Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

ТОВ «Шляховик» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], після смерті якої до участі у справі були залучені її правонаступники - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Уточнивши свої позовні вимоги, ТОВ «Шляховик» просить витребувати від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 11/100 частин будівель та споруд, розташованих по [ADDRESS], на земельній ділянці розміром 20900 кв.м., що складаються в цілому з: прохідної силік. цегла, загальною площею 29,5 кв.м., літ. «А», контори цегли, загальною площею 753,6 кв.м. літ. «Б», контори черепаш., загальною площею 103,2 кв.м. літ. «В», ремонтні майстерні цегли, загальною площею 122,7 кв.м., літ. «Є», складу під цемент череп., загальною площею 249,1 кв.м. літ. «Ж», навіси гаражні череп., загальною площею 666,1 кв.м. літ. «З», гаражу череп. Пінобетон, загальною площею 231,9 кв.м. літ. «І» автозаправочної станції цегли, загальною площею 25,8 кв.м. літ. «К», споруд № 1-4 та передати це майно власникові - Товариству з обмеженою відповідальністю «Шляховик». В обґрунтування своїх вимог ТОВ «Шляховик» посилається на наступне. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2005 року було задоволено частково позов [PERSON] до ТОВ «Шляховик» та стягнуто з останнього на користь [PERSON] майновий пай у вигляді частини ремонтно-механічних майстерень з розташованою на їх території АЗС на загальну суму 90 348 грн., на суму паю розміром 21 156 грн., а з [PERSON] стягнуто на користь ТОВ «Шляховик» 69192 грн., як різницю між вартістю виділеного йому частиною ремонтно-механічних майстерень з розташованою на їх території АЗС та сумою його паю. Дане рішення [PERSON] зареєстрував, тобто, право власності отримав. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.02.2009 року, яка в подальшому була залишена без змін постановою Вищого господарського суду, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26.12.2005 року було скасоване та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.07.2011 року було визнано недійсним свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON] та скасовано реєстрацію права власності на споруди, які визначені на схематичному плані технічного паспорту під літ. «К» - АЗС та частину ремонтних приміщень № 9-10 та 12-33 під літ. «Г» по [ADDRESS]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.09.2012 року рішення суду першої інстанції від 20.07.2011 року було залишено в силі. Однак, 29.05.2008 році [PERSON] продав 11/100 частин комплексу будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2008 року укладений між ними договір купівлі-продажу був визнаний дійсним та визнано право власності на зазначено майно за [PERSON] За апеляційною скаргою ТОВ «Шляховик», рішення суду першої інстанції від 29.05.2008 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23.01.2013 року, у позові відмовлено. 29.08.2008 року, на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2008 року, [PERSON] подарував 11/100 частин будівель та споруд спірного майна [PERSON], яка 27.10.2008 року 1/100 частину спірних будівель та споруд подарувала [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року позивачеві роз'яснено його право звернутися до суду з вимогою про витребування майна у [PERSON] та [PERSON] в порядку ст.. 388 ЦК України. Представники позивача - Пузанов В.О. та Андрієць В.П., у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. До суду відповідачем надано заперечення, згідно яких позов не визнає та просить відмовити ц його задоволенні. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи сповіщались належним чином. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши думку представників позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було задоволено позов [PERSON], з ТОВ «Шляховик» стягнуто на його користь майновий пай у вигляді частини ремонтно-механічних майстерень з розташованою на їх території АЗС на загальну суму 90 348 грн., на суму паю розміром 21 156 грн. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.02.2009 року рішення суду першої інстанції від 26.12.2005 року було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2009 року постанову апеляційного господарського суду від 03.02.2009 року залишено без змін. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 липня 2011 року позовну заяву ТОВ «Шляховик» до [PERSON] задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON] на споруди, які визначені на схематичному плані технічного паспорту під літ. «К» - АЗС та частину ремонтних приміщень № 9-10 та 12-33 під літ. «Г» по [ADDRESS], скасовано реєстрацію права власності [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України дане рішення суду першої інстанції від 20.07.2011 року було залишено без змін. Однак, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 11.07.2008 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірних 11/100 частин комплексу будівель у складі: будівля АЗС літ. «К» загальною площею 25,8 кв.м., частина ремнтних майстернь літ. «Г» у складі приміщень 9, 10, 12-33 включно загальною площею 222,8 кв.м., за яким [PERSON] продав [PERSON] вказане майно, а [PERSON] 29.08.2008 року подарував [PERSON], що підтверджується договором дарування частин будівель та споруд від 29.08.2008 року, за реєстровим номером 3130. 27 жовтня 2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/100 частину комплексу будівель та споруд, розташованих в [ADDRESS], на земельній ділянці розміром 20900 кв.м., що вбачається з копії представленого суду договору дарування частин будівель та споруд серії ВКТ № 155414 від 27.10.2008 року, реєстровий №3567. Разом з тим, суд зазначає, що статтею 717 ЦК України встановлена безоплатність договору дарування, як його основної риси, що відрізняє дарування від інших цивільно-правових договорів по відчуженню майна. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Аналізуючи вище наведену норму законодавства, суд приходить до висновку про те, що витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. При цьому, якщо майно набуто безоплатно, власник має право витребувати майно в усіх випадках. Це правило стосується як недобросовісних, так і добросовісних набувачів. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 10) норма частини першої статті 216 ЦК, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Таку ж позицію законодавства зазначено в Листі Верховного суду України від 24.11.2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте, в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Таким чином, для відновлення порушених майнових прав позивача не вимагається визнавати недійсними договір дарування від 29.08.2008 року та договір дарування від 27.10.2008 року, оскільки вони були укладені в результаті правочину, які були визнані судом недійсними Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи вказують на те, що титульним власником спірного майна є позивач, який штучно був позбавлений можливості реалізувати належне йому за законом право на володіння, користування та розпорядження належним майном, а тому пред'явлені позовні вимоги є обґрунтовані та повинні бути задоволені шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Одночасно, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Outcome: approved