Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2006 року вона є власником приватного будинку №5, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . На даний момент в будинку зареєстроване місце проживання її сина [PERSON] та її колишнього чоловіка [PERSON] , які не проживають за вказаною адресою тривалий час, не несуть будь-яких витрат за утриманням будинку та оплати житлово-комунальних послуг, їх точне місце проживання їй невідоме. Позивач також зазначила, що вказаний будинок є її особистою приватною власністю, оскільки був придбаний нею до реєстрації шлюбу з [PERSON] Тому на підставі ст. 405 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки без поважних причин понад один рік не проживають за місцем реєстрації. Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена. Надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, однак доказів поважності своєї неявки, відзиву на позовну заяву або заяви про розгляд справи у їх відсутність, суду надано не було. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі за № 654, [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача, яке підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, а.с.11) купила житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за [ADDRESS] (а.с.7). Вказане підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів №2175842 від 16 березня 2006 року (а.с.8), витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно Добропільського БТІ № 10248894 від 30 березня 2006 року (а.с.9) та технічним паспортом на вищевказаний будинок (а.с.10). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00012300758 від 12 червня 2013 року вбачається, що 20 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2009 року (а.с.11, 21, 22). Копією свідоцтва про народження [NUMBER] підтверджується, що відповідає [PERSON] є рідним сином позивача (а.с.20) Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян та підтверджується довідками Відділу реєстрації Добропільської міської ради, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13, 26, 28). З довідки Голови квартального комітету Васецьким О.О. від 12 березня 2019 року вбачається, що зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 2010 року до теперішнього часу, а [PERSON] з 2014 року. Їх місце проживання та перебування невідоме (а.с.14). Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності за місцем реєстрації більше року, а також доказів на підтвердження користування відповідачами спірним житловим будинком, виконання ними обов`язків наймачів, пов`язаних з утриманням та оплатою комунальних послуг. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є єдиним власником спірного житлового будинку, а відповідачі не проживають за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, суд вважає, що останні втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved