Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] в якому просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - гуртожитком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач з 04.12.2012 року зареєстрована за вищевказаною адресою без права вселення за місцем реєстрації. З моменту реєстрації відповідач в гуртожитку не проживала, за місцем реєстрації відсутні її речі. Фактично відповідач в гуртожиток не вселялась, не проживала та не несла витрати по його утриманню. На підставі наведеного просили позов задовольнити. 12.09.2019 року на підставі протоколу про повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, вказану справу передано в провадження судді Матійчук Г.О. Ухвалою від 18.09.2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти заочного рішення не заперечував, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені судом, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 04.12.2012 року за клопотанням генерального директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» Гордієнка Є.І. № 21-780 від 04.12.2012 року у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ), було зареєстровано [PERSON] , 1987 року народження (а.с.9). Згідно з актами, складеними працівниками гуртожитку відповідно від 31.12.2013 р., 31.12.2014 р., 31.12.2015 р., 30.12.2016 р., 31.12.2017 р., 17.08.2018 р., 27.11.2018 р., 07.02.2019 р. (а.с.10-15, 35, 36) відповідач до гуртожитку не вселялась, особистих речей не залишала, в гуртожитку не проживала. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, та тих обставин, що відповідач в гуртожиток не заселялась та більше року туди не з`являється, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved