Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35929,62 гривень та моральної шкоди в розмірі 5000,0 гривень. В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що з 13 червня 1979 року вона знаходилася з відповідачем у трудових правовідносинах. 04 лютого 2014 року була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. В порушення норм ст.116 КЗпП України відповідач розрахунок з нею у день звільнення та на наступний день не зробив, відмовившись виплатити таку заборгованість у звязку з відсутністю коштів. Вона була вимушена звернутися до суду і судовим наказом від 28.10.2014 року була стягнута заборгованість по заробітній платі на загальну суму 9821,48 гривню. У зв'язку з тим, що гроші їй до сіх пір не перераховані, вона просить стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення- 04.09.2013р. і до дня звернення до суду- 20.03.2015р., тобто за 282 робочі дні, в розмірі 35929,62 гривень. Крім того, невиплатою заробітної плати їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевному хвилюванні за її матеріальний стан, відсутністю коштів на утримання, необхідністю позичати гроші у сторонніх осіб, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Такими діями відповідача була принижена її честь та професійна гідність як працівника. Моральну шкоду вона оцінила у 5000 гривень. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції. Із заявою про розгляд справи в їх відсутність не зверталися. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши наявні докази по справі, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.06.1979 року знаходилася з відповідачем у трудових правовідносинах. Наказом № 141/к від 04.02.2014р. позивач звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, організації, установи, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений законом термін виплатити неоспорювані суми. Згідно з наданою ПАТ „Миколаївський суднобудівний завод „Океан довідкою №50400-75 від 26.06.2014р. заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 26.06.2014р. складала 9821,48 гривень. У зв'язку з невиплатою заробітної плати позивач звернулася до Корабельного районного суду м.Миколаєва та судовим наказом від 28.10.2014 року зазначена заборгованість була стягнута. Проте, як вбачається з відповіді Корабельного відділу ДВС ММУЮ № 10719 від 18.05.2015 року, станом на 18.05.2015 року на користь [PERSON] кошти не стягувалися. У відповідності до норм ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення, або наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для суду застосування відповідальності, передбаченою нормами ст. 117 КЗпП України. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата для зазначеного випадку обчислюється з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Оскільки відповідачем на вимогу суду не були представлені довідки щодо середнього заробітку звільненого працівника, суд виходить з тих даних, які надані та обчислені позивачем. Таким чином, з урахуванням заробітної плати за грудень 2013 року та січень 2014 року, що передували місяцю її звільнення, і кількості робочих днів за ці місяці середньоденний заробіток становить 127,41 гривень, який суд застосовує для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Отже, з урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем розрахунку протягом 282 робочих днів (з 04.02.2014р. до 20.03.2015 р.) сума середнього заробітку за цей час складає 127,41 грн. х 282 дн. = 35929,62 гривень. Зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача без врахування сум утримання податків та обовязкових зборів, нарахування та перерахування до бюджету яких є обов'язком роботодавця. Крім того, суд вважає частково обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування заподіяної порушенням її трудових прав на оплату праці моральної шкоди, що передбачено ст.237-1 КЗпП України. З урахуванням характеру страждань позивача, істотності вимушених змін у її життєвих стосунках, мотивів дій відповідача та обставин вчинення допущених порушень суд вважає, що достатньою грошовою компенсацією моральною шкоди є сума у розмірі 500 гривень. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, в сумі 359,30 гривень за позовні вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги про стягнення моральної шкоди, а всього 602,90 грн.

Outcome: partial