Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

У вересні 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: - автомобіль «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, державний № [NUMBER], 2006 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER]; - автомобіль «Daewoo Lanos», чорного кольору, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску. Стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобілів «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, державний № [NUMBER], 2006 року випуску, автомобілю «Daewoo Lanos», чорного кольору, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску компенсацію в сумі 50 506 грн. Стягнути з [PERSON] на її користь понесені витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 640 грн. та послуги адвоката згідно з розрахунку. В обґрунтування позову зазначала, що з 20 вересня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Шлюб був зареєстрований у Кременчуцькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану, про що було зроблено актовий запис за № 727. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] 03 листопада 2014 року рішенням Автозаводського райсуду м. Кременчука шлюб між ними було розірвано. Шлюбні відносини були припинені фактично з вересня 2014 року. Перебуваючи у шлюбі, ними за спільні кошти подружжя у березні 2006 року у ДАСП «КременчукАвтоСервіс» було придбано автомобіль «Славута» ЗАЗ 110307, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON]. Факт придбання автомобіля підтверджується копією Акту приймання-передачі автомобіля від 30 березня 2006 року, виданого продавцем ДАСП «КременчукАвтоСервіс» покупцю [PERSON] На придбання автомобіля з сімейного бюджету у 2006 році було витрачено 19 000 грн. На даний час вартість вказаного автомобіля складає 20500 грн. У грудні 2006 року ними за спільні кошти було придбано ще автомобіль [NUMBER], який був зареєстрований також на ім'я [PERSON]. На придбання автомобіля з сімейного бюджету у 2006 році було витрачено 47 935 грн. На даний час вартість вказаного автомобіля складає 80 513 грн. Після розірвання шлюбу відносини із відповідачем погіршилися і у 2014 році їй (позивачу) стало відомо, що відповідач здійснив відчуження спільного майна без її згоди, а саме продав автомобіль [NUMBER], а кошти від продажу використав на свої потреби. Автомобіль Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER] після припинення сімейних відносин постійно знаходився у користуванні [PERSON] Він залишав його за місцем свого проживання - [ADDRESS] або за місцем проживання своєї матері - [ADDRESS] Факт користування автомобілем відповідач не приховував, приїздив на ньому до дитини та забирав дитину на цьому автомобілі. Упродовж тривалого часу відповідач запевняв її (позивача), що коли продасть автомобіль, то гроші поділить порівну і поверне їй частину. На початку 2015 року вона (позивач) побачила відповідача на новому автомобілі [NUMBER] білого кольору і зрозуміла, що відповідач продав автомобіль [NUMBER], але частину грошей їй не віддав. Вважає, що, оскільки, відповідач продав автомобіль [NUMBER] і зробив це без її згоди і відому, то необхідно включити його вартість до поділу майна. Зазначала, що вартість спільного майна становить 101 013 грн. та складається з: - ринкової вартості автомобіля [NUMBER], що становить 20 500 грн. та ринкової вартості автомобілю [NUMBER], що становить 80 513 грн. Розмір частки вартості спільного майна складає 50 506 грн., 1/2 частина розміру грошової компенсації на яку вона (позивач) має право становить - 50 506 грн. (а.с. а.с. 1-5). Після уточнення та збільшення розміру позовних вимог позивач остаточно просила поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, яке складається із автомобілю «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску та автомобілю Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску. Визнати за нею (позивачем) право власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя і складається із автомобілю «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, вартістю 34 520 грн. та на 1/2 частину автомобілю Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, вартістю 72 200 грн. Стягнути з [PERSON] на її (позивача) користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, д.н.з. [NUMBER] в сумі 17 260 грн. та компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску в сумі 36 100 грн., залишивши автомобілі у власності та користуванні [PERSON] Припинити її (позивача) право власності на 1/2 частину цього автомобіля «Славута» ЗАЗ 110307, кузов [NUMBER] вишневого кольору, д.н.з. [NUMBER] та на 1/2 частину автомобіля Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER]. Стягнути з відповідача на її (позивача) користь понесені судові витрати пов'язані з розглядом справи згідно за наданим розрахунком (а.с. а.с. 60-62, 111-115). 29 вересня 2017 року представником позивача [PERSON] адвокатом [PERSON] було подано до суду клопотання про витребування доказів з Кременчуцького територіального сервісного центру № 5342 про наявність на обліку автотранспортних засобів та водіїв «ДАЇ 2000» та бази даних «НАІС ДДАЇ» на ім'я [PERSON] (а.с.6-7). Ухвалою суду від 12 жовтня 2017 року у справі відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, і призначено судове засідання (а.с.26). Ухвалою суду від 08 грудня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано інформацію з Регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області (а.с.35). 10 січня 2018 року розпорядженням керівника апарату Автозаводського райсуду м. Кременчука було призначено повторний автоматичний розподіл даної судової справи, у зв'язку із відрядженням судді Рибалка Ю.В. для здійснення правосуддя до Оболонського райсуду м. Києва строком на 6 місяців. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2018 року, головуючим у дані справі було визначено суддю Нестеренка С.Г. (а.с.39). 12 березня 2018 року позивачем [PERSON] було подано уточнення до позовної заяви (а.с. 60-62). 12 березня 2018 року представником позивача [PERSON] адвокатом [PERSON] було подано клопотання про витребування доказів з дистриб'юторської компанії «АвтоЗАЗ-сервіс» та АКБ «Правекс-Банк» інформацію про придбання та оплату за автомобіль, яке було відкликано представником позивача у судовому засіданні 02 квітня 2018 року і останнє клопотання було задоволено ухвалою суду, яка була внесена до протоколу судового засідання 02 квітня 2018 року (а.с.102-103). 30 березня 2018 року представником відповідача [PERSON] адвокатом [PERSON] було подано до суду відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 88-90). 06 квітня 2018 року позивачем [PERSON] було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок витрат (а.с. 141). 10 квітня 2018 року представником позивача [PERSON]-[PERSON] було подано до суду клопотання про виклик свідка, яке було задоволено ухвалою суду внесеної до журналу судового засідання 15 травня 2018 року (а.с. 148-149). 12 квітня 2018 року представником позивача [PERSON]-[PERSON] було подано до суду відповідь на відзив до позову (а.с. 150-154). 24 квітня 2018 року представником відповідача [PERSON]-[PERSON] було подано до суду відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 160-162). 03 травня 2018 року представником позивача [PERSON]-[PERSON] було подано до суду відповідь на відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 173-178). 21 травня 2018 року представником позивача [PERSON]-[PERSON] було подано до суду письмову відповідь на запитання відповідача (а.с. 188-190). 29 серпня 2018 року позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про відвід судді (а.с. 200-201). Ухвалою суду від 29 серпня 2018 року провадження по справі було зупинено до вирішення заяви позивача про відвід головуючого по справі (а.с.203). 30 серпня 2018 року ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука було відхилено відвід головуючому у даній справі (а.с. 205). Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року було поновлено провадження у справі (а.с. 206). 23 січня 2019 року позивачем [PERSON] було подано до суду розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнений позов підтримали, просили задовольни, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у позовній заяві, заявах про уточнення і збільшення позовних вимог. Відмовилися від заявлення клопотання щодо призначення та проведення судової автотоварознавчої експертизи, мотивуючи тим, що як відповідач, так і його представник відмовляються від надання автомобілів для здійснення оцінки станом на день розгляду справи. У подальшому позивач [PERSON] просила продовжити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] з позовом не погодилася, вважаючи його безпідставним та недоведеним, а також поданим з метою вчинення помсти щодо подання позову про визначення місця проживання дитини. Просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Славутич ЗАЗ 110307 д.н.з. [NUMBER] в сумі 17200 грн. та відмовити в їх задоволенні у цій частині. Визнаючи факт відсутності у відповідача спірних автомобілів з посиланням на їх продаж, зазначала, що вказаний останній автомобіль було продано шляхом надання довіреностей. Крім того, не заперечувала відсутність сплати відповідачем позивачеві коштів вартості Ѕ частини автомобілів. Відмовилася від заявлення клопотання про призначення та проведення судової автотоварознавчої експертизи щодо визначення вартості автомобілів станом на день розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув повторно, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Просив справу розглядати за його відсутності та за участю його представника [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, свідчення свідка, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2002 року. Шлюб був зареєстрований у Кременчуцькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, про що було зроблено актовий запис за № 727. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2014 року, шлюб між сторонами було розірвано. З цього рішення суду постає, що шлюбні відносини між сторонами були припинені з березня 2014 року. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 30 березня 2006 року, тобто за час спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі, сторони придбали в ДАСП «КременчукАвтоСервіс» автомобіль марки ЗАЗ 110307, покупцем якого зазначено [PERSON], що постає із акту приймання-передачі автомобіля від 30 березня 2006 року. Згідно з обліковою карткою транспортного засобу від 02 січня 2018 року, наданою Регіональним сервісним центром в Полтавській області, власником автомобіля [NUMBER] є - [PERSON]. Така ж інформація постає і з облікової картки цього ж органу від 16 березня 2018 року ( а.с. 41, 86). 08 грудня 2006 року, сторони під час спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі, придбали автомобіль Daewoo Lanos, модель TF69Y225 VIN № [NUMBER] за 47 935,00 грн. Дана інформація постає із листа філії «Авто-ЗАЗ-сервіс» № 2 від 19 березня 2018 року (а.с. 101). Крім того, відповідно до квитанції АКБ «Правексбанк» № 20201/33 від 08 лютого 2006 року за придбання цього автомобіля відповідачем [PERSON] було сплачено до каси банку 47 935 грн. (а.с.12). З листа Регіонального сервісного центру МВС України в Полтавській області № 31/16-9-1645 від 25 квітня 2018 року постає, що станом на 23 квітня 2018 року у власності відповідача [PERSON] не перебуває зареєстрований 12 грудня 2006 року транспортний засіб марки Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який 15 жовтня 2015 року було перереєстровано на іншого власника. Із письмового відзиву від 30 березня 2018 року представника відповідача [PERSON]-[PERSON] на позовну заяву та наданих пояснень у судовому засіданні постає, що сторони придбали автомобіль ЗАЗ 110307 Славута у 2006 році і восени цього ж року продали його, нібито, матері позивача [PERSON] - [PERSON] за 20 000 грн., а дані кошти використали на потреби родини. При цьому, сама [PERSON], нібито, надала довіреність на користування автомобілем своєму співмешканцю [PERSON], який з нею проживає. Потім, у квітні 2010 року, [PERSON] та [PERSON] продали цей автомобіль [PERSON] за 19 000 грн. Представник зазначає, що продаж відбувся шляхом видачі довіреності на право користування та розпорядження цим автомобілем. Згодом, [PERSON] продав цей автомобіль далі іншій особі і даний факт він підтверджує письмовою заявою. У відзиві від 24 квітня 2018 року на заяву про збільшення розміру позовних вимог, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вже зазначає, що кошти від продажу автомобіля сторони як подружжя використали на потреби сім'ї , а саме придбання іншого автомобіля [NUMBER]. Суд критично ставиться до даних тверджень представника відповідача та не може взяти їх до уваги з огляду на наступне. Відповідно до довіреності від 17 квітня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (керувати, зняти з обліку, продати, передавати в оренду, заставу, позичку та інше) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого 18 квітня 2006 року Кременчуцьким МРЕВ ДАІ ГУ МВС України в Полтавській області, автомобілем марки ЗАЗ 110307, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], для чого надав право укладати та підписувати від його імені будь-які дозволені законами України правочини та інше. Довіреність була надана на строк до 17 квітня 2040 року. Сам факт передання автомобіля [NUMBER] відповідач [PERSON] не заперечує, як і те, що таке відбулося шляхом видачі довіреності [PERSON] на розпорядження цим автомобілем. У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - [PERSON] була надана нотаріально посвідчена заява [PERSON] про те, що через [PERSON] він, [PERSON], передав [PERSON] грошові кошти в сумі 19 000 грн. за придбаний у неї автомобіль, оскільки, фактично, власником і продавцем виступала [PERSON] (а.с. 228). Суд не може взяти до уваги такі письмові пояснення [PERSON], які зазначені у нотаріально посвідченій заяві [PERSON], оскільки у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що жодних грошових коштів колишньому зятю [PERSON] вона не сплачувала та не придбавала жодний спірний автомобіль, та їх не продавала. Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, покази свідків не є належними та допустимими доказами, оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена тільки розписка позичальника або інший письмовий документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Даний висновок було зроблено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 квітня 2016 року під час розгляду справи № 382/1466/15-ц. Відповідно до ст. 244 ЦК України між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини представництва за довіреністю. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відчуження транспортного засобу може бути лише шляхом укладання письмового договору між покупцем та подавцем, як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України Так, у пункті 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Оскільки, письмового договору між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] про продаж автомобіля укладено не було і власником автомобіля [NUMBER], згідно листів Регіонального сервісного центру МВС України в Полтавській області, є станом на день розгляду справи відповідач [PERSON], то у позивача є право вимагати стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у порядку поділу. Згідно зі ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 61 цього ж Кодексу, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд дійшов висновку, що спірні автомобілі були придбані сторонами у справі, як подружжям, оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали спільно на час придбання автомобілів, за їх спільні кошти, а отже у сторін у справі виникло право спільної сумісної власності на ці автомобілі. Відповідачем та його представником не були подані належні і допустимі докази на підтвердження факту придбання спірних автомобілів саме за особисті кошти відповідача. Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтями 69 та 70 цього ж Кодексу дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягнення згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи (пункт 22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановити його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно. Автомобіль Daewoo Lanos, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER] було 15 жовтня 2015 року перереєстровано на іншу особу, тобто, відчуження автомобілю зроблено після розірвання шлюбу, а тому з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини легкового автомобіля. Судовим експертом - автотоварознавцем Корягіним В.В., на підставі звернення адвоката [PERSON] надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження за № 19-18 від 07 березня 2018 року, згідно якого середня ринкова вартість автомобіля [NUMBER] (без огляду) становить 72 200 грн. Грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля [NUMBER], яка підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача становить 36 100 грн. (72 200:2). Автомобіль ЗАЗ 110307, д.н.з. [NUMBER] не було відчужено відповідачем [PERSON], тому, фактично, він перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON]. Тому, необхідно припинити право спільної сумісної власності сторін на даний автомобіль з визнанням за відповідачем права власності на нього. Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути, у порядку поділу спільного майна подружжя, грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобіля [NUMBER]. Судовим експертом - автотоварознавцем Корягіним В.В., на підставі звернення адвоката [PERSON] надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження за № 20-18 від 07 березня 2018 року, згідно якого середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ-110307, д.н.з. [NUMBER] (без огляду) становить 34 520 грн. Грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля [NUMBER], яка підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача становить 17260 грн. (34 520:2). Вартість послуг експерта Корягіна В.В. склала 1200 грн., яка була оплачена позивачем [PERSON] експерту у повному обсязі, що постає з квитанції № 20 (а.с. 73) . Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] не погодилася з висновками, зробленими судовим експертом-автотехніком Корягіним В.В. з тих підстав, що ринкова вартість автомобілів була визначена без огляду самих автомобілів та без врахування їх технічних станів, пошкоджень тощо. Опитаний у судовому засіданні експерт-автотехнік Корягін В.В. підтвердив зроблені ним висновки щодо ринкової вартості автомобілів на час здійснення цих досліджень, а також зазначив, що оцінка здійснювалася без огляду автомобілів у зв'язку з їх ненаданням, а дійсна (ринкова) вартість визначалася відповідно до методичних рекомендацій щодо подібних за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобілів такої марки та моделі на час проведення дослідження. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, сторони не обмежені в своїх правах у проведенні експертиз на їх замовлення. При цьому, суд констатує, що автотоварознавча експертиза не входить до переліку обов'язкових, які призначаються судом у відповідності до ст. 105 ЦПК України. Відповідач та його представник не скористалися своїм правом щодо заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. Враховуючи, наведене, у тому числі, що відповідач та його представник не вказали у чому саме полягає неправильність висновків експерта Корягіна В.В. та не спростовували його висновки належними і допустимими доказами, такі доводи відповідача та його представника не заслуговують уваги. Згідно ч. 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Не заслуговують уваги заяви та доводи відповідача та його представника щодо застосування спливу строку позовної давності з огляду на наступне. Статтею 20 СК України встановлено застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, а саме: 1. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. 2. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як було встановлено судом шлюб між сторонами у справі було розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2014 року. Позовна заява про поділ майна подружжя надійшла до суду 29 вересня 2017 року. Отже, позов про поділ майна було заявлено в межах трьохрічного строку після розірвання шлюбу, тобто без пропуску строку позовної давності встановленого ч. 2 ст. 72 СК України. За таких обставин, які не були спростовані відповідачем, належними і допустимими доказами, суд дійшов висновку про те, що уточнений позов підлягає частковому задоволенню. Слід припинити право спільної сумісної власності сторін на легковий автомобіль ЗАЗ 110307, 2006 року випуску, номер двигуна: [NUMBER], номер кузова: [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на легковий автомобіль [NUMBER]. Крім того, слід стягнути з відповідача на користь позивача, у порядку поділу спільного майна подружжя, грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобіля [NUMBER], у розмірі 17260 грн. Також, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобіля [NUMBER], у розмірі 36100 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Під час розгляду справи позивачем до позову додано як попередній розрахунок суми витрат на правову (професійну) правничу допомогу, так і остаточний розрахунок вартості такої допомоги, наданої адвокатом [PERSON], в якому міститься характер правової допомоги, виконаних адвокатом та кількість затрачених годин; вартість погодинно визначених та узгоджених позивачем і адвокатом видів робіт, оригінал квитанції та копію розрахункової (банківської) квитанції на підтвердження сплати позивачем коштів за надані послуги на суму 5 000 грн., з яких 2500 грн. були перераховані шляхом використання банківського терміналу. Суд вважає, що вимога про повернення оплаченої вартості витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню у повному обсязі, що відповідає характеру та обсягу здійсненої правником роботи. Також, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору на загальну суму 1920 грн. (640х3) відповідно до мінімальної ставки судового збору за вимогою майнового та немайнового характеру фізичної особи в 604,40 грн. станом на день подання позову. Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1200 грн.

Outcome: partial