачем по справі, проте останній під час розгляду справи заперечує щодо форми укладення даного правочину, зокрема: 1) правочин укладено з порушенням вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, а тому спірний правочин є недійсним; 2) [PERSON] не отримував від [PERSON] кошти в сумі 6 000,00 доларів США, оскільки зі змісту розписки вбачається, що кошти було вручено свідком. Щодо стягнення суми боргу за договором позики, суд дійшов до наступних висновків. Між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14 березня 2012 року було укладено договір позики. За договором позики від 14.03.2012 року відповідач взяв в борг 6 000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу. Таким чином, сторони досягли згоди щодо валюти зобов`язання, строку (терміну) зобов`язання (на вимогу) з повернення коштів та порядку розрахунку і суми боргу. На підтвердження чого, відповідачем було надано написану власноручно письмову розписку, надану (складену та підписану) в присутності свідка. 27 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу за договором позики (розпискою). Дана вимога була проігнорована відповідачем. Відповідно до cт. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Як вбачається із тексту розписки, в ній зазначено, що (мовою оригіналу) « Я, [PERSON] (паспорт [NUMBER] ) получил в долг сумму 6000 Долларов США от [PERSON] . Обязуюсь вернуть по первому требованию.». Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладання договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою. Згідно ч.ч.1,3 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України - якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В свою чергу, предметом позики (об`єктом цивільних прав) за даними правовідносинами була саме іноземна валюта - долари США, а не грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому, відповідно до чинного законодавства позивач просить стягнути з відповідача саме грошові кошти в іноземній валюті того ж роду - у доларах США. Вказане питання досліджено і відображене у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. За висновками даної Постанови ВП ВС - «відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.» Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом cтатті 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В порушення умов Договору та законодавства України відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення коштів, отриманих ним за договором в позику у строк, на умовах та в порядку, передбаченому у вищезазначеному договорі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу позичених грошових коштів за Договором позики від 14.03.2012 року у розмірі 6 000 (шість тисяч) доларів США. Таким чином первісний позов підлягає задоволенню. Щодо визнання недійсним договору позики (розписки), суд дійшов наступних висновків. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Звертаючись із зустрічною позовною заявою, [PERSON] на підтвердження фіктивності договору позики зазначає, що реально грошові кошти за розпискою не були ним отримані. При цьому ані у позовній заяві, ані надалі у письмових чи усних поясненнях не вказував на те, яким чином, окрім розписки, враховуючи її правову природу, можна підтвердити факт отримання коштів. При цьому позивач не заперечував факт написання власноруч ним цієї розписки. При цьому суд зауважує, що саме розписка за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів. Відповідно до статті 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Інші доводи, викладені у зустрічній позовній заяві не спростовують факту написання розписки та отримання за нею коштів [PERSON] . Крім того, [PERSON] не надано будь-яких пояснень, чому, у випадку не отримання реально коштів за розпискою, вона містить зобов`язання щодо повернення отриманих в борг коштів за першою вимогою. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Отже, позивачем за зустрічною позовною заявою не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування заявлених вимог, а також на спростування заперечень відповідача. Твердження про те, що [PERSON] насправді не отримував кошти у [PERSON] за розпискою не підтверджено жодними доказами, окрім власних тверджень. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги за первісною позовною заявою задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 475,41 грн. У зв`язку з викладеним, на підставі ст. ст. 202, 205, 207, 215, 234, 525, 526, 533, 610, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved