Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2014 року, а відповідач [PERSON] є далеким родичем колишнього співвласника цієї ж квартири - [PERSON] Перед купівлею квартири колишні власники намагалися розшукати відповідача, щоб зняти з реєстраційного обліку, але це не дало позитивного результату у зв'язку з тим, що він змінив місце проживання і його проживання на теперішній час нікому не відомо. На теперішній час позивачу стало відомо, що відповідач не знявся з реєстраційного обліку. Позивач зазначила, що відповідач є сторонньою для неї людиною і його реєстрація в квартирі порушує її права власника, оскільки вона вимушена сплачувати всі комунальні платежі, квартирну плату за нього, а у разі необхідності продажу квартири, це буде перепоною, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК України, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що спірним є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. З 25 січня 2014 року позивач є власником даної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2014 року (арк.с.10). Згідно довідки про склад сім'ї та місце реєстрації №209 від 18.02.2014 року, у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованим відповідач - [PERSON] (арк.с.11). Як вбачається з акту від: 21.01.2014 року, з 2007 року і по теперішній час [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, його особистих речей немає (арк.с.12). Зазначену обставину також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], допитані, кожна окремо, в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved