Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що 14 червня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір № 500283912, відповідно до якого позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 9999 гривень, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25% річних, строк дії договору до 15 червня 2015 року. Кредитний договір позивач просить визнати недійсним, оскільки при укладенні кредитного договору були грубо порушені права споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та зобовязати ПАТ Альфа-Банк прийняти у [PERSON] суму заборгованості кредитного договору з розстрочкою платежів на 120 місяців. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судові засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та розглядати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 14 червня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір № 500283912, відповідно до якого позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 9999 гривень, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25% річних, строк дії договору до 15 червня 2015 року. (а.с. 6). Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є пенсіонером та інвалідом 3-ої групи та отримує пенсію в розмірі 968 гривень на місяць, відповідно не може виконувати всі умови банку, що пов»язані із різким підняттям всяких процентних ставок, прострочених відсотків та пені за користування кредитом у зв»язку з величезною інфляцією в країні, що спричинило знецінення грошових коштів та різке зубожіння населення, через значне збільшення рівня комунальних послуг, витрат на лікування практично не залишається пенсії для погашення зобов»язань перед банком. Представником позивача зазначено, що при укладанні кредитного договору грубо порушено права позивача як споживача банківських послуг, зокрема даний кредитний договір не відповідає вимогам, передбаченим у Законі України «Про захист прав споживачів» , Постанові Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, вказав, що кредит видався позивачу за найвищою реальною процентною ставкою. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Вимоги положень ст.11 Закону України Про захист прав споживачів під час укладення договору були дотримані. Так, відповідно до п.2.7 Договору позивач був повідомлений про сукупну вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутних послуг. Посилання представника позивача на ненадання інформації по кредитному договору, про сукупну вартість кредиту, а також графіку платежів із зазначенням сукупної вартості кредиту,сукупних послуг,умов договору суд не приймає до уваги,оскільки відповідно до п.2.7 Договору сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутних послуг визначена в Додатку № 1 до договору, який є невідємною його частиною. Позивач був ознайомлений з умовами договору,про що свідчить його підпис. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] ознайомився з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому, доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного сторонами, недійсним. Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання укладеного договору недійсним,а тому у суду не має підстав для застосування ч.1 ст.216 ЦК України в частині позовних вимог щодо зобовязання ПАТ Альфа-Банк прийняти у [PERSON] суму заборгованості кредитного договору з розстрочкою платежів на 120 місяців.

Outcome: dismissed