Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь з відповідачів завдані йому збитки у розмірі 18 000,00 грн. та зобов'язати укласти з ним договір про надання комунальних послуг. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між ним та бувшим власником у березні 2013 році укладено договір купівлі - продажу однокімнатної квартири на суму 276 000,00 грн. Після цього, [PERSON], директор ЖБК «Політ» повідомив [PERSON], новому власнику квартири, що відмовляється укладати договір про надання житлово - комунальних послуг на квартиру. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка є директором ЖБК «Політ» та представляє інтереси кооперативу у судовому засіданні проти позову заперечувала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 20 березня 2013 року уклала з [PERSON] договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. У відповідності до статті. 3 ЦПК України кожен має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У розумінні ст. 1166 ЦК України, майнова шкода - це зменшення майнової сфери потерпілого внаслідок пошкодження чи знищення його майна або внаслідок порушення його особистих немайнових прав. У ході розгляду даної справи позивачем не було надано належних і допустимих доказів того, що у зв'язку із чиненням відповідачем перешкод у встановленні у квартирі позивача батарей центрального опалення, [PERSON] було завдано майнової шкоди, чи то у формі реальних збитків, чи то у формі упущеної вигоди, а тому у розумінні ст.ст. 22, 1166 ЦК України у позивачу діями відповідачів майнової шкоди завдано не було. Так, наданий позивачем висновок консультативного дослідження щодо оренди вказаної квартири не є належним доказом у підтвердження наведених обставин. Що стосується позову до ЖБК «Політ» у частині зобов'язання його укласти про договір надання житлово-комунальних послуг, то при вирішенні спору у цій частині суд виходить із такого. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Статтею 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок виконавця укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку споживача, визначеному статтею 20 цього Закону, підготувати та укласти із виконавцем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання виконавцем права споживача, на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного позову у частині зобов'язання ЖБК «Політ» укласти із позивачем договір надання житлово-комунальних послуг.

Outcome: dismissed