Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, зазначивши, що з 23 квітня 1993 року перебував у шлюбі з відповідачкою, у шлюбі народився син [PERSON], [INFO], який мешкає разом із батьком і знаходиться лише на його утриманні. З липня 2015 року подружні відносини з відповідачкою припинені, з серпня 2015 року відповідачка проживає окремо від нього і дитини, у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачка не надає. Тому позивач звернувся до суду і просить стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної платні (доходів) щомісячно, і до його повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 2-3) Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить суд позов задовольнити повністю із стягненням з відповідачки судових витрат. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала заперечення на позов (а.с. 18-20), вважає позовні вимоги необґрунтованими, та просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено і не заперечується сторонами, що з 23 квітня 1993 року [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, в якому [INFO] народився син [PERSON], сторони є батьками малолітньої дитини та проживали разом за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-10, 27). Відповідачка [PERSON] в період із серпня 2015 року по грудень 2015 року проживала окремо від позивача та сина [PERSON] у своїх родичів. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 46). Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у тому числі й у судовому порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України (далі - СК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. За змістом частини 1 і 2 статті 181 СК України способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, та роз'ясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач офіційно не працює, з 2004 року є інвалідом 3 групи, отримує пенсію щомісячно, його дохід за період з 01.06.2015 року по 31.11.2015 року склав 6 294,00 грн, постійно проживає з сином [PERSON] та утримує сина (а.с. 4-6, 10, 45). Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач працює в Ізюмській МЦЛ на посаді сестра медична, її дохід за період з 01.05.2015 року по 31.10.2015 року становить 17 542,77 грн, інші стягнення на аліменти у відповідачки відсутні, відповідачка на цей час проживає разом з позивачем і сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 23, 24, 27, 38-39). Крім цього, в судовому засіданні малолітній [PERSON] підтвердив суду факти, на які посилається позивач щодо ставлення батька та матері до малолітнього сина, характеризує позивача як гарного батька, який піклується постійно ним, підтвердив, що між батьками та між ним і матір'ю виникали скандали, від своєї матері він не отримує матеріальної допомоги, із серпня 2015 року його мати проживала окремо від нього і батька, виразив бажання проживати разом з батьком за місцем їх проживання. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.01.2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів відмовлено. Вказаним рішенням суду було встановлено, що згідно витягу з протоколу № 1 комісії з питань захисту прав дитини Ізюмської міської ради Харківської області від 14.01.2016 року за заявою [PERSON] і [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] було встановлено, що кожен з батьків бажає піклуватися та виховувати свою дитину, проживати спільно з сином. Але дитина виявила бажання проживати разом із батьком. Вирішили визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO], за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS].. Допитаний свідок [PERSON], повнолітній син сторін, підтвердив суду факти, на які посилається позивач щодо його і матері ставлення до малолітнього сина, характеризує позивача як гарного батька, який повністю піклується сином [PERSON], підтвердив, що між батьками виникали скандали і мати проживала окремо від сім'ї. Вказав, що брат [PERSON] тягнеться до батька, також мати надає допомогу продуктами. Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України суд визнає, що відповідачка [PERSON] є працездатною особою і спроможна платити аліменти на утримання сина, але достатньо коштів на утримання дитини не надає. Таким чином, по матеріальному стану відповідачка має надавати матеріальну допомогу своїй дитині та з урахуванням інтересів дитини, суд задовольняє позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір суд компенсує за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved