Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

У березні 2017 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернулася [PERSON] (далі - [PERSON]) із позовною заявою до [PERSON] (далі - [PERSON]) про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, яку у відповідності до вимог ст. 11-1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що за рішенням суду від 21 липня 2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 липня 2015 року, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 52 589, 53 грн., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 850,00 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн., а всього 53 990,73 грн. Оскільки відповідачем не виконано дане рішення суду, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просила стягнути на її користь з відповідача інфляційні збитки у розмірі 9 639,73 грн. та суму трьох відсотків річних у розмірі 2 758,33 грн. за період з 13 липня 2015 року по 01 квітня 2017 року, а також втирати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн. Представником позивача надано до суду заяву, в якій позовні вимоги вона підтримала у повному обсязі, проти заочного порядку вирішення справи не заперечувала. Від відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення, посилаючись на те, що право на вимоги на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає із зобов'язальних правовідносин, а не деліктних як в даному випадку. Крім того, відповідач вказує, що позивачем заявлено вимоги з дати скоєння дорожньо-транспортної пригоди, при тому, що рішення суду про відшкодування шкоди було ухвалено 21 липня 2016 року. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 липня 2016 року, ухваленого у цивільній справі № 201/8133/16-ц за позовом [PERSON], до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 52 589,53 грн., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 850,00 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн., а всього 53 990,73 грн. (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України факт завдання відповідачем позивачу шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 52 589,53 грн. не потребує доведення в даному судовому процесі. На виконання вказаного судового рішення постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області (далі - Жовтневий ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області) від 21 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження № 52929886 (а.с. 10). З квитанції № 0.0.741224513.1 від 08 квітня 2017 року, копію якої відповідачем долучено до заперечень проти позову (а.с. 29), вбачається, що [PERSON] перерахував на рахунок Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. в рахунок погашення боргу за виконавчим провадженням № 59292886 (а.с. 29). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] посилається на постанову Верховного Суду України від 05 грудня 2011 року у справі № 3-125гс11, в якій зазначено, що згідно з приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач також вказує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-49цс12 постановою від 06 червня 2012 року, зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549-550 ЦК України. Між тим, у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 Верховний Суд України виклав таку правову позицію: статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Тобто у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У такому разі, якщо між сторонами наявні деліктні, а не зобов'язальні правовідносини, положення статті 625 ЦК України не застосовуються. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову у повному обсязі, оскільки в даному випадку між сторонами наявні саме деліктні правовідносини, а не зобов'язальні, чим унеможливлюється застосування до них положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачеві. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed