Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У 22.01.2021 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, уточнивши його у лютому 2021 р.. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 01.03.1971 р. по 02.11.2005 р., він працював на підприємстві відповідача - агломератником. 02.11.2005 р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В грудні 2020 р. він дізнався, що має право, відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 р., на одноразову допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільнені із підприємства йому не була виплачена одноразова допомога. Тому просить стягнути на свою користь невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну йому при звільненні у розмірі 4953,60 грн.; середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 03.11.2005 р. по 03.04.2010 р. у розмірі 74787,84 грн., а всього 79741,44 грн.. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що згідно п.п. 1.1 Галузевої угоди ГМК на 2005-2006 роки, ця угода була укладена між власниками підприємств, установ, організацій галузі, уповноваженими ними органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України та господарських об`єднань, з однієї сторони, та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі Центрального комітету, з іншої сторони, і набрала чинності 01.01.2005 р.. Між тим, ще у травні 2004 р. на підставі ЗУ «Про особливості приватизації підприємств Державної акціонерної компанії «Укррудпром» та розпорядження Кабінету Міністрів України, пакети акцій підприємств гірничо-металургійного комплексу, були передані до Фонду державного майна України України для приватизації. 13.09.2004 р. підприємство ВАТ «Північний ГЗК», було повністю приватизоване. При цьому, нові власники підприємства не брали участі в підписанні Галузевої угоди ГМК на 2005-2006 р.р.. Таким чином, дія Галузевої угоди ГМК на 2005-2006 р.р. не поширювалась на підприємство відповідача, оскільки воно не брало участі в її підписанні. Відповідно, колективним договором ВАТ «Північний ГЗК» на 2005-2006 р.р. виплата одноразової допомоги при звільненні не була передбачена. Тому вважає, що порушення права позивача на виплату сум, належних йому від підприємства відповідно до ст. 116 КЗпП України, відсутні, а його позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати вказаної одноразової допомоги є повністю необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача 01.03.1971 р. по 02.11.2005 р. агломератником. 02.11.2005 р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. При звільнені із підприємства йому не була виплачена одноразова допомога при виході на пенсію (а.с. 8-12, 13, 14). Пунктом 1.4 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, визначено сферу її застосування, а саме Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання. Відповідно до п. 6.1 Галузевої Угоди, сторона власника зобов`язана виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві. Таким чином, умовами Галузевої Угоди виплату одноразової допомоги при виході на пенсію працівникам підприємства та її розмір пов`язано виключно зі стажем роботи працівника на такому підприємстві і передбачено її виплату для працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємством. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Стаття 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. З врахуванням зазначеного, право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат дає наявність в нього стажу роботи у відповідача 20 років і більше. Із довідки № 1404 від 02.12.2020 р., наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила - 1651,20 грн.. Тому невиплачена одноразова допомога при виході на пенсію становить 4953,60 грн.. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови повної невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як повна невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку, при відсутності спору про їх розмір. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, за відсутністю спору про їх розмір, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки наданої відповідачем середньо-годинна заробітна плата перед звільненням за два останні місяці перед звільненням позивача - за вересень-жовтень 2005 р. становила 9,60 грн., що при 7.2 годинному робочому дні становить 69,12 грн. - середньоденна заробітна плата. Кількість робочих днів затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 03.11.2005 р. по 03.04.2010 р., становить 1082 робочих дні. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі - 74787,84 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою ним за подачу позову 908 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ЗУ «Про колективні договори і угоди»,

Outcome: approved