Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

У вересні 2015 р. [PERSON] предявив позов до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], у якому, після уточнення позовних вимог, просив зобовязати відповідачів не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином [PERSON], [INFO], і визначити способи його участі у вихованні сина, а саме місце й час спілкування його з сином, таким чином: - надати можливість бачитися з сином та проводити спільний відпочинок у м. Чернігові у відсутність відповідачів кожну першу й третю суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва, - надати можливість бачитися з сином та проводити спільний відпочинок у м. Києві у відсутність відповідачів кожну другу й четверту суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва, - надати можливість проводити спільний відпочинок з сином протягом 15 днів під час щорічної основної відпустки, з покладенням на нього на відповідача обовязку забирати сина з місця його фактичного проживання й повертати його до цього місця до підїзду будинку, де син мешкає. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що починаючи з другого півріччя 2014 р. - після розірвання шлюбу з [PERSON] їхній син мешкає разом з нею у м. Києві. [PERSON] та її батьки відповідачі [PERSON] і [PERSON] перешкоджають [PERSON] спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні. Останній раз це мало місце через кілька місяців після розірвання шлюбу позивача з [PERSON]: відповідачі не дали позивачеві можливості поспілкуватися з сином і піти з ним на прогулянку. У позовній заяві зазначається, що відповідачі перешкоджають позивачеві зустрічатися з сином з тих мотивів, що він відмовляється сплатити [PERSON] матеріальну компенсацію у звязку з розірванням ними шлюбу. [PERSON] письмово звертався до [PERSON] з проханням надати йому можливість брати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним, але [PERSON] листом від 01.04.2015 р. позивачеві відповіла, що подальший діалог з ним з цього приводу вона вестиме через органи державної влади. Син не відвідує жодного дошкільного навчального закладу; він не отримує належного виховання та по суті позбавлений батьківського піклування, що може негативно відобразитися на його розвитку. Враховуючи вищеописану поведінку відповідачів, [PERSON] вважає за найбільш правильне спілкуватися, відпочивати з сином та виховувати його без присутності при цьому відповідачів, т.я. вони негативно впливатимуть на процес спілкування [PERSON] й сина. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: [PERSON] зобовязано не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з їхнім сином [PERSON]; визначено наступні способи участі [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON]: першу й третю суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. у м. Києві, другу й четверту суботу щомісяця з 12 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. у м. Чернігові за місцем проживання [PERSON] без урахування часу на проїзд з м. Києва до м. Чернігова та з м. Чернігова до м. Києва, з дотриманням розкладу навчання, відвідування гуртків і режиму харчування, та зобовязано [PERSON] повертати [PERSON] за місцем проживання матері у визначений час, та 1 раз на рік протягом 2 тижнів влітку проводити оздоровлення [PERSON], повідомляючи [PERSON] місцезнаходження [PERSON]; у решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення й ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову та встановити графік зустрічей [PERSON] з сином 1 раз на місяць у її присутності виключно у м. Києві, заборонити [PERSON] вивозити сина за межі м. Києва та самовільно змінювати його фактичне місце проживання. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуваним рішенням знехтувано інтереси сина, а його життя і здоровя опиняться у небезпеці. Так: - медичною карткою сина підтверджено, що він перебуває на диспансерному обліку у медичних закладах, часто хворіє, що його хвороби мають затяжний характер та подекуди він потребує невідкладної медичної допомоги. Крім того, мається загроза погіршення стану здоровя сина. Хвороба сина вимагає постійного нагляду лікарів та зміни тактики лікування. Проте позивач мало цікавився розвитком та здоровям сина, не знайомий з медичною документацією про його стан здоровя, не бере участі в утриманні й лікуванні сина і навіть не визнає самого факту наявності у сина захворювань, а тому він не володіє інформацією, які симптоми свідчать про початок загострення хвороби сина, яка у звязку з цим термінова допомога йому має бути надана, якою повинна бути дієта сина, які продукти йому протипоказано вживати. Тож позивач не може адекватно оцінювати та контролювати стан здоровя сина, контролювати дотримання ним дієти й режиму дня та доглядати сина у відсутність [PERSON], хоча у разі несвоєчасного надання синові невідкладної медичної допомоги постане загроза його життю, - син категорично відмовляється бачитися й спілкуватися з [PERSON] Він насторожено ставиться до [PERSON] і у той же час він емоційно дуже привязаний до [PERSON], що підтверджено висновком психологічного обстеження сина служби у справах дітей Київської міської ради від 04.11.2015 р. Згідно з протоколом психологічного дослідження від 17.09.2015 р., синові рекомендовано уникати стресових ситуацій, дотримуватися режиму праці та відпочинку, мати додаткові години сну й відпочинку вдень, - після відвідування позивачем сина останній категорично відмовляється від поїздок будь-куди з позивачем, зокрема й до м. Чернігова, що зафіксовано на аудіозапис, роздруківку якого долучено до справи. Крім того, позивач не має власного автомобіля. Ці обставини ставлять під сумнів спроможність позивача забирати сина з місця його фактичного проживання й повертати його до цього місця. Тим більше, що згідно з висновком органу опіки й піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради син може лише перебувати, а не проживати, у належній позивачеві квартирі. Отже за один день син має подолати близько 400 км для того, щоб повернутися до м. Києва, що для сина є дуже виснажливим. Тож метою цих вимог є задоволення амбіцій [PERSON] й намагання дошкулити [PERSON] та здійснювати тиск на неї, т.я. у суді вирішується справа про поділ їхнього спільного майна, - позивач має ненормований робочий день і не може виїжджати за межі м. Чернігова без спеціального дозволу керівництва. Крім того, за необхідності він мусить негайно прибути за місцем служби, в тому числі й у вихідний день. Такий режим роботи [PERSON] створює загрозу залишення дитини без нагляду на невизначений час. До того ж, [PERSON] не довіряє позивачеві щодо того, що він поверне їй сина після спілкування з ним, - наведені вище доводи апеляційної скарги свідчать також і про те, що спілкування [PERSON] з сином не може відбуватися за межами м. Києва та у відсутність [PERSON] Крім того, спілкування позивача з сином позбавляє [PERSON] та її батьків права проводити спільний з [PERSON] відпочинок, т.я. [PERSON] має пятиденний робочий тиждень і єдино можливі дні, коли вона може провести цілий день з сином, є субота й неділя, і у ці дні вони відвідують місця культурного відпочинку. По суботах син зайнятий у гуртках. До того ж, з 01.09.2015 р. син тричі на тиждень відвідує дошкільний навчальний заклад, де він навчається за затвердженою Міністерством освіти та науки України програмою підготовки до вступу до школи, що передбачає виконання обємного домашнього завдання у вільні від навчання дні, зокрема й у вихідні, що створює для сина додаткове психічне та фізичне навантаження. Таке ж відбуватиметься і після вступу сина до школи, - документально підтверджено, що твердження [PERSON] про те, що йому невідоме місце проживання сина, не відповідає дійсності. З моменту, коли вони стали окремо проживати, і по квітень 2016 р. позивач відвідував сина 3 рази. Під час останньої їх зустрічі [PERSON], [PERSON] та будь-які інші сторонні особи у цій зустрічі участі не брали. [PERSON] знав місце роботи [PERSON] і місце навчання сина. Тож ці обставини підтверджують, що право позивача на спілкування з сином ніхто не порушував, - [PERSON] не має наміру перешкоджати [PERSON] у здійсненні його батьківських прав та обовязків відносно їхнього сина і не заперечує, щоб він спілкувався з сином протягом 1 години 1 раз на місяць у її присутності у м. Києві. Така позиція [PERSON] не суперечить рішенню органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. У той же час [PERSON] не конкретизує, де він має намір зустрічатися з сином, що унеможливлює зясування можливості перебування сина у місці їх зустрічей, виконання рекомендацій лікарів щодо способу життя сина та забезпечення комфортних і безпечних умов для спілкування з ним. Тим більше, що під час попередніх зустрічей з сином позивач поводився агресивно і налякав його, давав обіцянки, які не виконував, у звязку з чим він втратив довіру сина. Зокрема [PERSON] обіцяв не вивозити сина до м. Чернігова і не забирати його від [PERSON], - позивач бере неналежну участь в утриманні сина. Крім того, він позбавив [PERSON] та сина права користування двохкімнатною квартирою у м. Чернігові та набутим за час шлюбу майном, - оскільки відповідачі й син [PERSON] та [PERSON]Ю мешкають у м. Києві, то провадження у справі відкрите з недотриманням норми про підсудність цієї справи. У звязку з цим суд І інстанції мав залишити позов без розгляду, - відповідачі [PERSON] та [PERSON] не повідомлялися про час і місце розгляду справи. Так, незважаючи на наявність у справі відомостей про реєстрацію їх місця проживання, судові повістки їм надсилалися на іншу адресу. Крім того, суд, ігноруючи прохання відповідачів, призначав розгляд справи на 8 год. 30 хв., чим створював відповідачам перешкоди у прибутті з м. Києва до суду у м. Чернігів, - місцевий суд двічі залишив без задоволення клопотання [PERSON] про ознайомлення зі справою, - заяву про уточнення (фактичну зміну) позовних вимог долучено до справи й розглянуто всупереч приписам ст.ст. 31, 130 ЦПК України, - головуюча у суді І інстанції була упередженою і підлягала відводу, але заяву про відвід судом відхилено, - у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодного допустимого доказу перешкоджання позивачеві у спілкуванні з сином; у тексті цього рішення відсутній висновок про те, що [PERSON] перешкоджала [PERSON] здійснювати батьківські обовязки та спілкуватися з сином. Натомість з цього рішення випливає, що [PERSON] є винною перед позивачем внаслідок належного виконання рішення служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. про забезпечення спілкування сина з позивачем 1 раз на місяць у її присутності за попередньою згодою її й [PERSON] Дане рішення місцевим судом як доказ по справі безпідставно відкинуто, - твердження [PERSON] про ненадання йому побачень та можливості спілкування з сином і про чинення йому перешкод у спілкуванні з сином є недоведеними. Причому позивач відмовився від укладання нотаріально посвідченої угоди щодо його участі у вихованні сина; зміст листа [PERSON] щодо цього позивач умисно спотворює, - позов є передчасним, т.я. [PERSON] не звертався за вирішенням спору між сторонами до служби у справах дітей та не встановлено факту ухилення [PERSON] від виконання згаданого вище рішення служби у справах дітей. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав апеляційну скаргу. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що після надання Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією висновку від 14.03.2016 р. по суті спору між сторонами [PERSON] не надала позивачеві побачення з сином у її відсутність, що у ході розгляду справи [PERSON] теж заперечувала проти того, щоб вони спілкувалися без її присутності, що твердження [PERSON] про негативний вплив позивача на сина у ході розгляду справи не доведено, що відсутні докази невідповідності інтересам [PERSON] відвідування ним помешкання [PERSON], що інтересам [PERSON] відповідатиме систематичне спілкування з [PERSON] без присутності при цьому відповідачів, що визначений у вищевказаному висновку служби у справах дітей спосіб спілкування позивача з сином не відповідає інтересам [PERSON] та його батьків та що факт чинення [PERSON] і [PERSON] [PERSON] перешкод у спілкуванні з сином не доведено. З цими висновками частково не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 16.07.2005 р., який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від, яке змінене рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27.03.2015 р., що підтверджено копіями свідоцтва про шлюб між ними та згаданих судових рішень (а.с. 5, 6, 35-36 т. 1). Від шлюбу [PERSON] і [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження останнього (а.с. 8 т. 1). Після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] [PERSON] проживає з матірю і на її користь рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2015 р. по справі № 750/7195/15-ц з [PERSON] стягнуто аліменти на їхнього сина до досягнення ним повноліття, що підтверджено копіями цього рішення і ухвали апеляційного суду Чернігівської області про залишення його без змін від 16.10.2015 р. (а.с. 149-150, 151-153 т. 1) та копією рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.10.2015 р. по справі № 750/4075/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], ТОВ «Габріель» про вселення та ін. і за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання її й [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 49 буд. № 14 «а» по вул. курсанта Єськова у м. Чернігові (а.с. 101-105 т. 1), яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03.12.2015 р. (копія її вступної й резолютивної частин на а.с. 106 т. 1). У рішенні суду І інстанції по справі № 750/4075/15-ц також зазначено, що [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] на початку жовтня 2014 р. вибули з кв. № 49 буд. № 14 «а» по вул. курсанта Єськова у м. Чернігові на постійне місце проживання до м. Києва. 28.03.2015 р. [PERSON] направив [PERSON] листа, у якому просив надати йому реквізити рахунку для сплати аліментів та надати йому і його батькам можливість брати участь у вихованні сина [PERSON] та письмово узгодити способи участі [PERSON] і його батьків у вихованні сина. Дане звернення мотивоване тим, що [PERSON] чинить їм відповідні перешкоди (копія цього листа та документів підприємств поштового звязку про його відправлення та вручення [PERSON] на а.с. 10-11 т. 1). Листом від 01.04.2015 р. [PERSON] надала [PERSON] відповідь, сенс якої зводиться до того, що інформація у листі [PERSON] від 28.03.2015 р. є неправдивою та упередженою, що дає підстави вважати, що таким чином на неї [PERSON] чиниться тиск, що враховуючи ці обставини та неадекватну поведінку [PERSON] під час попередніх зустрічей [PERSON] змушена вести подальший діалог з [PERSON] виключно через офіційних представників та органи державної влади (копія даного листа і документів підприємств поштового звязку про його відправлення та вручення [PERSON] на а.с. 12-12 (зв) т. 1). [PERSON] страждає на хронічні захворювання органів травлення, органів зору, на алергічні захворювання та на невротичні розлади дитячого віку, у звязку з чим він систематично проходить курси медикаментозного лікування. Це підтверджено копіями медичної документації про стан здоровя [PERSON], серед яких є документ про надання йому екстреної медичної допомоги, що мало місце 12.03.2016 р. (а.с. 189-209, 229, 250-252 т. 1). Згідно з довідкою Центру дошкільної освіти «Школа Майбутнього Першокласника» (м. Київ) від 21.12.2015 р., [PERSON] з 01.09.2015 р. по дату видачі довідки відвідував цей Центр, де проходив дошкільну підготовку. За договором між [PERSON] та керівником вказаного Центру - фізичною особою-підприємцем [PERSON] № 33 від 26.05.2015 р. і додатковою угодою до нього навчання [PERSON] у Центрі здійснювалося на платній основі у період з 01.09.2015 р. по травень 2016 р. тричі на тиждень по 2 академічні години (копії цих документів на а.с. 213-217 т. 1). З наданих суду роздруківок SMS - повідомлень, якими обмінювалися [PERSON] і [PERSON] у період з грудня 2014 р. по липень 2015 р., вбачається, що між ними наявний неабиякий спір з приводу спілкування [PERSON] з сином та що [PERSON] має неабиякі претензії до [PERSON] з приводу того, що вона та її батьки повідомляють синові вкрай негативну інформацію про нього, внаслідок чого [PERSON] відмовляється від батька (а.с. 225-226 т. 1). Згідно з висновком психологічного обстеження [PERSON] № 114 від 04.11.2015 р., який затверджено директором Міського центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради, він емоційно прихильний до матері, насторожено ставиться до батька та має підвищений рівень тривоги щодо зустрічей з батьком. У цьому висновку маються такі рекомендації [PERSON] і [PERSON]: налагодити конструктивну комунікацію між собою за допомогою сімейної медіації щодо домовленостей, повязаних з навчанням і вихованням [PERSON] з метою стабілізації його емоційного стану, - узгодити стабільний графік та місце зустрічей [PERSON] з сином (за потребою з залученням третіх осіб), який стане запорукою спокою й психологічного комфорту [PERSON], що задовольнить його потреби та інтереси і одночасно знизить напругу у взаєминах між [PERSON] і [PERSON] (копія цього висновку на а.с. 210-211 т. 1). У наданій суду роздруківці розмови між [PERSON], [PERSON] і [PERSON], що відбулася 20.03.2016 р., яка здійснена аудіозаписуючим пристроєм, зафіксовано, що [PERSON] говорить [PERSON] про те, що він йому не хоче телефонувати, т.я. боїться, що батько [PERSON] забере його від матері ([PERSON]Ю.), що він не вірить батькові, що причиною цієї недовіри є зокрема те, що батько не давав гроші на його лікування й на проживання, що батько не купував йому молоко, коли він був маленьким, у звязку з чим його купувала мати, що батько вигнав його з матірю з дому та назавжди залишив його разом з речами у м. Києві і не купував йому їжу, що батько пише нехороші речі, що він з батьком не дружить, нікуди з ним не поїде і завжди буде з матірю, бабою й дідом, та щоб батько ніколи до нього не приїздив (а.с. 219-224 т. 1). Відповідно до висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька, [PERSON], у вихованні [PERSON] від 14.03.2016 р. № 101-2198 (а.с. 179-181 т. 1), орган опіки та піклування вважає за доцільне: - визначити [PERSON] участь у вихованні сина [PERSON], встановивши йому час спілкування з сином у присутності матері один раз на місяць у вихідний день та за попередньою домовленістю між батьками, - з метою уникнення конфліктних ситуацій між [PERSON] і [PERSON] зобовязати [PERSON] дотримуватися режиму розвитку, виховання й відпочинку сина, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно [PERSON], зобовязати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні сина та у спілкуванні з ним і не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно [PERSON] У мотивувальній частині цього висновку зазначено, що його дано з урахуванням висновку психологічного обстеження [PERSON] № 114 від 04.11.2015 р., думки матері, яка пояснила, що [PERSON] протягом 2015 р. тричі бачився з батьком, що вона не створює йому перешкод у спілкуванні з сином та що [PERSON] сам не бажає бачити батька, що внаслідок стану здоровя син має особливості у харчуванні, що він має щоденний графік: відвідує Центр дошкільної освіти, зайнятий у гуртках та що запропонований позивачем графік спілкування з сином суперечить, зокрема, інтересам дитини. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Вирішуючи цю справу, апеляційний суд виходить з того, що діти у віці від 5 до 7 років за звичайних умов за рівнем свого інтелекту не можуть брати і не беруть участь ні у веденні господарства їхніми батьками, зокрема у вирішенні фінансових та житлових питань сімї, ні у вирішенні особистих взаємовідносин батьків (у ставленні їх один до одного тощо). По справі не встановлено, що [PERSON] має такий рівень інтелекту, який дозволяє йому починаючи з 2014 р. по цей час брати участь у веденні господарства його батьками, зокрема у вирішенні фінансових і житлових питань сімї та у вирішенні особистих взаємовідносин батьків, і на таке не посилається жоден з учасників судового розгляду. Зміст розмови [PERSON], [PERSON] і [PERSON], яка відбулася 20.03.2016 р., свідчить про те, що [PERSON] негативно ставиться до батька під впливом негативної інформації про [PERSON], а саме інформації про те, що [PERSON] має намір забрати його від матері - [PERSON], що батько не ніс матеріальних витрат на його лікування й проживання, що [PERSON] вигнав його з матірю з дому, назавжди залишивши їх, та що [PERSON] поширює в офіційних органах негативну інформацію. [PERSON] на момент цієї розмови (20.03.2016 р.) мав 7 повних років, а мова у цій розмові йшла про події, які мали місце до жовтня 2014 р., тобто про події, які відбувалися до досягнення [PERSON] 5-річного віку. Отже можливість сприйняття та усвідомлення цих подій особисто [PERSON] категорично виключається. Апеляційний суд зважає і на те, що у ході розгляду справи № 750/4075/15-ц не було встановлено факту протиправного позбавлення [PERSON] права [PERSON] і [PERSON] користуватися квартирою, у якій всі вони мешкали у м. Чернігові. Зміст вказаної розмови свідчить також і про те, що [PERSON] ніколи не повідомляв синові негативної інформації про себе та що він звинуватив у повідомленні її синові [PERSON] (а.с. 223 (зв) 225 т. 1). Доказів того, що інформацію, про яку йдеться, повідомив синові [PERSON] чи яка-небудь інша особа, суду не надано і, до того ж, жоден з учасників судового розгляду таке не стверджує. Тож апеляційний суд вважає доведеним, що [PERSON] повідомила її [PERSON] [PERSON], що повідомлення [PERSON] цієї інформації здійснено з позитивною метою, у ході розгляду справи не встановлено. Виходячи з наведеного у сукупності зі змістом вищезгаданого листа [PERSON] [PERSON] від 01.04.2015 р. апеляційний суд доходить висновку про те, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у спілкуванні з їхнім сином. Разом з тим по справі не встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] перешкоджають позивачеві спілкуватися з [PERSON] та виховувати його. Отож є вірними висновки місцевого суду про зобовязання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з їхнім сином [PERSON] та про відмову у задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] Висновок психологічного обстеження [PERSON] № 114 від 04.11.2015 р. є належним і допустимим доказом по справі, який у ході судового розгляду не спростовано. Тому апеляційний суд з ним погоджується. На підставі даного висновку апеляційний суд доходить висновку про те, що для задоволення потреб та інтересів [PERSON] і одночасно для зниження напруги у взаєминах між [PERSON] і [PERSON] слід встановити систематичний стабільний графік та місце зустрічей [PERSON] з сином і що перешкод для його встановлення нема. Апеляційний суд не погоджується з висновком Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198 в частині необхідності встановлення [PERSON] часу спілкування з сином у присутності матері один раз на місяць у вихідний день та за попередньою домовленістю між батьками, виходячи з такого. Даний висновок ґрунтується в тому числі й на хибному поясненні [PERSON] про те, що вона не створює позивачеві перешкод у спілкуванні з сином. При дачі цього висновку не враховано, що [PERSON] не бажає бачити батька внаслідок повідомлення йому [PERSON] негативної інформації про батька без будь-якої обєктивної необхідності для цього. У справі відсутні докази, що внаслідок стану здоровя [PERSON] та наявності особливостей у його харчуванні спілкування з батьком не може бути частіше, ніж 1 раз на місяць. Немає посилань на такі фактичні дані і у висновку, про який йдеться. Крім того, у справі нема доказів, що [PERSON] має такий щоденний графік, що оптимальним для нього є спілкування з батьком 1 раз на місяць. Так, у справі відсутні докази про відвідування [PERSON] яких-небудь гуртків. Те, що останній відвідує Центр дошкільної освіти, не свідчить про необхідність встановлення йому часу спілкування з [PERSON] 1 раз на місяць, т.я. заняття у цьому Центрі проводяться тричі на тиждень по 2 академічні години. По справі не встановлено, що мається потреба залучення будь-яких третіх осіб, зокрема [PERSON], до зустрічей [PERSON] з сином. Цього висновку апеляційний суд дійшов у звязку з відсутністю у справі доказів такої потреби та з урахуванням факту перешкоджання [PERSON] [PERSON] у спілкуванні з [PERSON] Виходячи з стосунків, які у даний час склалися між [PERSON] і [PERSON], апеляційний суд вважає за неможливе дозволити [PERSON] проводити оздоровлення [PERSON] 1 раз на рік протягом 2 тижнів влітку. З урахуванням описаних вище обставин справи і того, що [PERSON] і [PERSON] працюють, що позивач і син мешкають у різних містах, які знаходяться на значній відстані одне від одного, стан здоровя і вік [PERSON], апеляційний суд вважає за необхідне встановити [PERSON] такий час для виховання сина і спілкування з ним за місцем проживання сина: першої й третьої суботи кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., другої й четвертої неділі кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. Доводи апеляційної скарги, які суперечать встановленим по справі обставинам і висновкам, що з них випливають, судом відкидаються. Так: - посилання апелянта на те, що позивач не володіє інформацією, які симптоми свідчать про початок загострення хвороби сина, яка у звязку з цим допомога йому має бути надана, якою повинна бути дієта сина і які продукти йому протипоказано вживати, в силу ст. 150 ч. 2 СК України є підставою не для відмови у позові, а для повідомлення [PERSON] цієї інформації [PERSON], - те, що [PERSON] категорично відмовляється бачитися й спілкуватися з [PERSON] та насторожено ставиться до нього, що [PERSON] рекомендовано уникати стресових ситуацій, дотримуватися режиму праці та відпочинку, мати додаткові години сну й відпочинку вдень, в силу ст.ст. 150 ч. 1, 153 СК України свідчить про необхідність здійснення спроби воззєднання його з батьком та про необхідність припинення негативного впливу [PERSON] на їхні стосунки. Це прямо й конкретно випливає як з висновку психологічного обстеження [PERSON] № 114 від 04.11.2015 р., який затверджено директором Міського центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради, так і з висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198, - твердження [PERSON] про недовіру позивачеві щодо того, що він поверне їй сина після спілкування з ним, не ґрунтується на наявних у справі доказах, - посилання [PERSON] на те, що спілкування позивача з сином позбавляє її та її батьків права проводити у вихідні дні спільний з [PERSON] відпочинок є юридично неспроможними в силу ст.ст. 153, 157 ч.ч. 1-3 СК України. Посилання [PERSON] на те, що по суботах син зайнятий у гуртках, не ґрунтується на наявних у справі доказах. Також не ґрунтується на наданих суду доказах і її твердження про те, що у звязку з навчанням [PERSON] у дошкільному навчальному закладі він виконує такі домашні завдання у вільні від навчання дні, які або унеможливлюють, або роблять недоцільним його спілкування з батьком, - твердження [PERSON] про те, що спілкування [PERSON] з сином має відбуватися протягом 1 години 1 раз на місяць у її присутності у м. Києві, суперечить інтересам сина. Це випливає з згаданих висновків психологічного обстеження [PERSON] № 114 від 04.11.2015 р. і Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. № 101-2198. Посилання [PERSON] на те, що під час попередніх зустрічей з сином позивач поводився агресивно і налякав його, що позивач давав обіцянки, які не виконував, у звязку з чим він втратив довіру сина, та що позивач бере неналежну участь в утриманні сина, не підтверджено наявними у справі доказами. Щодо твердження [PERSON] про невиконані [PERSON] обіцянки апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] не посилається на те, що [PERSON] їх не виконав без поважних на те причин і що [PERSON] не зазначає, наскільки ці обіцянки були вагомими, - посилання [PERSON] на те, що [PERSON] позбавив її та сина права користування двохкімнатною квартирою у м. Чернігові та набутим за час шлюбу майном, суперечить змістові рішення суду по справі № 750/4075/15-ц, яке набрало законної сили, - ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26.10.2015 р. встановлено, що провадження у цій справі відкрите з дотриманням норми про її підсудність (а.с. 66-67 т. 1), - неповідомлення судом І інстанції відповідачів [PERSON] та [PERSON] про час і місце розгляду справи не є підставою для задоволення апеляційної скарги, т.я. оскаржуваним рішенням у задоволенні позову до них відмовлено. Отже права останніх оскаржуваним рішенням не порушено, - факти призначання місцевим судом розгляду справи на 8 год. 30 хв., ігноруючи прохання відповідачів, залишення без задоволення клопотання [PERSON] про ознайомлення зі справою та прийняття заяви про уточнення (фактичну зміну) позовних вимог всупереч приписам ст.ст. 31, 130 ЦПК України на правильність вирішення справи не вплинули, - посилання [PERSON] на те, що головуюча у суді І інстанції була упередженою і підлягала відводу, суперечить ухвалі місцевого суду по справі від 05.05.2016 р. (а.с. 265-266 т. 1), - твердження апелянта про те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не наведено жодного допустимого доказу чинення позивачеві перешкод у спілкуванні з сином, що у тексті цього рішення відсутній висновок про те, що [PERSON] перешкоджала [PERSON] здійснювати батьківські обовязки та спілкуватися з сином, спростовується змістом цього рішення, - рішенню служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2016 р. місцевим судом дано достатньо правильну оцінку, - те, що [PERSON] відмовився від укладання нотаріально посвідченої угоди щодо його участі у вихованні сина, що він не звертався за вирішенням спору між сторонами до служби у справах дітей та що по справі не встановлено факту ухилення [PERSON] від виконання згаданого вище рішення служби у справах дітей, не має юридичного значення для справи. Таким чином, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом приведення його у відповідність до вищевикладеного. В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України і з урахуванням розяснення, викладеного у абз. 2 п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у звязку з частковим задоволенням і позову, і апеляційної скарги з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягти 292 грн. 32 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору (за подання апеляційної скарги [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 1071 грн. 84 коп. (квитанції на а.с. 10, 38 т. 2): 2 243 грн. 60 коп. (сплачена [PERSON] сума судового збору за звернення до суду з позовом, яка підлягає йому відшкодуванню у звязку з частковим задоволенням позову (квитанції на а.с. 2 т. 1)) = 292 грн. 32 коп.).

Outcome: partial