Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , який уточнив у жовтні 2019 року, і просив суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , поділити спільне нерухоме майно, що набуто подружжям за час шлюбу, вирішити питання судового збору. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.10.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.01.2020 року залишено без розгляду частину позовних вимог, зокрема, щодо розірвання шлюбу. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.01.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судові засідання повторно відповідач не з`явилась, зокрема від отримання судової повістки на засідання 03.03.2021 року відмовилась, про що свідчить зворотній поштовий конверт. Представник позивача- адвокат Бабков В.Д. подав письмову заяву про розгляду справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити повністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: 15.02.1982 року сторони уклали шлюб, що встановлено судом зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про актовий запис про шлюб № 00022443966 від 26.03.2019 року. На час розгляду цієї справи відомості про розірвання цього шлюбу у суду відсутні. 12.12.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на цілу житлову квартиру [ADDRESS] , що встановлено судом зі змісту інформаційної довідки № 183578906 від 04.10.2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Між сторонами склались неприязні відносини, вони тривалий час, приблизно з 2019 року не проживають разом, сім`я фактично припинила своє існування. Як стверджує позивач, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спільною квартирою, та не визнає його право власності. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію. Таким чином позов слід задовольнити. Вирішуючи питання судового збору, суд виходить з того, що його витрати документально підтверджені квитанцією від 29.10.2019 року № ПН1790, і тому судовий збір слід стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved