Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 09 листопада 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, в зв'язку з чим станом на 28 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 13 306 грн. 51 коп., із них: заборгованість за кредитом - 2 793 грн. 82 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 527 грн. 86 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 875 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 609 грн. 83 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача та судовий збір. Рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, приніс апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин положення про загальну позовну давність, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна зі стороні не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгуєтьсяна такий же термін. Не звернув уваги суд не те, що відповідач не надавав до банку заяву про припинення строку дії договору, то договір автоматично лонгувався що разу на той же термін, а тому такий договір не є припиненим, а отже строк позовної давності позивачем не може бути пропущений. Судом першої інстанції також допущено порушення положень ст.212 ЦПК України при оцінці доказів. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам закону судове рішення у повні мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 09 листопада 2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (листопада 2011 року) (а.с. 8-14). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 09 листопада 2008 року відповідач свої зобов'язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості по кредиту, який станом на 28 лютого 2014 року складає 13 306 грн. 51 коп., із них: заборгованість за кредитом - 2 793 грн. 82 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 527 грн. 86 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 875 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 609 грн. 83 коп. (а.с. 5-7). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.ст. 256, 261, 267 ЦПК України на час звернення позивача до суду з позовом 25 березня 2014 року сплив строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, комісійних виплат та штрафу у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такі самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення суми кредиту є право позивача вимагати повернення частини кредиту що залишився та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно до ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пунктом 5.4. Правил користування платіжною карткою, визначено, що строк погашення по Кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами без встановленого Мінімального обов'язкового платежу, проводиться у наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісяця за попередній місяць; строк погашення кредиту - у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (у полі MONTH). У п.5.10. Правил користування платіжною карткою, передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Відповідно до п.5.12. Правил користування платіжною карткою, строки позовної давності за вимог про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороду, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. З наданого суду апеляційної інстанції позивачем розрахунку заборгованості за даним кредитним договором станом на 28 лютого 2014 року загальна заборгованість за кредитним договором складає 12 086 грн., із них: заборгованість за кредитом - 2 544 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 228 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 500 грн., штраф (процентна складова) - 813 грн. 60 коп. (а.с. 76-78). Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування до позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» положень про строк позовної давності (а.с. 23). З заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та розрахунків заборгованості (а.с. 5-7, 72-78) за кредитним договором вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за період 24 січня 2008 року по 28 лютого 2014 року, з зазначеним позовом ПА КБ «Приватбанк» звернувся до суду першої інстанції 25 березня 2014 року (штамп вхідної кореспонденції (а.с. 2), тому колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що початковою датою періоду заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є дата звернення до суду з даним позовом з урахування строків позовної давності визначеної п.5.12. Правил користування платіжною карткою (5 років), тобто 25 березня 2009 року по 28 лютого 2014 року, а що стосується стягнення заборгованості за період з 24 січня 2008 року по 24 березня 2009 року, то в цієї частині позовних вимог слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Таким чином, заборгованість за кредитом обчислена в межах строку позовної давності складає 2 429 грн. 50 коп. (2 544 - 114,5); заборгованість за користування кредитом - 6 126 грн. 23 коп. (6 228 - 62,77); заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 500 грн., штраф (фіксована частина - 250 грн.; штраф (процента складова) 554 грн. 74 коп. (2 429,50 + 6 165,23 + 2 500) * 5%). За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 09 листопада 2008 року станом на 28 лютого 2014 року у загальному розмірі 11 899 грн. 47 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 429 грн. 50 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 165 грн. 23 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 500 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 554 грн. 74 коп. Усе вище зазначене свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, невірне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, що в свою чергу призвело до поверхового та неправильного вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог та документально підтверджених судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений за подачу позовної заяви у розмірі 217 грн. 83 коп.

Outcome: partial