Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 13 січня 1999 року померла його бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в передбачений законом строк у володіння спадковим майном. Окремої заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори останній не подавав, спадщину до 2015 року не оформляв. 07 листопада 2013 року помер батько позивача [PERSON]. [PERSON], подавши заяву про прийняття спадщини після смерті батька, дізнався, що останній, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв та одноосібно оформив спадщину після смерті [PERSON] 28 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі, а саме житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадщина перейшла у власність іншого спадкоємця батька позивача, який 25 листопада 2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. [PERSON], вказуючи на те, що оскаржуване свідоцтво видане з порушенням вимог закону та його прав, як спадкоємця за заповітом, просив про його скасування в судовому порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що позивачем не доведено належними та переконливими доказами факт прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] Також подали суду заяву про застосування позовної давності, вказуючи на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк на звернення до суду з позовом про скасування оскаржуваного свідоцтва. Представник третьої особи без самостійних вимог Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, проте направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу без особиситої участі представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідачки [PERSON], її представника [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали інвентарної справи житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 13 січня 1999 року померла бабуся сторін по справі [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Позивач, як спадкоємець за заповітом, після смерті [PERSON], а саме навесні 1999 року вселився та почав проживати в спадковому будинку, обслуговувати його, тобто в передбачений законом шестимісячний строк фактичного вступив у володіння спадковим майном. Окремої заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори останній не подавав, спадщину до 2015 року не оформляв. Вказані обставини визнавалися сторонами під час судового розгляду, зокрема й відповідачкою по справі та підтвердилися показаннями свідка [PERSON], а також письмовими доказами (а.с. 21-24, 37). Водночас спадщина після смерті [PERSON] в передбачений законом шестимісячний строк була прийнята сином спадкодавця та батьком сторін по справі - [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом. 25 листопада 2000 року [PERSON] звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу отримання правовстановлюючого документа на спадкове майно та в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину - житловий будинок №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. 07 листопада 2013 року [PERSON] помер. Сторони прийняли спадщину після смерті батька. 28 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі, а саме житлового будинку №92 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадщина перейшла у власність іншого спадкоємця [PERSON], який 25 листопада 2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 листопада 2000 року, оскільки вважає, що оскаржуване свідоцтво видане з порушенням вимог закону та його прав. Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, їх представників, суд виходить з наступного. Згідно п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та прийнята спадкоємцями до 01 січня 2004 року, а тому питання щодо порядку спадкування та кола спадкоємців регулюються нормами Цивільного кодексу України 1963 року. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України 1963 року). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК України 1963 року вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Згідно ст.ст. 560, 561 ЦК України 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом (ст. 562 ЦК України 1963 року). Позивач довів своє право на спадкування та на спадщину, при цьому заявив вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, видане на ім'я іншого спадкоємця. Проте належним, передбаченим законом способом захисту порушеного права спадкоємця є визнання свідоцтва частково або в повному обсязі недійсним. При цьому 30 березня 2016 року звернувшись до суду з позовом про скасування свідоцтва від 25 листопада 2000 року, [PERSON] пропустив передбачений законом строк позовної давності. Стороною відповідача подано суду заяву про застосування позовної давності. Згідно п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК України 1963 року). Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК України 1963 року). Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 76 ЦК України 1963 року). Позивач свої вимоги мотивував тим, що про наявність оскаржуваного свідоцтва він дізнався лише після смерті батька, тобто після 07 листопада 2013 року. Проте такі доводи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема: ?поясненнями позивача [PERSON], який вказував, що протягом всього життя він підтримував з батьком сталі, добрі стосунки, піклувався про нього, доглядав його в останні роки його життя, після смерті батька поховав його власними силами; -показаннями свідка [PERSON], який підтвердив факт наявності у 2010-2011 роках в [PERSON] інформації про оформлення його батьком спадщини після смерті [PERSON]; -письмовими поясненнями [PERSON] в сукупності з іншими письмовими доказами, в тому числі наданими стороною позивача (а.с. 23-32, 136) з яких слідує, що в 2005 році [PERSON] з метою проведення газу передав [PERSON] технічну та іншу документацію на успадкований житловий будинок, в тому числі й технічний паспорт від 06 грудня 2000 року в якому власником цього майна було зазначено [PERSON]; -письмовими матеріалами цивільної (а.с. 83, 94) та інвентарної (а.с. 35, 37, 41-42) справ з яких вбачається, що в 2000 році [PERSON] приймав безпосередню участь в оформленні [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], зокрема звертався за отриманням та отримав довідку на спадщину, яка в подальшому була використання його батьком для посвідчення своїх спадкових прав, тобто позивач знав про оформлення батьком спадщини. Таким чином обставини справи свідчать про те, що позивач був обізнаний про оформлення батьком усієї спадщини безпосередньо після її оформлення, своїх заперечень проти цього не висловлював. Встановлене свідчить про те, що спадкоємці [PERSON] добровільно провели поділ спадкового майна, а спір між сторонами виник лише після заявлення [PERSON] своїх прав на частку майна після смерті батька. Позивач в судовому засіданні не клопотав про поновлення йому строку на звернення з позовом до суду, а суд не знайшов підстав для цього. За встановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed