Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом у якому просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], малолітнього [PERSON] з квартири [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що він перебуває на службі в органах внутрішніх справ. На підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.10.2015 року №562 [PERSON] 02.11.2015 року видано ордер №015049 на право зайняття службового житлового приміщення квартири [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва. Для використання зазначеної службової квартири [PERSON] уклав договір найму житлової площі з ЖЕК-501 Оболонського району м. Києва та здійснив реєстрацію місця проживання в [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] не зміг поселитися до вказаного помешкання з огляду на те, що квартира була безпідставно та самовільно зайнята [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її малолітнім сином [PERSON] Оскільки відповідачі добровільно не звільняють квартири [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва, позивач просив про задоволення позовних вимог. Представник позивача, підтримав позов з підстав викладених у позовній заяві та наполягав на задоволенні позовних вимог. [PERSON], його представник, представник Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечували. [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судові засідання не з»являлись, причин неявки не повідомляли. З»ясувавши позицію присутніх в судовому засіданні, з огляду на систематичні неявки [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, суд вважає можливим завершити розгляд справи за відсутності осіб, які не з»являлись до суду. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення [PERSON], його представника, представника Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до рішення Міськвиконкому від 13.12.1975 року певна кількість кімнат готельного типу по [ADDRESS] рахувалася службовим житлом Мінського райвідділу внутрішніх справ м. Києва та на підставі рішення виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва №52 «Про надання службової житлової площі» від 23.02.1976 року використовувалась під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС. Порядок надання та користування жилою площею в гуртожитках визначено ст.ст. 128, 129, 130, Глави 4 ЖК Української РСР. Зі змісту ст. 127 ЖК Української РСР та «Примірного положення про гуртожитки» затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. N 208 вбачається, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання і термін їх проживання у гуртожитку визначається саме тривалістю роботи або навчання. У відповідності до ст. 132 ЖК Української РСР, працівники підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв»язку з роботою, може бути виселено без надання іншого житлового приміщення, крім іншого, в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин. З аналізу діючого законодавства вбачається, що кімната у гуртожитку надається громадянам у тимчасове користування. Тимчасовим, сезонним робітникам, студентам та учням воно дається на термін, заздалегідь обумовлений у законі: на час виконання тимчасової або сезонної роботи або на час навчання в навчальному закладі. Що стосується постійних робітників та службовців, то хоча договір найму житлової площі укладається з ними на невизначений термін, вони також є по суті тимчасовими користувачами, тому що, по-перше, отримання житлової площі в ньому не задовольняє повністю їх потреби у житлі, по-друге, рано чи пізно трудові відносини припиняться. В судовому засіданні встановлено, що Наказом Управління внутрішніх справ Мінського району м. Києва від 03.06.1993 року №59 [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за порушення (дисципліни). З копії паспорта громадянина України [PERSON], довідки форма №3 вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані [ADDRESS], однак не в квартирі житлового будинку, а в гуртожитку. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, в судовому засіданні не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правомірності вселення та зайняття [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не лише квартири [ADDRESS] але й проживання в гуртожитку. Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.10.2015 року №562 [PERSON] 02.11.2015 року видано ордер №015049 на право зайняття службового житлового приміщення квартири [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва. Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Ч. 2 ст. 61 цього Кодексу зазначає, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] уклав договір найму житлової площі з ЖЕК-501 Оболонського району м. Києва та здійснив реєстрацію місця проживання в [ADDRESS]. Таким чином, правомірність отримання та право на зайняття квартири [ADDRESS] [PERSON] підтверджено наявними доказами та не спростовано в судовому засіданні. У відповідності до ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на порушення [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] своїх прав на вселення та проживання в [ADDRESS]. Судом встановлено та підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] самовільно займають квартиру [ADDRESS] та не бажають її добровільно звільнити, при цьому [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення згідно ст. 109 ЖК Української РСР проводиться добровільно або в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved