Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», котрим просила визнати недійсним кредитний договір № МФ-9011900000248 від 24.04.2019 року. Вимоги мотивувала тим, 24.04.2019 року між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та нею укладено кредитний договір № МФ-9011900000248, за умовами якого кредитор зобов`язується надати грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (плату за користування грошовими коштами) на умовах та в порядку, встановлених цим договором. За даним договором їй було надано кредит у розмірі 1 767,43 грн. на 7 днів, строком з 24.04.2019 року по 01.05.2019 року, з терміном повернення -01.05.2019 року, зі сплатою з 1 по 7 день процентів за кожен день строку користування кредитом у розмірі 0,64%. Умовами договору також було визначено, що у випадку несплати процентів (плати за користування грошовими коштами) та комісії у строк - 01.05.2019 року, позичальник підтверджує намір та надає згоду на продовження строку дії цього договору на 21 день. Після продовження строку дії договору, позичальник сплачує проценти (плату за користування грошовими коштами) з 8 по 28 день у розмірі 4,50% за кожен день строку користування кредитом. У момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за надання кредиту у розмірі 9,6% від суми кредиту (169,67 грн.). Сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.10. цього договору (строк дії договору: 28 днів з моменту підписання цього кредитного договору) цього договору складає: 248,84 грн., що дорівнює 734,17% річних і включає процентну ставку, визначену п. 1.4., 1.6. та комісію, визначену п. 1.8. договору. У разі прострочення сплати позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 4,5% від суми прострочення зобов`язання. Вважала, що вказаним договором порушені її права як споживача, останній містить положення, що суперечать ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», про що вона неодноразово у досудовому порядку повідомляла відповідача, проте, її вимоги були останнім проігноровані, тому змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 20.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 03.06.2020 року (а.с. 13-14). Ухвалою від 03.06.2020 року розгляд відкладено на 26.10.2020 року (а.с. 45). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач у встановлений строк подав відзив на позовну заяву, в котрому проти заявленого позову заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, просив у його задоволенні відмовити, виходячи з підстав, що містить письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи. Також зазначив про те, договір відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 638 ЦК Україги. Крім того, вказав на те, що кредитний договір № МФ-9011900000248 від 24.04.2019 року не підпадає під дію ані Закону України «Про захист прав споживачів», ані Закону України «Про споживче кредитування», оскільки даний договір укладався строком погашення кредиту до одного місяця (а.с. 17-24). Відповідь на відзив не надходила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.04.2019 року між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір № МФ-9011900000248, за умовами останній було надано кредит у розмірі 1 767,43 грн. на 7 днів, строком з 24.04.2019 року по 01.05.2019 року, з терміном повернення -01.05.2019 року, зі сплатою з 1 по 7 день процентів за кожен день строку користування кредитом у розмірі 0,64% (а.с. 8). Умовами договору також було визначено, що у випадку несплати процентів (плати за користування грошовими коштами) та комісії у строк - 01.05.2019 року, позичальник підтверджує намір та надає згоду на продовження строку дії цього договору на 21 день. Після продовження строку дії договору, позичальник сплачує проценти (плату за користування грошовими коштами) з 8 по 28 день у розмірі 4,50% за кожен день строку користування кредитом. У момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за надання кредиту у розмірі 9,6% від суми кредиту (169,67 грн.). Сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.10. цього договору (строк дії договору: 28 днів з моменту підписання цього кредитного договору) цього договору складає: 248,84 грн., що дорівнює 734,17% річних і включає процентну ставку, визначену п. 1.4., 1.6. та комісію, визначену п. 1.8. договору. У разі прострочення сплати позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 4,5% від суми прострочення зобов`язання (п. п. 1.5.-1.11. договору). Факт укладення договору та отримання кредиту позивачем сторонами не заперечується, отже, суд надходить до висновку про те, що відповідачем виконано умови оспорюваного договору. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує, у тому числі тим, що такий договір укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме тим, що перед його укладенням, всупереч ч. 2 ст.11 Закону, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, на час укладання договору - 24.04.2019 року ст. 11 даного Закону взагалі не містила частину другу, тобто посилання позивача на порушення відповідачем неіснуючої норми закону є необґрунтованими. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає лише застосування даного Закону до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, згідно п. 1, п. 7, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей закон не поширюється на договори, що містять умови про споживчий кредит у формі кредитування рахунків зі строком погашення кредиту до одного місяця та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а також кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Згідно п. 1.3 договору [PERSON] отримала кредит строком на 7 днів, а тому на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, не розповсюджуються й приписи Закону України «Про споживче кредитування». Твердження позивача про те, що їй не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються текстом договору, в якому чітко викладені умови договору, а саме розмір кредиту, строк кредитування, плата за користування грошима та відповідальність за порушення умов договору сторін договору, а також вся необхідна інформація про відповідача. В зв`язку з викладеним, обґрунтування позову тією підставою, що позивача було введено в оману через неналежну інформованість, також визнається неспроможним. Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення спірного договору, та позивачем не доведено факту неправильного сприйняття нею фактичних обставин щодо умов укладення спірного договору, тому визнання договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору, - є безпідставним. Щодо посилань позивача на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист персональних даних», суд зазначає таке. Пунктом 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Зважаючи на те, що відповідно до ст. 11 Закону згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону. Відповідно до ст. 2 Закону згодою на обробку персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про її надання, а володільцем персональних даних є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб`єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом. Відтак, відкликання згоди на обробку персональних даних має бути адресовано лише володільцю персональних даних. Надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі ст. 202 ЦК України. В той же час, ст. 214 ЦК України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Як убачається з п. 6.4. [PERSON] повідомлено про її права, як суб`єкта персональних даних, визначені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», в тому числі і право на відкликання своєї згоди. Щодо вказівки в цьому пункті на те, що згода є безвідкличною, то з цього приводу слід зазначити, що відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). Уклавши цей кредитний договір, позивач надала кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі Кредитору або третім особам у зв`язку з укладенням та виконанням договору, починаючи з моменту підписання договору та до моменту відкликання такої згоди. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з тим, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що в ході судового розгляду перед судом не доведено порушень прав позивача відповідачем, доводи позивача ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору а тому позов [PERSON] до ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» про визнання недійсним кредитного договору, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed