Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] о 18-54 год. відповідач [PERSON] на власній сторінці у соціальній Інтернет-мережі Facebook розмістив публікацію, в якій поширив наступну інформацію: « [INFO] ! Хочу рассказать Вам свою историю с мусорогеокадастровой шоблой, которая началась в июле 2019 и продолжается по сей день! В июле 2019 ко мне в хозяйство (Токмакский р-он) приехало мусорило по [PERSON] , бывший работник ОБЭП, изгнанный за любов к деньгам в участковые, и предложил мне «крышу» за 30 000 грн.!!! Был послан по известному всем адресу из 3х букв, с сопроводительной запиской об использовании земли согласно утвержденного проекта севооборота! Уехало оно тихо и спокойно, но написало заявление в Пологовское отделение полиции о якобы имеющихся нарушениях с моей стороны по целевому использованию земли! …» (мова оригіналу). На переконання позивача, неправдива інформація, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію, оскільки вказана інформація була поширена в той час, коли він працював дільничним офіцером поліції сектору превенції Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області та входив до складу районної робочої групи з організації проведення у Токмацькому районі заходу «Врожай - 2019». Враховуючи, що інформація, яка була поширена [PERSON] , є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, [PERSON] просить суд: зобов`язати відповідача спростувати інформацію, поширену [PERSON] на власній сторінці у соціальній Інтернет-мережі [INFO] , а саме: « [INFO] ! Хочу рассказать Вам свою историю с мусорогеокадастровой шоблой, которая началась в июле 2019 и продолжается по сей день! В июле 2019 ко мне в хозяйство (Токмакский р-он) приехало мусорило по [PERSON] , бывший работник ОБЭП, изгнанный за любов к деньгам в участковые, и предложил мне «крышу» за 30 000 грн.!!! Был послан по известному всем адресу из 3х букв, с сопроводительной запиской об использовании земли согласно утвержденного проекта севооборота! Уехало оно тихо и спокойно, но написало заявление в Пологовское отделение полиции о якобы имеющихся нарушениях с моей стороны по целевому использованию земли!!!», шляхом повідомлення на власній сторінці у соціальній Інтернет-мережі Facebook про ухвалене рішення та опублікувати на власній сторінці текст резолютивної частини рішення на наступний день з моменту набуття ним законної сили (без зазначення персональних даних щодо місця реєстрації та реєстраційного номеру облікової картки платника податків); стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 140000,00 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. За вказаних обставин та у відповідності до вимог ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 16, 201, 269, 270, 277, 280, 1167 ЦК України позивач звернувся в суд з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з мотивів, наведених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник-адвокат Севастьянов Р.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вважають, що позов є безпідставним та таким, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи. Крім цього, пояснили, що зв`язок між дописом у Фейсбук та особою позивача відсутній та ідентифікація позивачем себе із даним дописом є лише домислом самого позивача. Крім того, у відзиві на позовну заяву, який відповідач раніше надав до суду, [PERSON] зазначив, що окремі цитати із допису не потребують окремого обґрунтування, оскільки даний допис не вказує на позивача вцілому і, тим більше, не направлений на приниження його честі, гідності або ділової репутації. Також відповідач зауважив про те, що якщо позивач вважає, що оспорюваний допис у Фейсбук стосується конкретно його особи, то він може скористатись правом на відповідь. Представник відповідача - адвокат Севастьянов Р.Ю. у судовому засіданні наголосив на стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у разі відмови у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст.ст. 13, 89 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За загальними положеннями ЦПК України, суд під час ухвалення рішення зобов`язаний вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Стаття 28 Конституції України, а також ст.ст. 297, 299 ЦК України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України відносяться до особистих немайнових благ. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Крім того, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, [INFO] о 18:54 год. відповідач [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук (англ. Facebook) виклав публікацію, автором якої є він сам. У вищевказаній публікації [PERSON] поширив наступну інформацію: «Добрый день, друзья ФБ и по жизни! хочу рассказать Вам свою историю с мусорогеокадастровой шоблой, которая началась в июле 2019 и продолжается по сей день! В июле 2019 ко мне в хозяйство (Токмакский р-он) приехало мусорило по [PERSON] , бывший работник ОБЭП, изгнанный за любов к деньгам в участковые, и предложил мне «крышу» за 30 000 грн.!!! Был послан по известному всем адресу из 3х букв, с сопроводительной запиской об использовании земли согласно утвержденного проекта севооборота! Уехало оно тихо и спокойно, но написало заявление в Пологовское отделение полиции о якобы имеющихся нарушениях с моей стороны по целевому использованию земли! …» (а.с. 10-15). Суд звертає увагу що, крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приймаючи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 132/1489/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування». Згідно зі статтею 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року)». Враховуючи викладене, суд вважає, що факти, які б доводили, що зазначене вище висловлювання відповідача [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук (англ. Facebook) мотивоване цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , відсутні з огляду на таке. Судом встановлено, що на час опублікування зазначеної вище публікації, позивач являвся публічною особою - старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області та входив до складу районної робочої групи з організації проведення у Токмацькому районі заходу «Врожай - 2019» (а.с. 19, 8-9). В матеріалах справи містяться матеріали перевірки, які були внесені до ЄО Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області за № 3568 від 24.06.2020 за повідомленням [PERSON] щодо законності використання [PERSON] наданих йому в оренду земельних ділянок (а.с. 99-158). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість (див., наприклад, рішення у справі «Нью-Йорк Таймс проти Салівана» (NewYorkTimes v. Sullivan) чи «КуртісПаблішінгКо. проти Батса» (CurtisPublishingCo. v. Butts)). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Українська Прес- Група» проти України (заява № 72713\\01) рішення від 29 березня 2005 року Європейський суд вирішив, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. І що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для судової критики і пильного нагляду, це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Належних та допустимих доказів того, що поширена відповідачем інформація стосовно позивача є недостовірною судом не здобуто, а позивачем не доведено, що вказана інформація порушує його особисті немайнові права та взагалі, що поширена інформація стосується саме його особи. Разом з тим, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (ст. 30 Закону України «Про інформацію»). Окремо слід зауважити, що позивач взагалі не зазначав у позові вимогу про визнання вищевказаної інформації недостовірною, а лише просив зобов`язати відповідача спростувати певну інформацію, викладену ним же самим на своїй персональній сторінці у соціальній мережі. Враховуючи викладене, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах щодо зобов`язання відповідача спростувати інформацію необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди із відповідача на користь позивача в розмірі 140000,00 грн. слід відмовити, оскільки зазначена вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності, ділової репутації шляхом спростування інформації, у задоволенні якої відмовлено, підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди немає. Крім того, слід зазначити, що дана вимога не підтверджена жодним належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, зокрема в частині витрат відповідача на правову допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн., слід вказати наступне. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги тана підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд встановив, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що судові витрати, які відповідач поніс та планує понести у зв`язку із розглядом справи, складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Також зауважив, що детальний розрахунок та документальне підтвердження розміру судових витрат буде подано суду пізніше, хоча на момент подання відзиву до суду відповідач вже мав укладений договір про надання правової допомоги № 515 від 01.09.2020 з адвокатом Севастьяновим Р.Ю., що підтверджується ордером про надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1017884 від 17.09.2020. Крім того, при розгляді справи по суті ані відповідачем, ані його представником не надано суду жодних доказів (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, рахунків тощо) для встановлення розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (у тому числі - щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу). Наявність у справі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1017884 від 17.09.2020 (а.с. 77) не є підтвердженням здійснення відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою. Беручи до уваги, що ані відповідачем, ані його представником до відзиву та під час розгляду справи по суті та до закінчення судових дебатів не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та взагалі не подано жодних доказів на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, не конкретизовано розміру судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, зокрема в частині витрат відповідача на правову допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн. Окремо слід вказати, що надати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідач не має права, оскільки до закінчення судових дебатів у справі сторона не робила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed