Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що вона є власником житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS] . У спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач, відповідач (колишній позивача) та треті особи. Відповідач не проживає за адресою спірного житла з 2007 року у зв`язку з тим, що виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання. У 2008 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, після чого ніякого зв`язку вони не підтримують. Наявність реєстрації відповідача у спірному житлі позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Ухвалою суду від 11.03.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/3288/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.04.2021 постановлено закрити підготовче провадження у справі №756/3288/21 та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17.05.2021. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується наявними у справі документами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору дарування квартири від 09.02.2002 [PERSON] діючи добровільно подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру під [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено 09.02.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] 26.11.2016 було укладено шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у своїй заяві підтвердили факт того, що колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2007 року по теперішній час. Заява посвідчена 22.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. (а.с. 10). З довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , з 25.11.2003 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, адресованого позивачу [PERSON] , згідно інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національний поліції України» до Оболонського УП від [PERSON] 1977 року народження, звернень з заявами чи скаргами щодо вчинення [PERSON] , [INFO] , перешкод в проживанні за адресою: [ADDRESS] , в період часу з 01.01.2007 по 02.04.2021, не зареєстровано (а.с. 48). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статтею 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З 25.11.2003 до 2007 року [PERSON] постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] за згодою її власника [PERSON] і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з позивачем у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником квартири [ADDRESS] , вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідач [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 521/16883/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 209/3302/13-ц). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved