Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтовування позовуДугінець О.В.зазначила, що 14.07.2007 року помер їїбатько, [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме: 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську. Позивач зазначає, що вона звернулася у встановлений законом термін до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON], проте постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 12.12.2015 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки рішення суду Української ССР від 26.05.1989 року, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську, належним чином не зареєстровано в відповідних органах державної реєстрації прав власності. Зважаючи на викладене вище, позивач просить визнати за нею право власності на 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після померлого 14.10.2007 року батька [PERSON] В судове засідання позивач не зявилася, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки судові не повідомив. Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове засідання представника не направила, направленим до суду листом просила розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 14.07.2007 року помер батько позивача, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 185976, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області від 06.11.2007, актовий запис № 1858. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] та у встановлений законом термін звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON], проте постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 12.12.2015 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки рішення суду Української ССР від 26.05.1989 року, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську, належним чином не зареєстровано в відповідних органах державної реєстрації прав власності. Згідно ст. 392 ЦК України Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1218 ЦПК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦПК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1261 ЦК України У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації , передбаченої цим законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена у відповідності до законодавства , що діяло на час їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася такими підзаконними актами, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 . зареєстрованого в Мінюсті 18.02.2002 року за № 157/6445 ( з подальшими змінами). З матеріалів справи убачається, що [PERSON], який помер 14.07.2007 року був власником 21/100 частини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м. Дніпропетровську, проте за свого життя право власності на домоволодіння не зареєстрував. Так, як позивач прийняв спадщину після померлого [PERSON], проте не оформив спадкові права на 21/100 чистини домоволодіння №83 по вул. Богомаза в м.Дніпропетровську, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 21/100 частину зазначеного вище домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлого14.10.2007 року [PERSON]

Outcome: approved