Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у 1978 році її бабусі, батьку та його брату була надана квартира[ADDRESS]. Як член сімї вона була зареєстрована в квартирі з 2004 року та постійно проживала в квартирі разом з бабусею. Згодом через сімейні обставини, вона вимушена була тимчасово проживати в іншому місці, але продовжувала відвідувати бабусі та час від часу залишалась проживати в квартирі. Скориставшись її відсутністю [PERSON] подала позов до суду та заочним рішенням суду її було визнано такою, що втратила право користування житловою квартирою. У подальшому дане рішення було скасовано. На підставі заочного рішення суду її було знято з реєстрації та в квартирі був зареєстрований племінник [PERSON] - [PERSON], оскільки остання вже використала право на приватизацію. [PERSON] подав заяву до виконавчого комітету Вишневої міської ради та приватизував вищевказану квартиру на своє імя на підставі розпорядження органу приватизації виконавчого комітету №1 від 27 січня 2015 року. 27 січня 2015 року [PERSON] також отримав свідоцтво про право власності на квартиру та провів державну реєстрацію права власності. Вказала, що приватизація кватири є незаконною та порушує її права. Так, заочне рішення про визнання її такою, що втратила право користування кватирою, у подальшому було скасовано та при новому розгляді справи рішенням суду було відмовлено в задоволенні позовних вимог. При проведенні приватизації квартири вона не надавала згоди, як наймач квартири відповідно до ст.ст. 65, 65-1 ЖК УРСР та с.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». [PERSON] був формально зареєстрований в квартирі, але має на праві власності будинок в с.Великі коровниці Бердичівського району та проживає там разом зі своєю сім'єю. Просила суд визнати недійсною приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати розпорядження органу по оформенню права власності на обєкт нерухомого майна виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області №1 від 27 січня 2015 року; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про на житло від 27 січня 2015 року, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсною реєстрацію місця проживання [PERSON] в кватирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати його таким, що не набув право користування жилим приміщенням та зобов'язати Києво-Святошинський РВ ДМС України в Київській області зняти [PERSON] з реєстрації; вселити її в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] надати їй ключі від квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2019 року позовні вимоги в частині вселення, зобов'язання вчинити дії, а також визнання недійсної реєстрації місця проживання, визнання особи такою, що не набула права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання - залишено без розгляду за заявою позивача. У судове засідання позивач та представник позивача не з'явились. Подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що він знявся з реєстраційного обліку та позовні вимоги [PERSON] щодо приватизації підтримує. У судове засідання [PERSON] не з'явилась. Подала суду заяву про визнання позовних вимог в частині визнання недійсною приватизації, визнання незаконним та скасування розпорядження №1 від 27 січня 2015 року, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності. Просила справу слухати в її відсутність. У судовому засіданні представник виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області просив вирішити спір відповідно до чинного законодавства. У судове засідання представник Києво-Святошиського районного відділу Управління Державної міграційної служби України ЦМУ ДМС України у м.Києві та Київській області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Подали суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинсько районної ради народних депутатів Київської області від 15 травня 1978 року № 250/5 [PERSON] на сім'ю з чотирьох чоловік ([PERSON], чоловік [PERSON], сини [PERSON], [PERSON] та [PERSON]) було видано 06 червня 1978 року ордер № 012343 на вселення у трикімнатну квартиру [ADDRESS]. За даними довідки за Формою 3, виданої КП «УМГ» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03 вересня 2014 року за №1006, та паспорта позивача вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS], і є власником особового рахунку на цій житловій площі. [INFO] помер син позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20 березня 2002 року. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 січня 2003 року. 03 червня 2004 року за вказаною адресою була зареєстрована внучка позивача [PERSON], 1991 року народження, що підтверджується довідкою за Формою 3, виданою КП «УМГ» Вишневої міської ради від 03 вересня 2014 року за №1006. [INFO] помер син позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 червня 2014 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст.8 вищевказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Судом встановлено, що 30 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо передачі у приватну власність квартири [ADDRESS] на одну особу - [PERSON]. Розпорядженням органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 1 від 27 січня 2015 року передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] - [PERSON] 27 січня 2015 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житло, що заходиться за адресою: [ADDRESS]. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. На підставі вищевказаного рішення [PERSON] було знято з реєстраційного обліку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2015 року вищевказане рішення було скасовано та в подальшому при новому розгляді справи рішенням суду від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову [PERSON] Дане рішення набрало законної сили. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно дост. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що при передачі в приватну власністю [PERSON] спірної квартири не було надано письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї наймача, а саме - [PERSON] Тому оскаржуване розпорядження та видане на його підставі свідоцтво порушують право позивача на отримання своєї частини квартири у приватну власність. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач надавала таку згоду. Зважаючи на встановлені судом обставини, позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги про визнання приватизації недійсною, то слід вказати, що приватизація здійснюється встановленою законом процедурою, а саме уповноваженим органом приймається розпорядженням, на підставі якого видається правовстановлюючий документ. Чинним законодавством не встановлено такого способу захисту як визнання приватизації недійсною, оскільки при розгляді такої категорії справ судом перевіряється законність прийняття розпорядження та виданих правовстановлюючих документів. Тому в цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволенні, так як визнання незаконними та скасування розпорядження і свідоцтва є фактично визнання приватизації неправомірною. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed