Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

У березні 2016 року позивач, що дії від себе та від імені неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де треті особи - [PERSON] , [PERSON] , Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської у м. Дніпро ради, про визначення порядку користування квартирою та вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі ордеру на вселення вона в червні 1986 року була вселена в квартиру [ADDRESS] , як член родини разом із батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та сестрою [PERSON] , [INFO] . Власником паю в Житлово-будівельному кооперативі № 378 є відповідач [PERSON] , яка 27.06.1996 в повному обсязі сплатила його вартість, тому згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.02.2012, виданого 17.02.2012 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, є власницею квартири [ADDRESS] . Спірна квартира [ADDRESS] складається з: коридору -1 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати - 2 площею 17,1 кв.м., житлової кімнати -3 площею 13,6 кв.м., житлової кімнати - 4 площею 11,5 кв.м., кладової - 5 площею 0,6 кв.м., кухні - 6 площею 8,2 кв.м., санвузлу - 7 площею 3,3 кв.м., балкону -І площею 0,8 кв.м., лоджії -ІІ площею 1,8 кв.м., загальна площа становить 62,6 кв.м., житлова площа - 42,2 кв.м. Позивач зазначає, що при отриманні паспорта у 1996 році була зареєстрована в даній квартирі, яка є її єдиним місцем реєстрації та проживання, іншого житла вона не має. Відповідно до ч.1 ст.145 ЖК України її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , також набули право користування даною квартирою та зареєстровані разом з матір`ю за даною адресою. На теперішній час у квартирі проживають батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за даною адресою з 13.06.1986. Сестра позивача - [PERSON] , на даний час навчається, проживає та тимчасово зареєстрована у м. Києві , однак, як член сім`ї власника, має право користування даною квартирою. Позивач зазначила, що у 2008 році маючи певні вади здоров`я, змогла працевлаштуватися лише у м. Сватове Луганської області, куди була змушена виїхати та проживає там з дітьми по теперішній час. Незважаючи на те, що з цього часу у спірній квартирі вона не мешкала, однак зв`язку з квартирою не втрачала, за наданими адміністрацією Житлово-будівельного кооперативу №378 розрахунками сплачувала комунальні послуги у розмірі визначеної частки. Її мати [PERSON] , яка з 2012 року є власником вказаної квартири, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , що діє також в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21.05.2015 у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду дане рішення залишено без змін та набрало законної сили. На теперішній час [PERSON] перешкоджає позивачці та її дітям у проживанні в квартирі [ADDRESS] , не надає ключі від вхідних дверей та відмовляє у наданні окремої кімнати для їх проживання. Позивач неодноразово зверталася до матері щодо надання можливості приїхати та мешкати у квартирі, оскільки іншого постійного житла вона та її діти не мають, проте між сторонами склалися недоброзичливі стосунки та [PERSON] чинить їм перешкоди в користуванні житлом. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд вселити її разом із дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартиру [ADDRESS] та визначити порядок користування квартирою, виділивши їй разом з дітьми житлову кімнату №4 площею 11,5 кв.м., відповідачам - кімнати №№2, 3 площею 17,1 кв.м. та 13,6 кв.м. відповідно, інші приміщення залишити у загальному користуванні співмешканців (а.с.5-6, 54-55 т.1). Протокольною ухвалою суду від 24.10.2016 змінено процесуальний статус третіх осіб [PERSON] та [PERSON] та залучено їх до участі у справі в якості співвідповідачів (а.с.62 т.1). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2016 ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було задоволено (а.с.80-81 т.1). Ухвалою судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.12.2016 залишено без змін (а.с.108-111 т.1). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2016 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.138-141 т.1). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2017 справу передано для розгляду судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г. (а.с.143 т.1). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана судова справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Подорець О.Б. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні (а.с.28 т.2). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження (а.с.29 т.2). Ухвалою суду від 06 травня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.35 т.2). 19 липня 2019 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Костогриз О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Зокрема пояснив, що позивач вселилася в спірну квартира на підставі ордеру. [PERSON] є інвалідом з дитинства, якій складно працевлаштуватися, тому остання вимушена була виїхати за межі м. Дніпра для працевлаштування, що також встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року. Також вказав, що між донькою та матір`ю існують недоброзичливі стосунки та проживання позивача разом з дітьми в квартирі без визначення порядку користування буде неможливим. Спірна квартира є єдиним житлом позивачки та її дітей і вона не втратила інтересу до спірного житла, оскільки проживала в квартирі до 2008 року, виїхала вимушено, сплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] в судову засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки між нею та донькою дійсно існує конфліктна ситуація з приводу чоловіків, яких вона приводить додому. Крім того, відповідач пояснила, що не заперечує проти проживання онуки [PERSON] у квартирі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лютий О.В. проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, пояснивши, що оскільки [PERSON] примусово не була виселена, а тому не може бути і вселена. Також зазначив, що доказів перешкод у користуванні спірною квартирою суду з боку сторони позивача не надано. На теперішній час позивач виїхала за кордон, її молодша донька проживає з батьком в м.Сватове. Представник третьої особи - Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської у м. Дніпро ради, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та вирішення справи у відповідності до закону. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі ордеру на вселення [PERSON] , [INFO] , в червні 1986 року була вселена в квартиру [ADDRESS] , як член родини разом з батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та сестрою [PERSON] , [INFO] . Власником паю в Житлово-будівельному кооперативі № 378 є відповідач [PERSON] , яка 27.06.1996 в повному обсязі сплатила його вартість, тому згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.02.2012, виданого 17.02.2012 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, є власницею спірної квартири [ADDRESS] . Спірна квартира [ADDRESS] складається з: коридору -1 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати - 2 площею 17,1 кв.м., житлової кімнати -3 площею 13,6 кв.м., житлової кімнати - 4 площею 11,5 кв.м., кладової - 5 площею 0,6 кв.м., кухні - 6 площею 8,2 кв.м., санвузлу - 7 площею 3,3 кв.м., балкону -І площею 0,8 кв.м., лоджії - ІІ площею 1,8 кв.м., загальна площа становить 62,6 кв.м., житлова площа - 42,2 кв.м. Судом встановлено, що позивач зареєстрована у спірній квартирі з 1996 року, поновлена реєстрація 10.03.2016. Неповнолітні діти позивача [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю зареєстровані в даній квартирі та мають право проживання в даному житловому приміщенні, що відповідає вимогами ч.1 ст.145 ЖК України. Згідно з вимогами ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.145 ЖК України, члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно зі ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до вимог ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до роз`яснень наданих у п.39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] вселилась в спірну квартиру на правах члена родини і не втратила статус члена сім`ї і на тепер. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , що діє також в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року вищезазначене рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2015 року залишено без змін (а.с.165-167, 168-172 т.1). Даними рішеннями судів встановлено, що не проживання з 2008 року [PERSON] у спірній квартирі у зв`язку з перебуванням в іншій місцевості, оскільки саме там можливо було через вади здоров`я працевлаштуватися та заробляти на життя, є поважною причиною. Крім того, зазначеними рішеннями судів встановлено, що позивач [PERSON] з 30.05.2012 сплачує комунальні послуги за визначену їй частку. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд не може погодитися з поясненням представника відповідача [PERSON] - адвоката Лютого О.В. проте, що на теперішній час позивачці ніхто не перешкоджає у користуванні спірною квартирою, оскільки саме відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти проживання [PERSON] в спірній квартирі. Розглядаючи справу, суд враховує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача та її неповнолітніх дітей, які мають право користування даним житловим приміщенням, враховуючи, що під час розгляду справи відповідач [PERSON] заперечувала проти проживання [PERSON] у квартирі, що спростовує доводи сторони відповідача про відсутність перешкод у користуванні житлом, враховуючи те, що між сторонами виникла конфліктна ситуація, тому суд вважає задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з кожного на користь [PERSON] по 367 гривень 47 копійок судових витрат.

Outcome: approved