Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

у березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із наведеним вище позовом до [PERSON], в обґрунтування якого, з урахуванням уточнень, зазначав наступне. 02.06.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі\~ 8000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит, водночас відповідач порушив умови Договору і має прострочену заборгованість станом на 28.02.2017 року в сумі 175\~258, 53 грн., яка склалась із заборгованості за кредитом 13\~636, 48 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 157\~431, 26 грн., заборгованості за пенею та комісією 4\~190, 79 грн. Відповідач в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом. Водночас, посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення усієї суми заборгованості, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 02.06.2006 року станом на 28.02.2017 року в сумі 105\~636, 48 грн., а саме заборгованість за кредитом 13\~636, 48 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом 92 000, 00 грн., і суму понесених судових витрат\~у розмірі\~1 600 грн. 00 коп. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору б/н від 02.06.2006 року, в обґрунтування якого зазначав наступне. Відповідно до кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав йому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Разом з тим, при укладанні кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив вимоги ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 1, 11, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», та ввів його в оману, оскільки не виконав з ним переддоговірну роботу, не надав інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, ціну, не повідомив у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі його зобовязаннями, як споживача, порушив принцип рівності сторін договору, учасником якого він є як споживач та обмежив його право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної і своєчасної інформації про кредит. На підставі викладеного, [PERSON] просив визнати спірний кредитний договір б/н від 02.06.2006 року недійсним. Крім того, відповідач [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності за первісним позовом, посилаючись на те, що кінцевий термін повернення кредиту відповідно до строку дії картки закінчився у червня 2013 року, останній платіж за вказаним договором ним здійснено 28.05.2013 року, а тому на час звернення позивача до суду 24.03.2017 року, сплинув передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. З огляду на вказане, просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у звязку із пропуском строку позовної давності. У запереченнях на зустрічну позовну заяву, повноважний представник позивача за первісним позовом просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав того, що відповідачем помилково визначено природу спірного договору, оскільки останній згідно до норм чинного законодавства віднесено до договорів приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України, а не до споживчого кредиту, а також відсутності правових наслідків застосування ст. 230 ЦК України в частині недійсності спірного договору, через відсутність ознак омани зі сторони позивача. Крім того, вказував на наявність підстав про відмову у зустрічному позові, зокрема через сплив строків позовної давності, т.я. кредитний договір було укладено у 2006 році, а із зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду лише у 2017 році. Ухвалою судді Розівського районного суду Запорізької області від 11.04.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 37 т. 1). Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 09.08.2017 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та його обєднано в одне провадження із первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 151 т.1). 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], первісний позов підтримала та просила його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити, зокрема і через сплив строків позовної давності. Відповідач та його представник за первісним позовом у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову, у т.ч. через сплив строків позовної давності, а зустрічний позов задовольнити. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, суд доходить висновку, що у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити з наступних підстав. Як визначено в статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до\~положень статті\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 стаття 638 ЦК України). Під час судового розгляду наведеної цивільної справи судом встановлено наступне. Згідно до змісту первісного позову з урахуванням уточнень до нього, 02.06.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі\~8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом останнього у його заяві. Водночас, виходячи зі змісту заяви від 02.06.2006 року, [PERSON] погодився, на те, що Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 15 зв. ст. т. 1). Відповідно до пункту 2 Умов та правил надання банківських послуг, долучених до позову, договір про надання банківських послуг складається з наступних елементів: заяви, памятки клієнта, наведених Умов та тарифів (а.с. 16 т. 1). З урахуванням того, що надані представником позивача докази щодо складових укладеного кредитного договору містили розбіжності, судом було задоволено клопотання представника відповідача та згідно до ухвали суду від 07.06.2017 року витребувано докази щодо умов кредитування [PERSON] (а.с. 84 т. 1). З наданих на виконання ухвали суду представником позивача доказів, вбачається, що наказом № С-89 від 24.05.2005 року було запроваджено спрощену форму укладення договору про надання банківських послуг, яка зокрема складалась із Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с. т. 135-136). Згідно до наказу № С-169 від 23.08.2006 року було внесено зміни до форми договору про надання банківських послуг, яка вже складалась, зокрема із Умов та правил надання банківських послуг та памятки клієнта (а.с. 137-139 т. 1). Крім того, представником позивача було надано завірені примірники Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом № С-89 від 24.05.2005 року, а також Умови та правила надання банківських послуг, останні з яких були долучені до позовної заяви, і які, як підтвердив в судовому засіданні представник позивача, і були складовою укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору від 02.06.2006 року (а.с. 129-134, 140-143 т. 1). Водночас, Умови та правила надання банківських послуг, які долучені до позову, були затверджені 23.08.2006 року, тобто вже після укладення кредитного договору від 02.06.2006 року, і навіть за своєю назвою різняться від тих складових спірного договору, що зазначені у заяві [PERSON] (Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою), що викликає сумніви стосовно того, що саме ці Умови були складовою спірного кредитного договору. Крім того, згідно до п. 2 цих Умов однією із складових договору про надання банківських послуг визначена памятка клієнта, разом з тим, у заяві [PERSON] посилання на неї відсутнє, що в своє чергу ще раз ставить під сумнів належності цих Умов до спірного договору. Таким чином, беззаперечно встановити, які саме Умови, чи то Умови надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою від 24.05.2005 року, що більш ймовірно, чи то Умови та правила надання банківських послуг від 23.08.2006 року, були однією із складових спірного кредитного договору, не видалось можливим, як і факт того, з якими саме Умовами був ознайомлений [PERSON], враховуючи, що їх копію згідно до його заяви від 02.06.2006 року він не отримував і їх не підписував. За таких обставин, суд доходить висновку, що представником позивача не доведено факт того, що саме долучені до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг були складовою спірного договору. Крім того, не було долучено до позовної заяви та надано під час судового розгляду справи представником позивача і Тарифів банку, які були чинними на час укладення договору, і які також є його складовою. При цьому, на виконання тієї ж ухвали суду про витребування доказів, а саме Тарифів, які діяли на час укладення договору, представником позивача замість останніх, було надано: наказ СП-2012-6993080 від 26.10.2012 року «Про закриття функціонування тарифного плану «30 днів» по картам «Універсальна», наказ СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року «Про важливі зміни в процедурі оформлення і тарифах по кредитним картам у ПриватБанкі (Україна, Грузія) і А-Банкі (із поміткою про їх скасування згідно до наказу СП-2015-6530356 від 05.02.2015 року), наказ СП-2015-6552838 від 18.02.2015 року «Про актуалізацію тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна GOLD», карті Юніора і елітним картам, в яких зазначені дані, які вже мали місце після укладення договору 02.06.2006 року (а.с. 111-115, 116-119, 120-125 т. 1). В подальшому представником позивача все ж таки було надано Витяг з Тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна Contract» та «Універсальна ГОЛД», але ж і він стосувався даних не на час укладення договору (а.с. 116-117 т. 2). Тобто, представником позивача не було надано суду Тарифів банку, які були складовою кредитного договору від 02.06.2006 року, а тому визначитись, з яким саме документом був ознайомлений [PERSON], неможливо, з огляду на що, суд знаходить і ці обставини недоведеними. Окрім цього, під час судового розгляду цивільної справи, представником позивача на підтвердження своїх аргументів щодо необґрунтованості зустрічного позову [PERSON], до заперечень було додано анкету-заяву від 26.11.2010 року про приєднання останнього до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року. Виходячи з пояснень представника позивача в судовому засіданні, 26.11.2010 року [PERSON] у відділенні Банку отримав нову картку, в рамках кредитного договору від 02.06.2006 року, у звязку із закінченням терміну дії попередньої, при цьому картрахунок за вказаним договором не закривався, а нова картка була видана під тим же самим номером. Внаслідок цих обставин, для підтвердження ідентифікації особистості відповідача, 26.11.2010 року було заповнено анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанкі, згідно до якої відповідач [PERSON] пройшов ідентифікацію с паспортом. При цьому, представник позивача заперечував факт наявності укладення між сторонами нового договору, незважаючи на те, що [PERSON] приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг. Водночас, суд не може погодитись з доводами представника позивача стосовно того, що в даному випадку мала місце лише ідентифікація особистості відповідача. Так, при заповненні анкети-заяви від 26.11.2010 року, [PERSON] приєднався взагалі до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року. Крім того, при заповненні заяви від 02.06.2006 року відповідач пройшов ідентифікацію у банку. Згідно з підпунктом 2.2. пункту 2 Постанови Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», чинної на час виникнення спірних правовідносин, ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України. Таким чином, оскільки відповідач підписуючи заяву від 02.06.2006 року пройшов ідентифікацію у банку, повторне заповнення будь-яких анкет-заяв не вимагалось (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 18.04.2018 року у справі № 61-161св17). Крім того, суд критично розцінює аргументи представника позивача про те, що [PERSON] був належним чином обізнаний про умови кредитування, зокрема про відсоткову ставку за користування кредитом, порядок та строки внесення щомісячних платежів, про що, зокрема свідчить форма, яка є додатком до договору. Так із заяви [PERSON] (первісного договору від 02.06.2006 року) вбачається, що дані про базову відсоткову ставку в ній відсутні (а.с. 15 зв. ст. т. 1). Форма ж, на яку посилався представник позивача, як на додаток до заяви [PERSON], в якій визначено кредитний ліміт в сумі 8 000 грн., базову відсоткову ставку у розмірі 3 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік, порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, не містить підпису [PERSON], і взагалі викликає сумніви щодо її юридичної природи (а.с. 216 т. 1). Також представником позивача було надано наказ СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року «Про внесення змін до тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна GOLD» і карті Юніора» щодо розміру обовязкового щомісячного платежу для ПриватБанку (Україна) та А-Банку, але дані цього наказу стосуються не того періоду часу коли [PERSON] було заповнено первісну заяву від 02.06.2006 року. Крім того, вказаний наказ, згідно до примітки до нього, був скасований наказом СП-2015-6530356 від 05.02.2015 року (а.с. 114-115 т. 2). Окрім цього, суд також вважає необхідним зауважити, що і надані представником позивача, знову ж таки на виконання ухвали суду про витребування доказів, дані стосовно належного повідомлення [PERSON] про зміну відсоткової ставки з 01.01.2013 року, 01.09.2014 року та 01.04.2015 року, не містять даних про отримання ним цих повідомлень, та взагалі направлені не на той номер телефону, який був зазначений останнім вже після заповнення нової анкети-заяви від 26.11.2010 року (а.с. 126-128, 164 т.1). Згідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини 2 статті 78 ЦПК України). Згідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких умов, суд доходить висновку, що представником позивача не було надано суду належних, достовірних і допустимих доказів щодо усіх складових спірного кредитного договору від 02.06.2006 року, а його процесуальна поведінка, за якої останнім надавались докази на підтвердження кредитних відносин з [PERSON] фактично лише за ухвалою суду про витребування доказів, свідчить про самоусунення від доведення обставин, на які він посилався як на підтвердження позовних вимог. При цьому, доводи представника позивача про те, що [PERSON] знав про умови кредитування, оскільки користувався коштами наданими йому Банком та вносив відповідні платежі протягом певного часу, за відсутності надання суду належних та допустимих доказів щодо умов кредитування, тобто укладення спірного договору, за наявності невизнання відповідачем позову, не можуть свідчити про доведеність перед судом кредитних правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.06.2006 року. Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, через ненадання суду належних та допустимих доказів, на підтвердження укладення кредитного договору б/н від 02.06.2006 року, суд вважає за необхідне у задоволенні заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності відмовити. Водночас, не вбачає суд і правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору б/н від 02.06.2006 року недійсним, з наступних обставин. Частиною 3 статті 1054 ЦК України передбачено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до ч. 1\~ст.\~634\~ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Разом з тим, як було встановлено судом, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] грошові кошти, що не заперечувалось сторонами, у виді встановленого ліміту на платіжну карту, а тому їх правова природа вказувала на наявність договору в розумінні ст. 634 ЦК України, а не споживчого кредиту, як помилково вважав [PERSON] Таким чином, оскільки сторони є вільними у виборі способу захисту своїх прав та інтересів, а у первісному позові було відмовлено саме через ненадання суду належних і допустимих доказів щодо складових кредитного договору від 02.06.2006 року, в даному випадку, на переконання суду, посилання [PERSON] за зустрічним позовом на порушення зі сторони ПАТ КБ\~«ПриватБанк»\~саме положень\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» є безпідставними. За таких умов, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] через невідповідність зазначених у ньому обставин їх юридичній кваліфікації, а тому у задоволенні порушеного представником позивача у запереченнях клопотання про застосування строків позовної давності за зустрічним позовом [PERSON], вважає необхідним відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відмовляє первісному позивачу в стягненні з відповідача суми судового збору, у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed