Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Десята Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], з яким позивач протягом останніх 10 років проживала однією сім'єю як подружжя. Вказувала, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно та заведена спадкова справа, проте позивач не може її прийняти, оскільки факт спільного проживання позивача та померлого, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу не підтверджений належними документами. Позивач просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2004 р. по день смерті [PERSON], визнати позивача спадкоємцем першої черги та зобов'язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на 1/2 частину спадщини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили, що між позивачем та [PERSON] мали місце фактичні шлюбні стосунки, проживали разом, вели спільне господарство, побут, разом працювали, піклувалися один про одного. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини своєї неявки суд не повідомили, заперечень на позов не надали, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та за згодою позивача ухвалити у справі заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Представники Десятої Київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, просили розглядати справу у їх відсутність та прийняти рішення згідно з вимогами чинного законодавства України, а також направили до суду копію спадкової справи № 467/2015 щодо майна померлого [PERSON] Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направили, просили розглядати справу у їх відсутність та ухвалити рішення згідно з вимогами чинного законодавства України. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази їх у сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Законодавцем встановлено, що «сім'я» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов'язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов'язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім'ї не існує спеціального порядку реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Норма статті 256 ЦПК України щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року. Згідно з роз'ясненнями Верховного суду України від 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право. Виходячи з наведеного, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Позивач вказує, що встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу необхідно їй для реалізації свого права на частку спадкового майна, а саме творчого спадку померлого, яке набуто за час спільного проживання. З пояснень позивача вбачається, що з [PERSON] [PERSON] почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство з вересня 2003 року і проживала разом з ним до дня його смерті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть 03.02.2015 р., актовий запис № 124 (а.с. 98). Десятою Київською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2015 року відкрито спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] № 467/2015 (а.с. 96-108). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулася відповідач [PERSON] (донька померлого) (а.с. 97). Позивач [PERSON] у травні 2015 року також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (а.с. 104), проте отримала відповідь про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю у неї документів, що підтверджують право позивача на спадщину за законом (а.с. 108). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частина 2 ст. 1259 ЦК України визначає, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Вбачається, що особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач на підтвердження заявлених позовних вимог в якості доказів наявності факту спільного проживання надала копії поштових надходжень на ім'я [PERSON], копії згадок у творах [PERSON], фотографії, копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, афіши. Крім того, на підтвердження факту проживання однією сім'єю позивача з померлим [PERSON] в судовому засіданні за клопотанням представника позивача допитано свідків. Так, свідок [PERSON] пояснив, що вперше побачив позивача та [PERSON] разом на початку 2000 років, вони проживали однією сім'єю, їх пов'язували подружні стосунки, велося спільне господарство. Вказував, що неодноразово зупинявся у них, коли приїздив до Львова. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] був його другом, позивача також знає, познайомився з нею, коли [PERSON] привів [PERSON] на виставку і представив як дружину. Вони проживали разом у [PERSON], вели спільне господарство та спільно займалися творчістю. Вказував, що разом вони почали жити десь з 2003 року, діти знали що вони разом проживають. [PERSON] та [PERSON] часто гостювали у нього разом, лишалися ночувати. Свідок [PERSON] пояснила, що була знайома з померлим більше 10 років, [PERSON] також знала, бо вони жили разом, підтримували один одного та часто бували у неї в гостях. Свідок також пояснила, що і вона часто їх відвідувала, разом вони жили більше п'яти років, як подружжя. Також, в матеріалах справи міститься Акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] та [PERSON], складений 22 квітня 2015 року комісією Белеївської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області про те, що [PERSON] проживав і разом вів спільне господарство з [PERSON] з 2004 року до дня його смерті (а.с. 40). Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Cуд приймає до уваги покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки та ведення ними спільного господарства в період часу з 01 січня 2004 року по [INFO], а також пояснення позивача та наявні в матеріалах справи докази. Натомість, відповідачами [PERSON] та [PERSON] заперечень на позов не надано, позовні вимоги [PERSON] у встановленому законом порядку не спростовано, а обставин, які б свідчили про відсутність підстав для встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з померлим, в ході розгляду справи не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] щодо проживання однією сім'єю чоловіка та жінки у період з 01 січня 2004 року по [INFO] між [PERSON] та [PERSON] та щодо визнання за позивачем права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] Позовні вимоги про зобов'язання 10-ї Київської державної нотаріальної контори видати позивачу свідоцтво про право на 1/2 частину спадщини задоволенню не підлягають, оскільки не грунтуються на вимогах закону.

Outcome: partial