Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки і піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення способу участі батька у вихованні, який обґрунтував наступним. Він є батьком, а відповідачка матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Його син проживає разом із матір'ю та окремо від нього. Він бажає брати участь у вихованні сина, проте відповідачка перешкоджає йому в цьому, всіляко унеможливлює його зустрічі з дитиною. На вирішення спору про його участь у виховані дитини, виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення за № 1423 від 27 липня 2007 року, що він має право бачитися з малолітньою дитиною по дві години на тиждень. Посилаючись на те, що такий спосіб спілкування, визначений рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в теперішній час порушує права та інтереси дитини, оскільки воно було винесене коли сину було лише 1 рік, а відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, позивач просив зобов'язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON], визначити його участь у виховані дитини в наступний спосіб, зокрема: вільне побачення з дитиною два рази на місяць у вихідні дні: з п'ятниці з 19:00 год. до суботи 19:00 год., або з суботи 19:00 год. до неділі 19:00 год. за місцем проживання позивача з можливістю ночівлі з урахуванням графіка та специфіки роботи позивача; спільний відпочинок у період літніх канікул строком на дві неділі без участі матері дитини за обопільним рішенням між батьками та за згоди дитини; необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; в день побачення батька з дитиною надати йому право забирати його з дому/шкоди особисто; зобов'язати [PERSON] за два дні до дня зустрічі позивача з дитиною надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити його про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову. Просили про його задоволення. Відповідачка та його представник проти позову заперечували. Відповідачка вказувала на те, що позивач дев'ять років сам ухилявся від спілкування з дитиною, у зв'язку з чим дитина зовсім не знає свого батька та боїться його. До того ж про існування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.067.2007 року про участь батька у вихованні дитини їй стало відомо лише після отримання копії позову. Вказувала також на те, що, дитина за станом свого здоров'я потребує особливого догляду та дієтичного харчування. А тому, знаходження дитини з батьком протягом тривалого часу і без її нагляду завдасть шкоди здоров'ю дитини. Представник органу опіки і піклування в судовому засіданні вказувала, що питання участі батька у вихованні сина було розглянуто органом опіки і піклування, який 24.12.2015 року надав свій висновок стосовно вирішення даного спору між батьками. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи і надані сторонами докази судом встановлено наступне. Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначений Сімейним кодексом України (далі - СК України). Зокрема, особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главою 13 СК України. Відповідно до ст.ст.141,150 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки не тільки мають право, але і зобов'язані виховувати дитину і піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ст.ст.157-159 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст.158 СК України). Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, то другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. При вирішенні питання про участь батьків у виховані дитини, суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування. За змістом ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі й щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, участь органу опіки та піклування є обов'язковою. Крім того, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, якщо він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. В будь-якому випадку, головним критерієм способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її виховані та спілкуванні з нею - є інтереси дитини. І орган опіки та піклування, і суд повинні виходити з того, що підставами позбавлення одного з батьків права на виховання дітей можуть бути лише здійснення ними батьківського права в суперечності з інтересами дитини або зловживання батьківськими правами. При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст.ст. 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 29 серпня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2007 року шлюб між сторонами розірваний. Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, дев'ять років малолітня дитина [PERSON], проживає разом з матір'ю та окремо від батька. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2006 року з [PERSON] на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 30% всіх видів його заробітку та не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач має заборгованість за аліментами. З наявної в матеріалах цивільної справи відповіді центру первинної медико-санітарної допомоги №1 комунального закладу Миколаївської міської ради від 11.11.2015 року №6-789 на запит адвоката вбачається, що дитина [PERSON], [INFO] знаходиться на диспансерному обліку з приводу хронічного гастриту, період ремісії, функціонального порушення міліарного тракту. Потребує постійного спостереження у педіатра та гастроентеролога, курсів противорецидивного лікування два рази на рік (весна-осінь), санації вогнищ хронічної інфекції та санаторно-курортного лікування. Також виявлена хорда лівого шлуночка, знаходиться на спостереженні у кардіолога з приводу вторинної кардіоміопатії. З 2007 року спостерігається у дерматолога з приводу алергічного дерматиту. Дитина часто знаходилася на стаціонарному лікуванні. В даний час потребує санаторно-курортного лікування один раз на рік в санаторіях гастроентерологічного профілю. З пояснень сторін слідує, що між ними відсутня домовленість щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.07.2007 року було визначено участь [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], шляхом надання йому можливості бачитися з дитиною по дві години на тиждень. В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачці було відомо про вказане рішення органу опіки і піклування. В судовому засіданні позивач зазначав, що бажає приймати участь в вихованні свого сина та піклуватися про його здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для цього все необхідне, проте не може реалізувати своє право через протидію з боку відповідачки. Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що проживаючи окремо, вона не чинила жодних перешкод позивачу у спілкуванні з його сином. Позивач сам не виявляв бажання спілкуватися з сином. Під час розгляду даної справи судом орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради надав письмовий висновок, за яким вважав за доцільне визначити порядок участі батька, [PERSON], у вихованні дитини, [PERSON], [INFO], шляхом надання йому можливості спілкуватися з сином в присутності [PERSON] кожної першої та третьої суботи місяця з 11.00 до 14.00 год., з урахуванням графіку роботи батька дитини, враховуючи бажання та інтереси дитини, зі зміною часу за взаємною домовленістю батьків. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. За такого, перевіривши твердження сторін, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про його участь у виховані дитини та спілкуванні з нею є обґрунтованими, проте бажаний ним спосіб такої участі не у повній мірі відповідає інтересам малолітньої дитини. Так, дитина є малолітньою. Хлопчик дев'ять років не спілкувався з батьком, звик бути з матір'ю, а тому тривале знаходження дитини без матері завдасть хлопчику неабиякого психоемоційного впливу, що може негативно вплинути на стан здоров'я дитини та його світогляд в цілому. До того ж, з матеріалів справи слідує, що за станом здоров'я дитина потребує особливого догляду та дієтичного харчування. В судовому засіданні при розгляді справи [PERSON] суду пояснював, що батько для нього є чужою людиною і він не хоче його бачити. А тому, при встановленні способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд, враховуючи побажання позивача, заперечення відповідачки, думку дитини, а також висновок органу опіки і піклування, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, а також враховуючи вік дитини, її психоемоційний та фізичний стан, інші істотні обставини справи, вважає за доцільне визначити його шляхом встановлення [PERSON] періодичних побачень з сином кожної першої та третьої суботи місяця з 11:00 до 14:00 год. в присутності матері дитини [PERSON], з урахуванням графіку роботи батька, враховуючи бажання та інтереси дитини, зі зміною часу за взаємною домовленістю батьків. Що ж стосується інших вимог позивача про встановлення необмеженого спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; а також в день побачення батька з дитиною надати йому право забирати його з дому/школи особисто; зобов'язати [PERSON] за два дні до дня зустрічі позивача з дитиною надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити його про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин, то вони задоволенню не підлягають, оскільки стосуються вирішення даного спору і додаткової деталізації не потребують. До того ж ці вимоги сформульовані позивачем у такий спосіб, який унеможливить контроль за виконанням судового рішення.

Outcome: partial