Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У вересні 2018 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій вона просить суд позбавити відповідача права користування квартирою № 33 за адресою: м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 3а, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що відповідач не проживає за вказаною адресою, не користуються квартирою, не є членом її сімї, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. Ухвалою суду від 21.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не зявилася, надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, відзиву суду щодо позову не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст.\~223 ч. 4, 280\~ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 30.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON], що діяв як представник за довіреністю від імені [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу квартиру № 33 в жилому будинку № 3 а по проспекту Маяковського, в м. Запоріжжі, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 30.11.2017 року за реєстровим № 945. Відповідно до п. 5.1.1 договору купівлі продажу представник продавця зобовязаний в строк до 20.12.2017 року здійснити всі дії, необхідні для фактичної передачі квартири покупцю, тобто звільнити відчужувану квартиру від речей домашнього вжитку для вільного та безперешкодного користування нею покупцем, сплатити комунальні послуги, а також зняти з реєстрації з зазначеної квартири всіх громадян, які там мешкають, передати покупцю ключі, вчинити інші дії необхідні для реалізації покупцем права власності в повному обсязі. На запит суду з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надійшла відповідь, згідно якої [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], з 22.01.2008 року по теперішній час. Отже встановлено, що відповідач порушив умови п. 5.1.1 договору купівлі продажу від 30.11.2017 року. Вказаними діями [PERSON] порушується право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належною їй квартирою. Згідно п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до вимог ст.\~13\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим\~ст. 16 ЦК України, є усунення перешкод у користуванні власністю. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість предявлення до суду позову про\~усунення перешкод у користуванні власністю з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 386, ст. 391 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 319, 321\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383\~ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346\~ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, відповідно до ст. 68\~Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Відповідно до ст. 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що 30.11.2017 року [PERSON] набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS], при цьому у спірній квартирі зареєстрований відповідач, чим порушує право власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй квартирою. В матеріалах цивільної справи достатньо доказів, які підтверджують те, що [PERSON] не є власником спірної квартири, не несе обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, не є членом сімї позивача, при цьому, відповідач залишається зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, що спричиняє позивачу перешкоди у користуванні належній їй квартири, порушує її права власника, що має істотне значення. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав позивача, окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, слід звертати увагу, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, питання про зняття з реєстрації колишніх членів сімї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР та \~ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР\~та\~статтею 405 ЦК). Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12. 2014 року у справі № 6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Судові витрати у справі складаються із судового збору в сумі 704, 80\~грн., понесені позивачем і в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають пропорційному стягненню на її користь з відповідача. Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, пов'язаних з професійною правничою допомогою, суд враховує наступне. Відповідно до ст.\~15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137\~ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 3 ст. 137 ЦПК України передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір розумним та обґрунтованим (рішення у справі „Гуриненко проти України заява N 37246/04 п. 36). Приймаючи до уваги, що позивач в порушення ст. 137 ЦПК України не надав жодних доказів, які б підтверджували витрати на правову допомогу, тому в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial