Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рішенням суду в порядку поділу спільного майна подружжя позивачу виділено 1/2 частину коштів, отриманих [PERSON], за продаж спільного сумісного майна подружжя у розмірі 291600 грн., а також [PERSON] виділено 1/2 частину спільного сумісного майна у вигляді грошової компенсації вартості частки у сумі 1131000 грн. Позивач вказує, що рішень про стягнення вказаних коштів з відповідача на користь позивача судом не приймалося. Державним виконавцем відмовлено у прийнятті до виконання виконавчого листа про виділення позивачу грошових коштів за наслідками поділу спільного майна подружжя. Позивач звернулася до відповідача із вимогою про сплату коштів, виділених за рішенням суду, однак така вимога залишена відповідачем без задоволення. Посилаючись на положення ст. 1212, 530 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1422600 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначив, що позивач не зверталася до суду зі скаргами на дії державного виконавця, який прийняв постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, заява про роз'яснення судового рішення, ухваленого у справі про поділ спільного майна подружжя, залишена судом без задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. Виділено [PERSON] 1/2 частину коштів, отриманих [PERSON] в рахунок оплати за продаж спільного сумісного майна у розмірі 291600 грн. Виділено [PERSON] 1/2 частину спільного сумісного майна у вигляді грошової компенсації у сумі 1131000 грн. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року прийнято відмову відповідача [PERSON] від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Позивачем зазначене судове рішення не оскаржувалося. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За приписами ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Згідно з ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналіз вищенаведених норм закону дозволяє дійти висновку, що на конституційному рівні закріплений принцип обов'язковості судових рішень, який поширюється як на осіб, які брали участь у справі. Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Набрання рішенням суду законної сили породжує наступні правові наслідки: вирішується спір між сторонами, рішення суду стає загальнообов'язковим, є незмінним та остаточним та може бути виконано примусово. За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як убачається з матеріалів справи, у грудні 2011 року судом було ухвалено рішення у справі за позовами [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Рішенням суду, яке набуло законної сили, позивачу в порядку поділу спільного майна виділені грошові кошти у загальній сумі 1422600 грн. в якості грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, відповідачу [PERSON], у свою чергу, виділено у приватну особисту власність квартиру по [ADDRESS]. З мотивувальної частини рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року вбачається, що відповідачем за попередньої згоди позивача було відчужено квартиру по вул. Закревського в м. Києві, про що свідчить укладений між відповідачем та покупцем договір купівлі-продажу квартири. Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем відповідач придбав у власність квартиру по [ADDRESS]. Таким чином, підставами для набуття у власність квартири та грошових коштів від продажу нерухомого майна є укладені відповідачем договори купівлі-продажу, які не визнані у судовому порядку недійсними. Також судом не встановлено фактів незаконності набуття відповідачем вказаного майна. В подальшому за результатом поділу спільного майна подружжя [PERSON] у судовому порядку у відповідача [PERSON] виник обов'язок щодо сплати на користь позивача грошових коштів в якості грошової компенсації вартості частки у спільному майні, що виключає стягнення грошових коштів з відповідача в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України. Під час виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, виданих Оболонським районним судом м. Києва 18 липня 2012 року, про виділення [PERSON] 1/2 частини коштів, отриманих [PERSON] в рахунок оплати за продаж спільного сумісного майна у розмірі 291600 грн. та про виділення [PERSON] 1/2 частини спільного сумісного майна у вигляді грошової компенсації у розмірі 1131000 грн., постановами державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві Кондратьєва А.С. було відмовлено. (а.с. 12, 13) Такі дії державного виконавця позивачем не оскаржувалися. У роз'ясненні рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року позивачу було відмовлено. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, виділених позивачу на підставі судового рішення, позивач фактично просить зобов'язати особу виконати рішення суду шляхом ухвалення судом іншого рішення, що є неприпустимим, оскільки на законодавчому рівні врегульована процедура примусового виконання рішення суду. За таких обставин, су доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed