Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі рішення Красноокнянського районного суду від 16 квітня 2013 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO], у розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку ,але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25 березня 2013 року , щомісячно , до досягнення дитиною повноліття. Підставою позову про зменшення розміру аліментів позивач зазначає погіршення матеріального становища, яке обґрунтовує тим, що на час винесення рішення суду про стягнення з нього аліментів вони з відповідачем проживали разом, вели спільне господарство і стягнення у такому розмірі не було для нього відчутним. Але 02 лютого 2014 року їх шлюб з відповідачем було розірвано і вже тривалий строк він проживає окремо. У зв»язку із підвищенням цін на комунальні послуги, необхідністю оплати за оренду квартири ,закупівлі дров та вугілля, його матеріальний стан значно погіршився і тому позивач просив зменшити розмір стягуваних з нього аліментів з 1/2 частини заробітної плати до 1/4 частини заробітної плати. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги і просив їх задовольнити, посилаючись на те , що у нього важкий матеріальний стан, а відповідач ,маючи співмешканця, перебуває у кращому матеріальному стані. Представник позивача підтримав позицію позивача , додавши, що після всіх відрахувань із заробітної плати позивач фактично отримує лише близько 900 грн, що майже унеможливлює дотримання права останнього на відповідний рівень життя як інтелігентної людини та вчителя. Відповідач позов не визнала та пояснила, що ,на її думку, підстав для задоволення позову в частині зменшення розміру аліментів на утримання їх спільної з позивачем дитини [PERSON] немає, так як позивач працює, доказів погіршення матеріального стану він не надав. Крім того, позивач вже тривалий час не сплачував аліменти ,посилаючись на відсутність роботи,однак навіть після офіційного працевлаштування у січні 2016 року аліменти продовжував не платити. Зараз же утримання заборгованості по аліментам і щомісячне стягнення аліментів дійсно складає велику суму,але це відбувається з вини самого позивача,який допустив таку велику заборгованість. До то ж дитина тривалий час хворіла і продовжує перебувати на обліку і потребує реабілітації після хвороби. Вислухавши пояснення сторін, представника позивача та перевіривши матеріали справи та надані докази, судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO], у розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку ,але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25 березня 2013 року , щомісячно , до досягнення дитиною повноліття. (а.с.6 ). Обрунтовуючи позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів, [PERSON] підставою позову зазначив зміну його матеріального стану. Так, на даний час позивач працює вчителем Старокульнянської ЗОШ Подільського району Одеської області і його заробітна плата з січня 2016 по серпень 2016 року склала 25676 грн 44 коп /а.с.8/. Відомостей про виплату аліментів немає. Разом з тим , у судовому засіданні було встановлено, що позивачем була допущена заборгованість по сплаті аліментів і станом на 01 вересня 2016 року заборгованість склала 29308 грн 56 коп./а.с.27/ Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2 та 3 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття . Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до довідки районного відділу освіти Подільської РДА , із заробітної плати позивача, яка в нарахуванні складає 4239,75 грн., після відрахування всіх обов»язкових платежів та стягнення аліментів на загальну суму 2389,1 грн., із яких 682 грн. 60 коп. стягнуто у рахунок заборгованості по аліментам, на руки останній отримав 981 грн 49 коп.( а.с.27) . Суд бере до уваги , що такий скрутний матеріальний стан позивача склався саме через неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов»язків щодо сплати аліментів та утворення заборгованості, що спричинило стягнення з останнього 70% заробітної плати. При цьому позивач не надав будь-яких доказів щодо неможливості сплати аліментів з моменту працевлаштування, як і не надав доказів здійснення ним оплати за оренду квартири тощо. Посилання ж позивача на збільшення суми комунальних витрат не може бути прийнято до уваги, так як таке збільшення торкнулося не лише сім»ї позивача, а і сім»ї відповідача . При цьому суд звертає увагу позивача щодо хибності його думки про можливість кращого матеріального становища відповідача через можливість отримання доходів від співмешканця. Так як саме батьки ,відповідно до ст. 180 СК України ,зобов»язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Разом з тим, суд вважає, що отримання позивачем на руки заробітної плати, розмір якої складає значно менше прожиткового мінімуму , ставить останнього у скрутне матеріальне становище . Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому суд повинен при вирішенні справи захищати законні права як позивача, так і відповідача , при цьому не порушуючи права позивача на достатній рівень життя. При цьому суд ураховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Тому суд прийшов до висновку ,що для забезпечення умов життя, звичних для дитини, достатніх для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, на яке дитина має право, враховуючи наявність можливості позивача щодо утримання дитини за його матеріальним становищем та станом здоров'я та інших обставин, відповідно до ст..182 СК України, з позивача на утримання неповнолітньої дитини слід стягнути 1/3 частини всіх видів заробітку, тобто позов слід задовольнити частково. Посилання позивача та представника позивача на те, що на одну дитину аліменти стягуються виключно в розмірі 1/4 частини доходів, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, тому не можуть бути прийнятими судом до уваги.

Outcome: partial