Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить суд: визнати [PERSON] (далі по тексту - відповідач) такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] (далі по тексту - квартира). Власником іншої частини квартири є її син - [PERSON] (далі по тексту - третя особа-1). 09.11.2005 між відповідачем та третьою особою-1 було зареєстровано шлюб, після укладення якого відповідача було зареєстровано у квартирі. Однак, як вказує позивач, з 2013 року шлюбні відносини між відповідачем та третьою особою-1 були припинені, відповідач покинула квартиру та стала проживати окремо, а 11.10.2018 шлюб між ними розірвано. Позивач вказує на те, що відповідач відмовляється від добровільного зняття з реєстрації у квартирі, що належить позивачу, фактично у цій квартирі відповідач не проживає з 2013 року, є тільки зареєстрованою, що перешкоджає позивачу належним чином користуватись та розпоряджатися квартирою. Також, позивач вказує на те, що відповідач не несе витрати по сплаті житлово-комунальних послуг та витрати на утримання квартири, чим завдає позивачу значні труднощі. Представник відповідача у своєму відзиві просив суд закрити провадження у справі, посилаючись на те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа №761/42077/18, в якій розглядався спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Представник третьої особи у своїх поясненнях позов просив задовольнити в повному обсязі, зазначив, що підтверджує той факт, що відповідач відсутній з 2013 року за адресою місця реєстрації проживання: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.04.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 29.10.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, заява про забезпечення судових витрат відповідача, відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 03.11.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.11.2020 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення судових витрат відповідача. 19.11.2020 від представника третьої особи надійшли пояснення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач та третя особа-1 є власниками квартири [ADDRESS] . 09.11.2005 між відповідачем та третьою особою-1 було укладено шлюб, який розірвано 11.10.2018, що вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/24117/18. Поряд з цим, лист Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.10.2018 свідчить про те, що відповідач зареєстрована у квартирі з 21.02.2013. Відповідно до акта №182 від 11.03.2020, складеного за підписами сусідів, відповідач у квартирі не проживає з 2013 року. Також, матеріали справи свідчать про те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа №761/42077/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі №761/42077/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). При вирішенні спору позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Між тим, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку, відповідач не є та не була членом сім`ї позивача, яка є співвласником нерухомого майна, не є її родичем, вони разом не вели спільне господарство, не були пов`язані побутом, не мали спільного бюджету і не були пов`язані правами та обов`язками, а тому частина друга статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягає. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-якого усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, як вказав ВС у вказаній вище постанові, норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Отже, в даному випадку, вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивач не заявляла, а її позовні вимоги лише заявлені про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка регулює правовідносини, які склалися між членами сім`ї власника, ким позивач з відповідачем не є та ніколи не були. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач не позбавлена права звертатися до суду із позовом відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. Що стосується наявного в матеріалах справи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі №761/42077/18, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Варто зазначити, що матеріали справи не містять доказів того, що вказане рішення суду набрало законної сили, а тому обставини, встановлені цим рішенням, не є преюдиційними. Водночас, не може бути закрито провадження у даній справі за встановлених судом обставин щодо відсутності доказів набрання рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у справі №761/42077/18 законної сили. Враховуючи наведене, на підставі,

Outcome: dismissed