Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. У своїй позовній заяві просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 12 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що 12 листопада 2019 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), згідно якого [PERSON] передає, а [PERSON] отримує у власність квартиру [ADDRESS] , взамін чого відповідач зобов`язується забезпечувати позивача утриманням до доглядом довічно. Проте відповідачем умови договору належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим, 03 лютого 2021 року позивачка звернулася з письмовою пропозицією про розірвання договору. Однак згоду відповідача не отримала. У зв`язку з викладеним звернулася з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі. 28 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, аргументуючи це тим, що відповідачем було надано позивачеві щомісячно грошові кошти, та/або послуги та догляд. Одночасно з цим представником відповідача було подано клопотання про долучення доказів Суд враховує, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. У зв`язку з викладеним судом було долучено до матеріалів справи наданий відзив, а також клопотання про долучення доказів, адже це, на переконання суду, забезпечить повний та об`єктивний розгляд справи. 27 жовтня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Зі змісту відповіді на відзив вбачається, що представник позивача просить суд задовольнити позовні вимогу у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачем неналежним чином виконувалися вимогу договору, а саме не було здійснено перерахування грошових коштів. Позивач зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити у зв`язку з систематичним невиконанням умов договору. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити, оскільки матеріали справи містять докази належного виконання умов договору довічного утримання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єк-тивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний роз-суд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, пода-них учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Від-повідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушен-ня такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами Украї-ни. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею спо-соби. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту пору-шеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріа-льно-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (ви-знання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час розгляду справи судом було встановлено наступне. 12 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кашик Л.Р., зареєстровано в реєстрі за № 1104. За умовами вказаного договору, а саме п.1.1. Віджучувач ( [PERSON] ) передає, а набувач ( [PERSON] ) отримує у власність квартиру, взамін чого зобов`язується забезпечувати відчужувача утримання та догляд довічно на умовах цього договору. Квартира, яка відчужується за даним договором, розташована в [ADDRESS] та має наступні характеристики: загальна площа - 31,2 кв.м., житлова площа - 18,6 кв.м., кількість кімнат 1 (одна). Відповідно до умов п. 2.1 Договору вбачається, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись набувачем відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 800 (вісімсот) гривень 00 копійок. Сума матеріального забезпечення підлягає виплаті щомісячно на руки відчужувачу під розпис про одержання. Пунктом 2.2. Договору передбачено, що утримання (догляд) визначається Сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом у квартирі, що є предметом цього договору, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі, яка є предметом цього договору; забезпечення ліками, а в разі захворювання - забезпечення надання медичної допомоги, в тому числі в медичних закладах; здійснення, в разі необхідності, поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу; за рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості, за замовленням відчужувача, набувач зобов`язаний придбати та безоплатно доставити до місця проживання відчужувача продукти харчування, одяг або забезпечити надання побутових послуг. 03 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з листом, у якому зазначила про свій намір розірвати договір довічного утримання (догляду) у зв`язку з тим, що відповідачем не виконуються п.2.1 та 2.2. Договору. Щодо позовних вимог про розірвання договору довічного утримання (догляду), суд дійшов наступних висновків. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Із матеріалів справи вбачається, та вказане сторонами не оспорюється, що відповідач здійснив перерахування грошових коштів 22.02.2021 року на суму 2 537,00 грн., 22.03.2021 на суму 1 041,60 грн., 21.04.2021 на суму 1 020,00 грн., 24.05.2021 на суму 1 020,00 грн., 26.06.2021 на суму 1 020,00 грн., 24.07.2021 на суму 1 020,00 грн., 20.08.2021 на суму 1 020,00 грн., 21.09.2021 на суму 1 020,00 грн., проте позивачки відмовилась від отримання зазначених коштів Окрім того, згідно із показаннями свідків вбачається, що відповідач здійснював її утримання кожного тижня привозячи їй продукти протягом дії договору. Під час розгляду справи було допитано ряд свідків, які надали пояснення щодо обставин справи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Лише свідки [PERSON] та [PERSON] заперечували щодо виконання відповідачем обов`язків передбачених договором, в той час, як інші свідки підтвердили виконання договору, шляхом надання продуктів харчування, здійснення медичного догляду та проведенням ремонтних робіт. Договором було передбачено, що відповідач зобов`язаний забезпечувати позивача ліками, а в разі захворювання - забезпечення надання медичної допомоги, в тому числі в медичних закладах; здійснення, в разі необхідності, поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу; за рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості, за замовленням відчужувача, набувач зобов`язаний придбати та безоплатно доставити до місця проживання відчужувача продукти харчування, одяг або забезпечити надання побутових послуг. Також відповідач повинен щомісячно надавати позивачу матеріальне забезпечення у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок, на руки відчужувачу під розпис про одержання. Такі розписки в матеріалах справи відсутні, проте в процесі судового розгляду достеменно було встановлено, що відповідач здійснював відповідне утримання позивачки, а з 22.02.2021 року намагався здійснити додаткові перерахування сум коштів, передбачених договором. На переконання суду, в даному випадку сама по собі відсутність розписок про сплату коштів не може свідчити про невиконання умов договору відповідачем або про істотне порушення умов договору, оскільки сторонами підтверджено, що відповідач забезпечував позивача продуктами харчування, та іншими послугами протягом дії договору. Суд також звертає увагу на суперечливу позицію позивачки, яка зазначає про те, що відповідач її не утримує, проте матеріали справи містять докази зворотнього, а саме: чеки щодо придбання товарів та послуг, консультаційні висновки спеціалістів на ім`я позивачки, договором купівлі-продажу та монтажу кондиціонера, актом виконаних робіт та товарними чеками. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , а також представника позивача про те, що відповідач не відвідував позивача, не дзвонив йому, не цікавився її станом здоров`я, не надавав їй медичну та іншу допомогу, не забезпечував її харчуванням, одягом, ліками, не супроводжував її до медичних установ для надання позивачу медичної допомоги, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються вище описаними квитанціями та іншими доказами. Так в ході судового розгляду не знайшов підтвердження обставина щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, а тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладено та ст. ст. 651, 744, 749, 751, 755 ЦК України,

Outcome: dismissed