Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що 28 травня 2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 28.05.2015 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 864, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу дітей не мають. Позивач посилається на те, що подружнє життя у них не склалося через різні погляди на життя, внаслідок чого часто виникають сварки та конфлікти. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, позивач просив розірвати шлюб. До початку судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про надання строку для примирення. Суд, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 28.05.2015 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 864, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.4). Від шлюбу дітей не мають. Відповідач просила суд у відповідності ст. 111 СК України вжити заходів щодо примирення подружжя. Як вбачається з заяви позивача, останній категорично заперечує проти примирення, з часу перебування справи в суді обставини, які викладені в позовній заяві не змінилися, позивач вважає, що примирення неможливе. Так, судом було відмовлено в клопотанні відповідача про надання строку на примирення, оскільки примирення само собою обумовлює спільне бажання подружжя зберегти сім`ю. На час розгляду позову в суді такої обопільної згоди не досягнуто. Відмовляючи в клопотанні відповідача стосовно вжиття заходів щодо примирення подружжя у відповідності до ст. 111 СК України, суд виходив з наступного. Згідно ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Тобто, надання можливості примирення є правом, а не обов`язком. Судом встановлено, що цивільна справа надійшла до суду 04.03.2019 року, Ухвалою від 12.03.2018 року справу було призначено до судового розгляду на 02 травня 2019 року, про що сторонами повідомлялось (а.с. 17-21). Судом не було встановлено, що сторони за час перебування справи в судді примирилися, а позивач змінив свого волевиявлення. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на задоволення його позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved