Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 134954,49 грн. з яких 131033,50 грн. - сума основного боргу; 3930,99 грн. - три проценти річних з простроченої суми боргу; а також судових витрат у розмірі 1349 грн. У заяві позивач зазначила, що 17.03.2013 року, вона уклала з [PERSON] договір позики, про що було складено розписку, за яким передала йому 5000 доларів США. Згідно договору відповідач зобов'язався повернути гроші у строк до 15.10.2013 року, однак до теперішнього часу відповідач умов договору позики не виконав. З врахуванням викладеного, посилаючись на положення ст.ст.1046,1049, 1050 ЦК України, просила позов задовольнити. В листопаді 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати договір позики, укладений між ним та [PERSON] 17.03.2013 року недійсним, у відповідності до положень ст.ст.203, 234 ЦК України, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки грошових коштів від [PERSON], не отримував. Вказана розписка була складена на підтвердження сплати ним в майбутньому грошових коштів у зазначеній сумі, у разі виконання [PERSON] оговорених послуг по оформленню документів моряка. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, викладені у заяві. У задоволені зустрічного позову просила відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. У судовому засіданні представник відповідача заявлені [PERSON] позовні вимоги не визнав з обстав викладених у зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов просив задовольнити Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так судом встановлено, що 17.03.2013 року, [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, за яким взяв у останньої у борг 5000 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 15.10.2013 року. Про що [PERSON] власноручно написав розписку. Згідно ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст..1047 ЦК України для договору позики на зазначену суму передбачена обов'язкова письмова форма. Підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника, яка посвідчує факт передачі йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція висловлена ВСУ Постановою № 6-1967цс15. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином суд вважає факт підписання [PERSON] розписки - доказом отримання ним від позивача позики в сумі 5 000 доларів США. Твердження відповідача щодо недійсності вказаного правочину внаслідок його фіктивності, суд вважає безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. ст..10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Доказів наявності умислу у сторін оспорюваного договору [PERSON] суду не надано. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги факт доведеності отримання відповідачем грошових коштів за договором позики від 17.03.2013 року, суд приходить до висновку, що у задоволені зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ст..1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку передбаченими договором. На теперішній час умови договору відповідачем не виконано, про що свідчить оригінал розписок, наданий [PERSON] суду. Сума основного боргового зобов'язання складає 5000 доларів США. При цьому, у відповідності до положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, з [PERSON] підлягає стягненню вказана сума у гривневому еквіваленті, за курсом НБУ на час постановлення рішення у розмірі 131033,50 грн. Згідно ст..1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст..625 цього Кодексу. Згідно ст..625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, суму боргу а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 17.03.2013 року та трьох відсотків річних у загальній сумі 134954,49 грн. обґрунтовані та підлягаючі задоволенню, оскільки розрахунок загальної суми заборгованості здійснено з урахуванням вимог діючого законодавства. На підставі ст..88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі 1349,66 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved