Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди від 04 квітня 2012 року до кредитного договору , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позову вказала, що 20 липня 2007 року між представником Лівобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] та нею був укладений кредитний договір № DLN0AE00006878. Повноваження представника банка [PERSON] на укладання договорів, фактично нічім не обґрунтовані і реального підтвердження не мають. 19 березня 2012 року співробітники банку [PERSON] та [PERSON] без законних на то підстав, без її на то згоди, у її сина [PERSON], який не є власником, було зарано автомобіль «Мерседес Бенц», реєстраційний номер [NUMBER], про що було складено акт б/н від 19 березня 2012 року. Даний акт складено між представниками ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], тому автомобіль, який належав їй на праві власності у неї було забрано незаконно. Співробітники банку, було повністю проігноровані вимоги ч. 2 і ч. 3 ст. 203 ЦК України, під час складання акту. В подальшому, співробітники банку, за повернення її автомобілю, який було забрано у неї без законних на то підстав, без відповідної постанови суду, протиправно вимагали у неї 3\~000 доларів США, які вона їм передала, що підтверджується чеками від 02 квітня 2012 року на загальну суму 3\~000 доларів США. Три чека: перший на 1000 доларів США, другий на 1\~774 доларів США, третій на 1820 гривень, що за курсом долара США на 02 квітня 2012 року за 1 долар США 8,05 гривень складає 226 доларів 08 центів. Після цього під їхнім тиском, оскільки її автомобіль перебував у співробітників ПриватБанку [PERSON] та [PERSON] вона була змушена 04 квітня 2012 року підписати додаткову угоду до кредитного договору № DLN0AE00006878. Підписання угоди проходило під погрозою зі сторони ПриватБанку, безпідставно, протиправно відібравши її майно (залоговий автомобіль) і погрозою реалізації її заставного майна без її на то згоди. Доказом реальної загрози реалізації автомобіля, являлась та обставина, що автомобіль, на її неодноразові вимоги повернути, їй так і не було повернуто до моменту проведення нею незаконних оплат та підписання додаткової угоди. Також. самим кредитним договором № DLN0AE00006878 від 20 липня 2007 року не передбачено можливості ПАТ КБ «ПриватБанк» змін в п. 7.1 кредитного договору, а саме: в сумі отриманих коштів, що підтверджуються п. 2.3 та п. 5.2 даного договору. В додатковій угоді, в п. 3 вказано, що п. 7.1 кредитного договору № DLN0AE00006878 слід викласти в наступній редакції, а саме: Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти в сумі 42395, 34 доларів США, на наступні цілі: 26550,00 - на купівлю автомобіля; 6,81 - на реєстрацію предмета застави, а також у розмірі 19750,50 доларів США на сплату страхових платежів. Кредитні кошти в сумі 42395,34 доларів США вона не отримувала. Видані кошти на купівлю автомобіля практично дорівнюють коштам сплаченим за страховий платіж. Згідно п. 3 додаткової угоди від 04 квітня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк», майже через пять років, змінює розмір коштів, виданих 20 липня 2007 року по кредитному договору. Так, у кредитному договорі зазначено, що вона отримала кошти в розмірі 27\~881, 09 доларів США, а у додатковій угоді до кредитного договору 42395, 34 доларів США. Даний пункт додаткової угоди суперечить Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, додаткова угода не направлена і не може бути направлена на реальне настання даних правових наслідків, тому вона має визнаватися недійсною, оскільки воля учасника угоди була сформована не вільно. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, але від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Але в попередніх засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав та уточнював підставу визнання договору недійсним як ст. 231 ЦК України. У судове засідання представник відповідача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні 16 грудня 2015 року заперечували проти задоволення позову. З наданих до суду заперечень вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязання за кредитним договором перед позивачкою виконав в повному обсязі, а саме надав кредитні кошти у розмірі 27881,09 доларів США. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобовязання належним чином не виконала, а саме6 не здійснила погашення заборгованості за кредитом у встановлений договором строк. Відповідно до п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає автомобіль марки ТЗ6: Mercedes Bens модель 311, рік випуску 2003, тип ТЗ: автобус D, номер кузова (шасі):WDB9036631R520039, реєстраційний номер: АЕ 2398 АА. Отже, згідно положень кредитного договору при простроченні боржника [PERSON] має право отримати авто. Посилання позивача, що працівники [PERSON] під тиском вимагали, щоб за повернення автомобіля позивач вніс 3000 доларів США є необґрунтованими, адже позивач жодним чином не підтверджено доказами. З приводу стверджень позивача про те, що після даного факту, співробітники [PERSON] вимагали та під тиском змушували позивача підписати додаткову угоду про реструктуризацію від 04 квітня 2012 року, яку позивач була змушена підписати повідомляє наступне. У звязку з неналежним виконанням зобовязань, позивач допустив прострочення заборгованості, про що видно з розрахунку заборгованості за договором, Банк пішов на зустріч позивачці, запропонувавши укласти додаткову угоду про реструктуризацію від 04 квітня 2012 року, яка покращила становище позивачки, адже за додатковою угодою про реструктуризацію Банк списав з позивачки прострочену заборгованість у розмірі 8\~991,46 доларів США, перевівши цю суму на тіло кредиту. Даний правочин змінив положення позивача у кращу сторону, та Банк надав змогу позивачу належним чином виконувати покладені на неї зобовязання, а також позивачці було повернуто його автомобіль. При цьому сторони домовилися про фінансування іншої простроченої заборгованості, що була у позичальника на момент проведення реструктуризації, за рахунок зміни розміру не поновлювальної кредитної лінії до 42395,34 доларів США. Таким чином, [PERSON] за погодженням з позичальником через підписання додаткової угоди й графіку платежів, було здійснено погашення прострочених зобовязань шляхом оплати їх за рахунок використання обумовленої сторонами кредитної лінії. Це має відображення у графіку платежів, що був підписаний сторонами під час укладання додаткової угоди до кредитного договору. Підтвердженням волі позичальника до дії реструктуризованого кредитного договору є насамперед факт сплати ним тривалий час обумовленого сторонами у додатковій угоді розміру платежу. Таким чином, в наявності настання наслідків, встановлених положеннями ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору. Що стосується страхових платежів, такі платежі продовжують здійснюватись в межах укладених позичальником угод про страхування. Посилання позивача про положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» після погодження умов, багаторічної сплати за кредитним договором, тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, лише намагання уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобовязання шляхом отримання неправомірної вигоди за рахунок отримання на свою користь рішення суду, після введення суд у оману обставинами, викладеними у позові. Позивач на момент укладання договору був належним чином ознайомлений про умови даного правочину, та надала згоду на його укладання, при цьому зробивши підпис. Виходячи з договору, а саме з п. 5.1 даний договір у частині сплати за надання фізичного інструменту, згідно з п. 7.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором. Отже, як позивач, був ознайомлений з цим пунктом договору та погодився з ним, просить вважати дане посилання позивача неправомірним. Позивач на даний час належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконав, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом\~ ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст.\~ 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства У судовому засіданні встановлено, що 20 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0AE00006878, відповідно до умов якого Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 20 липня 2007 року по 20 липня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 27881, 09 доларів США на купівлю автомобіля 26550 доларів США; державний реєстр 6,81 доларів США; на сплату страхових платежів на поточний рахунок Страхової компанії «Ингосстрах», згідно договору страхування наземного транспорту DNLAE00049734 у сумі 924, 57 доларів США та договору особистого страхування DNL0LK00049735 у сумі 670,39 доларів США, а також у розмірі 5236,25 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% ( 661,58 доларів США) на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди та надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% (265,5 доларів США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважається період з 21 по 28 числа кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати [PERSON] кошти (щомісячний платіж) у сумі 661,58 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородам, комісії (а.с. 4-6). 19 березня 2012 року у звязку з прострочкою кредиту по кредитному договору № DNL0AE00006878 від 20 липня 2007 року у [PERSON] було вилучено автомобіль «Мерседес Бенц», реєстраційний номер [NUMBER], про що було складено акт (а.с.10). З тверджень позивачки вбачається, що після того, як співробітниками [PERSON] у неї було вилучено автомобіль, вона під тиском відповідача сплатила 3\~000 доларів США, що підтверджується квитанціями від 02 квітня 2012 року на суму 1000 доларів США, 1774 долари США та 1820 грн. (а.с. 11) та вимушена була укласти додаткову угоду до кредитного договору. Так, 04 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNL0AE00006878 від 20 липня 2007 року. відповідно до умов додаткової угоди, суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшили на 3326,27 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісії у розмірі 0 доларів США, пені у розмірі 3326, 27 доларів США та виклали п. 7.1 кредитного договору в наступній редакції: Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти на строк з 20 липня 2007 року по 20 липня 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на наступні цілі: 42395,34 доларів США на наступні цілі: 26550 доларів США на купівлю автомобіля; 6,81 доларів США на реєстрацію предмета Застави в Державному Реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 2.1, а також у розмірі 19750,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3. 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважається період з 21 по 28 числа кожного місяця. Щомісяця в період сплати, починаючи з 04 квітня 2012 року позичальник повинен надавати [PERSON] кошти (щомісячний платіж) у сумі 637,83 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородам, комісії. Згідно п. 5 додаткової угоди, погашення заборгованості здійснюється згідно графіку погашення кредиту, який, відповідно до п. 4 є невідь ємною частиною цієї додаткової угоди. З додаткової угоди вбачається, що [PERSON] один з оригіналів даного договору отримала особисто та особисто перевірила правильність та достовірність паспортних даних, що підтвердила своїм особистим підписом (а.с.7-9). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Аналізуючи наведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суду не надано і в ході судового розгляду справи не здобуто належних, допустимих та переконливих доказів того, що оспорюваний правочин вчинений [PERSON] під впливом насильства з боку ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки додаткова угода до кредитного договору після підписання сторонами була особисто перевірена [PERSON] на правильність та достовірність паспортних даних і дана угода була особисто підписана [PERSON], а також не можна прийняти до уваги ствердження [PERSON] про те, що відповідач без законних на то підстав, протиправно вимагав у неї 3\~000 доларів США за повернення вилученого автомобіля, оскільки згідно п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за договором виступає транспортний засіб: Merrcedes Benz, модель: 311, рік випуску 2003, тип ТЗ: автобус - D, номер кузова (шасі) :WDB9036631R520039, реєстраційний номер: АЕ 2398 АА, а з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 01 лютого 2016 року вбачається, що у [PERSON] існує заборгованість за кредитним договором, яка складає 38375,27 доларів США, що еквівалентно 9890681,14 грн. Також. слід звернути увагу на те, що [PERSON] після підписання додаткової угоди добровільно продовжувала виконувати кредитні зобовязання, частково погашаючи заборгованість за кредитним договором, що підтверджується випискою з рахунку [PERSON] Також, слід звернути увагу на той факт, що при укладанні додаткової угоди до кредитного договору Банк зменшив суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредит до дати підписання додаткової угоди на 3326,27 доларів США. а саме: відсотки у розмірі 0, 00 доларів США; комісії у розмірі 0,00 доларів США; пені у розмірі 3326,27 доларів США, що покращила становище позивачки, адже за додатковою угодою Банк списав з позивачки прострочену заборгованість і даний правочин змінив положення позивача у кращу сторону. Оцінюючи надані сторонами і прийняті судом докази, суд вважає, що позивачем не доведено, а відповідачем спростований факт того, що оспорюванний правочин був укладений проти справжньої волі позивача внаслідок психологічного тиску щодо нього зі сторони відповідача. Таким чином, оспорюванний правочин слід вважати дійсним, а позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed