Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

У березні 2018 року представник позивача звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11367154000 від 02.07.2007р., яка складає 120 528,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2018р. становить 3 455 074,42 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається з: 1-коридор, 2-житлова, 3- їдальня, 4-кухня, 5-санвузол, б-шафа, загальна площа якої становить 47,7 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., шляхом застосування процедури продажу на користь третьої особи, за ціною, що становить 511 077,00 гривень, а також стягнути понесені стороною позивача судові витрати по сплаті судового збору з відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що 02.07.2008р. [PERSON] уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір № 11367154000, за яким отримала позику у розмірі 103 000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач та банк, уклали договір іпотеки № 11367154000/1 від 02.07.2007р., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 12.12.2011р. банк відступив TOB «Кей-Колект», відповідно до договору факторингу та договору відступлення права вимоги свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по вказаному кредитному договору та за зобов'язаннями по відповідному іпотечному договору. В порушення умов кредитного договору та норм чинного законодавства позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 18.01.2018р. заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 120 528,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2018р. становить 3 455 074,42 гривень. З метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі, у випадку неявки відповідача просив постановити заочне рішення. Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про відкладення справи до суду не звернулась, відзиву на позов не надала, також не надала доказів на спростування заявленої представником позивача суми заборгованості за укладеним кредитним договором. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 02.07.2008р. [PERSON] уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір № 11367154000 (а.с. 12 15). Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 103 000,00 доларів США, що еквівалентно 499 477,90 гривень, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 12.12.2011р. банк відступив TOB «Кей-Колект», відповідно до договору факторингу № 1 свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору (а.с. 20 23). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 18.01.2018р. заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 120 528,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2018р. становить 3 455 074,42 гривень, з яких: - заборгованість по основній СУМІ кредиту - 90 768,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2018р. становить - 2 601 970,62 грн.; - заборгованість за відсотками - 29 759,99 доларів СІІІА, що за офіційним курсом НБУ станом на118.01.2018 становить 853 103,80 грн.; - заборгованість за нарахованою комісією - 0,00 грн. (а.с. 27 31). Курс НБУ на 18.01.2018р. становить: 1 долар США = 28,6661 грн. Таким чином, оскільки зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконується, у відповідача наявна непогашена заборгованість. Також судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач та банк, уклали договір іпотеки № 11367154000/1 від 02.07.2007р. (а.с. 16 17). Відповідно до умов іпотечного договору, в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається з: 1-коридор, 2-житлова, 3-їдальня, 4-кухня, 5-санвузол, 6-шафа. Загальна площа предмету іпотеки становить 47,7 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. Даний договір посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Зареєстровано в реєстрі за №1706. Відповідно до звіту про оцінку вищезазначеного заставленого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], складеного суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об'єкта оцінки становить 511 077,00 гривень (а.с. 32 60). 12.12.2011р. банк відступив TOB «Кей-Колект», відповідно до договору про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по Іпотечному договору (а.с. 24 - 26). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість при зверненні стягнення на предмет іпотеки, застосовувати процедуру продажу іпотечного майна на користь третьої особи. Варто зазначити, що у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Враховуючи невиконання відповідачем основного зобовязання, позивач має право звернутися до останнього з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на загальні засади цивільного судочинства щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), законності та обґрунтованості рішення (ст. 263 ЦПК України), в межах заявлених позовних вимог та виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Таким чином, оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та беручи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 7666,15 грн., які останній поніс при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved