Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] заявив позов про визнання недійсним кредитного договору № CNSLAW00420063, укладеного 25 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на невідповідність кредитного договору вимогам закону, зокрема ст.ст. 1054 ч.1, 13 ч.3, 572, 638 ч.2, 534 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на порушення прав позичальника. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2015 року у позові відмовлено з посиланням на його безпідставність та пропуск позивачем строку позовної давності. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість і невмотивованість рішення суду, а також на порушення судом матеріального і процесуального права. Позивач в апеляційній скарзі вказує на необґрунтовану відмову у задоволенні заяви про відвід судді Карапути Л.В. і вважає, що суд у даному складі не мав законного права розглядати справу. На думку позивача, суд прийшов до неправильних висновків про відповідність вимогам закону умов кредитного договору про: виплату банку винагороди, право банку на списання коштів з рахунків позивача без повідомлення останнього, право банку на підвищення в односторонньому порядку процентної ставки та зміну умов договору і вимагати достроково повернення кредиту та сплати інших платежів, право банку інформувати третіх осіб про заборгованість позичальника і його майновий стан. Позивач також не погоджується з висновком суду про відповідність закону порядку розрахунків, визначених п.3.3 кредитного договору та про сплив позовної давності. Крім того, позивач посилається на відсутність в рішенні суду оцінки пунктів 2.2.9, 2.3.9, 4.3 кредитного договору. Позивач також не погоджується з висновком суду щодо законності сплати позичальником коштів в іноземній валюті за користування кредитом. У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, а саме з мотивувальної частини рішення суду слід виключити посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у позові. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону і встановленим по справі обставинам. Сплив позовної давності, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у позові. Встановивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущений без поважних підстав, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи у позові [PERSON] за його безпідставністю, суд першої інстанції одночасно послався в мотивувальній частині рішення на пропуск позивачем строку позовної давності і заяву відповідача про застосування позовної давності, а тому рішення слід змінити, виключивши з нього посилання на пропуск позивачем позовної давності. Посилання позивача на безпідставну відмову у задоволенні заяви про відвід судді не можуть бути підставою для скасування рішення суду, виходячи з положень ч.1 ст. 21 ЦПК України. Відповідно до названої норми процесуального закону, суддя не може брати участь у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження у справі. У даному випадку мало місце скасування помилкової ухвали судді про повернення позовної заяви для звернення до належного за територіальною підсудністю справи, що не є перешкодою для розгляду справи, оскільки суддя не робив висновків по суті спору. Доводи позивача про можливі сумніви у безсторонності судді не є об'єктивно обґрунтованими, позивачем не наведені факти, які можуть бути підставою для сумнівів у безсторонності судді. Станом на 27 грудня 2007 року чинною була ст. 112 ЦПК України, відповідно до якої сторони мали право письмово визначити територіальну підсудність справ, крім справ, для яких встановлена виключна підсудність. Отже, посилання позивача на недійсність договору у зв'язку з невідповідністю закону такої умови є безпідставними. Відсутність оцінки п. 4.3 кредитного договору в рішенні суду не впливає на правильність вирішення спору. Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відповідність вимогам закону умов кредитного договору не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 6 і ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи кредитний договір відповідач погодився з його умовами, у тому числі щодо надання банку права списувати кошти з його рахунків, зобов'язання позичальника передавати кредитору будь-яке майно у погашення боргу при невиконанні зобов'язання, права кредитора надавати інформацію про заборгованість і майновий стан боржника третім особам. Вказані умови договору не суперечать загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відтак, власник має право передавати своє майно іншим особам за цивільно-правовими договорами, надавати право іншим особам вчиняти певні дії щодо майна, у тому числі і грошових коштів. Прийняття пропозиції кредитора і підписання позичальником договору свідчить про те, що він на власний розсуд використав вказані вище права власника. Стаття 1071 ЦК України застосована судом правильно, оскільки сторони досягли згоди щодо умови договору, яка надає кредиторові право проводити списання коштів з інших рахунків боржника для погашення боргу за кредитним договором при настанні строків платежів. Відповідно до п. 2.2.8 кредитного договору відповідач взяв на себе обов'язок при невиконані зобов'язання надати кредитору будь-яке майно для погашення заборгованості, що оформляється відповідними договорами застави або закладу. Зміст даного пункту не суперечить загальним засадам цивільного законодавства і не порушує права позичальника, оскільки для передання майна передбачена необхідність укласти відповідні договори. Право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту та сплати інших платежів у випадку порушення боржником своїх зобов'язань передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Доводи апеляційної скарги про те, що п.2.3.3 договору передбачені виплати за майбутні періоди не відповідають його змісту. У даному пункті вказано про обов'язок боржника сплатити інші платежі за фактичний строк користування. Частина 1 ст. 534 ЦК України визначає черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням у випадках, якщо інше не встановлено договором. Оспорюваним договором встановлена інша черговість зарахування коштів сплачених на погашення грошового зобов'язання, що законом не заборонено. Положення п. 2.2.9 кредитного договору також не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, принципу свободи договору і ст.ст. 1054-1057 ЦК України. Списання будь-яких коштів позичальника без його згоди цим пунктом не передбачене, а тому посилання в апеляційній скарзі на можливі зловживання банку та безпідставне списання коштів позичальника не відповідають змісту договору. Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги і доводи позивача щодо недійсності кредитного договору у зв'язку з тим, що договором передбачена сплата кошів за користування кредитом в іноземній валюті. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України, передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк, як фінансова установа, маючи відповідну ліцензію і дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 108-114), має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Умови договору про сплату процентів та інших платежів за таким договором в іноземній валюті відповідають вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про валютне регулювання» та Положенню про порядок видачі Національним банком України по порядок видачі індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року. Відповідно до п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти, як засобу платежу, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, тобто банк, який має ліцензію і дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. На час укладення між сторонами даної справи кредитного договору ( 25 грудня 2007 року) умови п. 2.3.1 відповідали вимогам чинного законодавства. Цивільний Кодекс України доповнений статтею 10561 , частиною 2 якої встановлено, що умова договору щодо надання права банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, 12 грудня 2008 року Законом України № 661-VI, а чинності цей Закон набрав 10 січня 2009 року. До набрання чинності вказаною нормою ЦК сторони мали право при досягненні згоди включати таку умову до договору.

Outcome: partial