Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У березні 2016 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітної платні (доходів) щомісячно, і до його повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 2-3). Додатковою позовною заявою від 10.05.2016 позивач змінила позовні вимоги щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі (а.с. 20-21), посилаючись на те, що з [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, в яких 7 лютого 2015 року народився син [PERSON], дитина мешкає з нею. У листопаді 2015 року відносини з відповідачем припиненні, відповідач проживає окремо від дитини, матеріально дитину достатньо не забезпечує, має наявності нерегулярного, мінливого доходу. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн щомісячно до досягнення його повноліття, та стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, мотивуючи тим, що відповідач офіційно не працює, але має дохід щомісячно в розмірі 5-6 тис. грн, так як разом з батьками за місцем проживання має свиноферму та займається вигодуванням свиней та реалізацією мяса свинини, а також відповідач не одружений і інших аліментних зобовязань не має, тому просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги визнав частково та просить визначити розмір аліментів на користь позивача на утримання сина у твердій грошовій сумі (а.с. 19). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 400 грн, посилаючись на те, що він дійсно офіційно не працює, але має дохід щомісячно в розмірі 2-3 тис. грн, так як допомагає батькам за місцем проживання займатися вигодуванням свиней та реалізацією мяса свинини. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника [PERSON], пояснення відповідача [PERSON], покази свідків, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобовязані піклуватися за виховання дитини, про її здоровя, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної [PERSON] України від 27.02.1991 № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обовязок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері так і батька, тобто обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками свого обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За змістом ст. 182 СК України, та розясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно зі ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судовим розглядом справи встановлено і не заперечується сторонами, підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], що сторони [PERSON] і [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу, в якому 7 лютого 2015 року народився син [PERSON], відповідач є батьком дитини. Позивач разом з дитиною проживають: [INFO]. Із листопада 2015 року відносини між сторонами припиненні, відповідач проживає окремо від дитини: Харківська область, Ізюмський район, с. Діброва, вул. Заозерна, буд. № 11-б. Позивач [PERSON] офіційно не працює, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області та отримує державну соціальну допомогу, дохід становить 2136 грн щомісячно. Відповідач [PERSON] офіційно не працює, на обліку в центрі зайнятості населення не перебуває, має нерегулярний, мінливий дохід в розмірі від 2 тис. грн до 6 тис. грн щомісячно, за місцем проживання займається виробництвом свинини та реалізацією мяса свинини. Відповідач не одружений, інших аліментних зобовязань не має. (а.с. 4-8, 12, 22-27, 59, 60) По матеріальному стану відповідач має надавати матеріальну допомогу своїй дитині. Перевіряючи доводи сторін щодо підстави визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, суд враховує положення ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як у разі наявності нерегулярного, мінливого доходу платника. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ, визначений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2016 року: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень. При визначенні розміру аліментів суд, разом з тим, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України ураховує матеріальне положення платника аліментів і дійшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] є молодим працездатним чоловіком, має нерегулярний, мінливий дохід, на утримання дитини добровільно коштів не надає, не одружений, інші стягнення на аліменти у відповідача відсутні, тому спроможний платити аліменти на утримання сина в розмірі 800 гривень щомісячно до досягнення ним повноліття. Решта позовних вимог щодо стягнення аліментів не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» дав наступні роз'яснення: витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (пункти 47 та 48 Постанови). Позивач до своєї заяви про відшкодування судових витрат додала наступні документи: - Ордер адвокатського обєднання адвоката [PERSON] на ведення справи в суді від 05.05.2016 (а.с. 29); - Витяг з договору про надання правової допомоги від 05.05.2016, укладеного нею з [PERSON] (а.с. 30); - Квитанція від 05.05.2016 про прийняття адвокатом [PERSON] від [PERSON] за правову допомогу щодо складання позовної заяви, підготовку до справи та участь у суді 500 грн (а.с. 28); - Розрахунок сплати за правову допомогу від 11.05.2016 щодо підготовки до складання додаткової позовної заяви 150 грн, складання додаткової позовної заяви 150 грн, слухання справи у суді 200 грн (а.с. 61). Розрахунок витрат на правову допомогу, як про це зазначено у п. 48 вищевказаної Постанови, позивач суду надала, і надала відповідні документів щодо повноважень [PERSON] надавати таку правову допомогу. Тому суд знаходить заяву позивача про відшкодування судових витрат обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до статей 79, 84, 88 ЦПК України судові витрати по справі в частині судового збору суд покладає на відповідача на користь держави, в частині стягнення судових витрат на користь позивачки на правову допомогу в сумі 500,00 гривень суд відшкодовує з відповідача (а.с. 28).

Outcome: partial