Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 15.09.1988 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер [INFO] року. Після смерті її чоловіка відкрилась спадщина на належне йому майно серед якого житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка по [ADDRESS]. За життя спадкодавцем не було складено заповіт, а тому вона як дружина покійного та відповідачі як його діти є спадкоємцями першої черги за законом. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 03.07.2013 року спірний житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований у [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. В подальшому рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17.02.2016 року визнано за нею право власності на 31/100 частку вказаного житлового будинку як на частку у спільному майні подружжя та на 23/100 частки цього будинку в порядку спадкування, а всього на 54/100 житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, у [ADDRESS]. Цим рішенням суду апеляційної інстанції також визнано право власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на 23/100 частини вказаного будинковолодіння за кожним в порядку спадкування. Оскільки їй на праві власності належить 54/100 частини житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 0,0752 га, що належала [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.07.2005 року, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, вважає, що за нею слід визнати право власності на 54/100 вказаної земельної ділянки в порядку ч. 4 ст. 120 ЗК України, а за відповідачами по 23/100 частини за кожним відповідно. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати за нею право власності на 54/100 частини земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,0752 га; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 23/100 частини за кожним в спадковому майні, що залишилось після смерті [PERSON], а саме земельної ділянки площею 0,0752 га, що розташована по [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилась, про причини своєї неявки не повідомила. В її інтересах діяла представник, яка в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважаючи, що норм ч. 4 ст. 120 ЗК України на спірні правовідносини не поширюються та частки сторін у праві власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не можуть вважатись пропорційними їх часткам у праві власності на будинок. Звертала увагу суду на те, що право власності позивача на частку у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами відповідно до рішення суду, у встановленому законом порядку не зареєстроване. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 15.09.1988 року між позивачкою та [PERSON], який помер [INFO] року, було укладено шлюб (а/с 5,6). У відповідності до вимог ч. 1,2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У відповідності до вимог ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Судом встановлено, що відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 22.05.2005 року, виданого на підставі рішення 33 сесії Чернівецької міської ради від 28.04.2005 року №739, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка по [ADDRESS], площею 0,0752 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а/с 7). У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з обставин встановлених рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 03.07.2013 року, житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований на [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] (а/с 8-9). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17.02.2016 року, визнано за позивачкою право власності на 31/100 частку вказаного житлового будинку як на частку у спільному майні подружжя та на 23/100 частки цього будинку в порядку спадкування, а всього на 54/100 житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, у [ADDRESS]. Цим рішенням суду апеляційної інстанції також визнано право власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на 23/100 частини вказаного будинковолодіння за кожним в порядку спадкування (а/с 10-12). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору у відповідності до вимог ч. 2 ст. 120 ЗК України. При цьому, ч. 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, у зв'язку з визнанням за позивачем та відповідачами права власності на відповідні частки у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який розташований на спірній земельній ділянці, до них переходить право власності на земельну ділянку на якій розташовані вказані об'єкти нерухомості у частках, що пропорційні їх частці у будинковолодінні. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що право власності на 54/100 будинковолодіння позивачем у встановленому законом порядку не зареєстроване, оскільки державна реєстрація права власності на підставі рішення суду не обмежена у часі та її відсутність не позбавляє власника правомочностей володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Таким чином, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved