Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 192 345,95 грн. за прострочення виконання грошових зобов'язань та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-1375-1/07 від 12.12.2007 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 52 728 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 57 728 грн. Однак, у вересні 2016 року відповідач частково повернув позивачу суму боргу в розмірі 49 495 грн. Оскільки [PERSON] свої зобов'язання за договором позики виконав з порушенням строку, позивач просив на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати, розраховані останнім за період з квітня 2008 року по лютий 2018 року. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача, що полягають у неповерненні належних йому коштів, останньому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 50 000 грн. Ухвалою суду від 20 березня 2018 року позов [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків - для надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с. 8). Після усунення недоліків ухвалою суду від 12.04.2018 відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 33). 04.06.2018 відповідач подав відзив на позов, згідно з яким просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, а також на сплив позовної даності (а.с. 39-40). Відповідь на відзив позивач суду не подав. 08.08.2018 позивач подав про уточнення розрахунку штрафних санкцій (а.с. 41). Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-1375-1/07 від 12.12.2007 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 52 728 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 57 728 грн. (а.с.16-17). Станом на 14.05.2008 вказане рішення суду набрало законної сили. Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/62446/16-ц від 23.11.2007 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 8 375,5 доларів США, що становить 223 123, 32 грн. (а.с.24), котре постановою Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2008 скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 25-28). Вказане рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2007 не виконано. Даних та належних доказів, які б спростували факт виконання означеного рішення суду учасниками справи суду не надано і такі дані матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таким чином, зобов'язанням є правовідношення сторін, зміст якого становлять цивільні права та обов'язки. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що у даній справі спір виник з приводу стягнення коштів у зв'язку з простроченням виконання зобов'язань за договором позики, що є грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України. Отже, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням грошового зобов'язання, то до них застосовуються норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Таким чином, доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України є безпідставними. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14. За вказаних обставин, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, суд дійшов висновку про наявність підстав згідно зі ст. 625 ЦК України для стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Визначаючи розмір 3% річних від простроченої суми, інфляційних втрат та період прострочення виконання грошового зобов'язання, суд, враховуючи положення ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, виходить з наявних в матеріалах справи даних про часткове повернення боргу позивачу у вересні 2016 року, у зв'язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми в розмірі 57 728 грн. за період з 16.03.2015 по 30.09.2016, що відповідно складає 2 676,05 грн. та інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 23 362,56 грн. Інших даних та належних доказів, які б підтверджували розмір повернутого у вересні 2016 року позивачу боргу та відповідно залишок боргу суду не надано. Таким чином, вимоги позивача заявлені в межах встановленого законом трирічного строку підлягають задоволенню. Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку зі спливом позовної давності є безпідставними та необгрунтованими. Разом із тим, вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки даний спір виник з договірних відносин, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачу. До того ж, слід зазначити, що вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачем не обґрунтовані та суду не доведені. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial