Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

у вересні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за борговою розпискою від 03.07.2014 року у розмірі 100000 грн., інфляційні втрати у розмірі 81846, 06 грн., 3 % річних у розмірі 7717, 81 грн. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що 03.07.2014 року ним на підставі боргової розписки було надано у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000 грн. для власних потреб на строк до 30.08.2014 року. В обумовлений строк відповідач борг не повернув. Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобовязання на 940 днів, то зобовязаний сплатити 3 % та інфляційні втрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, був належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Частиною 1 ст.224 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~Таким чином, суд приходить до висновку про ухвалення заочного рішення по справі, оскільки відповідач належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, однак у судове не засідання не зявився, причин неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: згідно боргової розписки, датованої 03.07.2014 роком [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 100000 грн. для власних потреб. Зобовязався повернути дану суму до 30.08.2014 року. За нормами ст. 1046 ЦК України позикою є грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Окрім того, частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст. ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. За результатми розгляду справи суд приходить до висновку, що надана позивачем боргова розписка від 03.07.2014 року є належним та допустимим доказом у справі, підтверджує факт позики між сторонами та засвідчує факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 100000 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином не виконав умови договору позики від 03.07.2014 року та в обумовлений строк до 30.08.2014 року борг у розмірі 100000 грн. не повернув, а тому з нього на користь відповідача підлягає стягненню дана сума коштів. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно з частиною 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наданого розрахунку позивачем та матеріалів справи судом встановлено, що період прострочки виконання грошових зобовязань за борговою розпискою від 03.07.2014 року складає 940 днів, а саме за період із 01.09.2014 року по 27.03.2017 року. 3 % річних розраховуються за формулою: 3 % річних = сума боргу х процентна складова х \\100 %\\365 днів х кількість днів прострочки. \~\~\~\~100000 грн. х 3 %\\100\\365 х 940 = 7726, 03 грн. Згідно позовних вимог позивач просить із відповідача на свою користь 3 % річних у розмірі 7717, 81 грн. Відповідно до положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних внаслідок порушення боргових зобовязань, однак до стягнення підлягає сума в межах заявлених позовних вимог, яка складає 7717, 81 грн. \~\~\~\~ Індекс інфляції розраховується за формулою: \~\~\~\~ Індекс інфляції = сума боргу х індекс інфляції\\100% - сума боргу Так, згідно даних Державного комітету статистики України розмір інфляції за досліджуваний період у 2014 році становив: вересень 2014 року 102,9 % жовтень 2014 року 102, 4 % листопад 2014 року 101,9 % грудень 2014 року 103, 0 % Розмір інфляції за рік у 2015 році становив 143, 3%, у 2016 році -112, 4 %. Розмір інфляції за досліджуваний період у 2017 році становив: січень 2017 року 101, 1 % Лютий 2017 року 101,0 % При чому, право на індексацію настає, коли індекс споживчих цін розрахований наростаючим підсумком, перевищить поріг індексації - 101 %. Таким чином інфляційні втрати у 2014 році склали 10200 грн., у 2015 році 43300 грн., у 2016 році - 12400 грн., у 2017 році 2100 грн., виходячи із розрахунку: У 2014 році: 100000*102,9%\\100 100000 = 2900 грн. 100000*102,4%\\100 100000 = 2400 грн. 100000*101,9%\\100 100000 = 1900 грн. 100000*103,0%\\100 100000 = 3000 грн. У 2015 році: 100000*143,3%\\100 100000 = 43300 грн. У 2016 році: 100000*112,4%\\100 100000 = 12400 грн. У 2017 році: 100000*101,1%\\100 100000 = 1100 грн. 100000*101,0%\\100-100000 = 1000 грн. Загальна сума інфляційних втрат за період із 01.09.2014 року по 27.03.2017 року склала 68000 грн. Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином даною правовою нормою закріплено цивільно правову відповідальність за порушення боргових зобовязань, які виникають із договорів позики, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 68000 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судові витрати суд вирішує у відповідності до положень ст.88 ЦПК України. Оскільки позов задоволено частково, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1757 грн.

Outcome: partial