Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У березні 2015 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву - ПАТ «КиївЗНДІЕП» (далі ПАТ «КиївЗНДІЕП») про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи тим, що з 3 вересня 2012 року працював у ПАТ «КиївЗНДІЕП» на посаді генерального директора. Починаючи з вересня 2014 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату, у зв'язку з чим станом на 3 грудня 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 29 383 грн. 60 коп. Тому, позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість та 44 389 грн. 26 коп. заробітної плати за період з 1 грудня 2014 року по 28 лютого 2014 року, що разом складає 73 772 грн. 86 коп., а також 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу не виплати заробітної плати. Під час судового розгляду представник позивача неодноразово збільшував позовні вимоги. Востаннє просив стягнути заборгованість по заробітній платі до 30 травня 2015 року у розмірі 108 162 грн. 12 коп. та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Надав письмові заперечення (а.с. 14-15, 34-35). Зазначив, що заборгованості по заробітній платі перед позивачем немає, оскільки позивач був звільнений з посади генерального директора з 7 вересня 2014 року. Довідка про заборгованість відповідача перед позивачем станом на 3 грудня 2014 року, на котру посилається позивач як на підставу для стягнення заборгованості по заробітній платі, не є належним та допустимим доказом наявної заборгованості товариства перед позивачем, оскільки вона підписана позивачем, котрий на час її підписання з товариством не перебував у трудових відносинах. Згодом до судового засідання представник відповідача не з'явився. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що з 3 вересня 2012 року позивач [PERSON] працював на посаді генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП». Наказом генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 22 липня 2014 року, котрий виданий позивачем як директором товариства, переведено всіх працівників товариства з 1 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року на режим роботи неповної зайнятості один день на місяць, робочий день вважається перше число місяця (а.с. 41). 5 серпня 2014 року наказом Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України [PERSON] позивача відсторонено від виконання обов'язків з 7 серпня 2014 року (а.с. 16-17). Наказом Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України [PERSON] № 391 К/ОС від 10 вересня 2014 року розірвано контракт від 31 жовтня 2012 року № 27, укладений між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON] та звільнено позивача із займаної посади генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 12 вересня 2014 року (а.с. 18). Підстави вказаного звільнення позивача було предметом оскарження в судовому порядку. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, котре ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишене без змін, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа ПАТ «КиївЗНДІЕП» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі відмовлено (а.с. 80-86). Відтак, позивач є звільненим із займаної посади з 12 вересня 2014 року. Тому, доводи позивача та його представника про невиплату заробітної плати за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року є безпідставними. Крім того, в обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач посилається на довідку від 3 грудня 2014 року, відповідно до котрої [PERSON] працює на посаді генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» та заборгованість товариства перед ним станом на 3 грудня 2014 року становить 29 383 грн. 60 коп. (а.с. 6). Водночас, вказана довідка не є належним та допустимим доказом у справі щодо підтвердження заборгованості товариства перед позивачем, оскільки вона підписана самим позивачем 3 грудня 2014 року в період, коли він не перебував у трудових відносинах з товариством. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів щодо заборгованості по заробітній платі за період з вересня по грудень 2014 року, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з грудня 2014 року по 30 травня 2015 року, оскільки у вказаний період сторони між собою у трудових правовідносинах не перебували. Доводи представника позивача, зазначені у додаткових поясненнях від 24 червня 2015 року, 28 серпня 2015 року про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки є недоведеними та виходять за межі предмету вказаного спору, оскільки позивачем чи його представником в порушення положень ст. 31 ЦПК України не надано заяву про збільшення позовних вимог. Разом з цим, це не позбавляє позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, позивачем не доведено порушення відповідачем його трудових прав з приводу невиплати заборгованості по заробітній платі, факт завдання моральної шкоди, причинний зв'язок між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed