Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У вересні 2014 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 24 січня 2008 року між ним та [PERSON] укладено Договір позики (надалі - «Договір»). Відповідно до п. 1 Договору [PERSON] передав [PERSON] 454\~500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі пятсот) гривень 00 коп., що на момент підписання договору еквівалентно 90 000 доларів США, з нарахуванням 10% (десяти відсотків) від цієї суми за весь період користування вищевказаною сумою. Умовами п. 2. Договору передбачено, що Позичальник зобовязувався повернути Позикодавцю готівкою 454 500 (чотириста пятдесят чотири п'ятсот) гривень 00 коп., що на момент підписання договору еквівалентно 90 000 доларів США. з нарахуванням 10% (десяти відсотків) від цієї суми за користування грошима до 31.12.2011 року. Однак в зазначений в Договорі термін відповідач суму позики не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути усю суму боргу в добровільному порядку, але врегулювати спір мирним шляхом не вдалося. Інфляційне збільшення суми боргу становить - 56 090 (пятдесят шість тисяч девяносто) гривень 17 копійок. У звязку із викладеним, позивач просить стягнути з відповідача борг за Договором позики від 24.01.2008 року в сумі 454 500 (чотириста пятдесят чотири тисячі пятсот) гривень 00 копійок; інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 56 090 (пятдесят шість тисяч девяносто) гривень 17 копійок; 3 % річних від суми боргу в розмірі - 36 310 (тридцять шість тисяч триста десять) гривень 19 копійок, 10 % від суми позики за весь час дії договору в розмірі - 45 450 (сорок пять тисяч чотириста пятдесят) гривень 00 копійок та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] доводи позову підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договір позики він підписував, однак не у 2008 році, а в травні 2011 року, однак коштів за цим договором не отримував, так як такий договір був складений за ініціативою позивача для підтвердження намірів відповідача отримати у позику грошові кошти. Крім того, при підписанні договору не були присутні свідки [PERSON] та [PERSON], а була присутня лише дружина відповідача [PERSON] Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. До матеріалів справи надано оригінал договору позики від 24 січня 2008 року, укладений та підписаний [PERSON] та [PERSON]. ( а.с. 116 ). Відповідно до п. 1 Договору [PERSON] передав [PERSON] 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі пятсот) гривень 00 коп., що на момент підписання договору еквівалентно 90 000 доларів США, з нарахуванням 10% (десяти відсотків) від цієї суми за весь період користування вищевказаною сумою. Також у вказаному пункті зазначено, що позичальник своїм підписом під договором підтверджує факт одержання 24 січня 2008 року грошей на руки в борг у сумі 454 500 (чотириста пятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 коп., що на момент підписання договору еквівалентно 90 000 доларів США, від позикодавця. Умовами п. 2. Договору передбачено, що Позичальник зобовязувався повернути Позикодавцю готівкою 454 500 (чотириста пятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 коп., що на момент підписання договору еквівалентно 90 000 доларів США. з нарахуванням 10% (десяти відсотків) від цієї суми за користування грошима до 31.12.2011 року. Свідок [PERSON], дружина відповідача, у судовому засіданні пояснила, що договір підписували у парку у м. Броварах у травні 2011 року, жодних коштів при цьому позивач не передавав відповідачу. При підписанні договору чоловік лише пояснив що так треба. Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, закон не вимагає укладення такого договору при свідках. З огляду на викладене вбачається, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 454 500 (чотириста пятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень, які передані [PERSON], що підтверджується умовами договору та підписами сторін у договорі. Доводи відповідача про те, що належним доказом отримання в борг грошових коштів є лише розписка, яка до матеріалів справи не надана, не ґрунтується на вимогах закону та спростовується вищевикладеним. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач пояснював, що договір підписував, проте грошей за вищевказаним договором позики не отримував. Однак, жодних належних та допустимих доказів таких обставин до суду не надано. Виходячи з положень ст. 1051 ЦК України, суд не бере до уваги покази свідка на підтвердження безгрошовості договору позики від 24.01.2008 року. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Представником позивача надано розрахунок заборгованості відповідача за договором позики, де інфляційні втрати становлять 56 090 ( пятдесят шість тисяч девяносто ) грн. 17 коп., три проценти річних від суми боргу 36 310 ( тридцять шість тисяч триста десять ) грн. 19 коп. та нараховані проценти у розмірі 45 450 (сорок пять тисяч чотириста пятдесят ) грн. Суд вважає такі розрахунки правильними. За змістом ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, які до даної справи не відносяться. Докази повинні подаватись сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та про можливість задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та нарахованих процентів за умовами договору. На підставі викладеного та

Outcome: approved