Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому зазначила, що 12.07.2007 р. зареєструвала шлюб з [PERSON] Під час шлюбу у неї та відповідача народились діти [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] З 11 липня 2015 року вона припинила спільне проживання з відповідачем і діти залишились проживати з нею. Батько дітей не приймає участі в їх утриманні. З наведених підстав позивач просила стягнути з відповідача на її користь на утримання обох дітей аліменти у розмірі ? частини усіх видів його місячного заробітку. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Відповідач позов визнав і пояснив, що у випадку визначення місця проживання дітей з позивачкою згоден виплачувати аліменти на утримання дітей. У зустрічному позові відповідач просив визначити місце проживання сина [PERSON] з ним. Позивач зустрічний позов не визнала і просила залишити обох дітей їй на виховання та утримання. Заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 157 Сімейного Кодексу України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом встановлено, що сторони з 12.07.2007 р. перебувають у шлюбі, від якого у них є діти: син [PERSON], [INFO] і син [PERSON], [INFO] Відповідач у свідоцтвах про народження дітей записаний їх батьком. (а.с. 3-5) Сторони спільне проживання припинили у липні 2015 року. Сторони позитивно характеризуються, працюють, мають належні житлово-побутові умови для виховання дитини. Враховуючи висновок та пояснення представника органу опіки та піклування, ставлення обох батьків до виховання дітей, вік та стать дітей, їх особисту прихильність до кожного із батьків, взаємну прихильність дітей суд вважає, що в інтересах дітей їх не слід розлучати та визначити їх місце проживання слід з матір'ю. (а. с. 49-50) Правові підстави у задоволенні зустрічного позову [PERSON] щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з ним відсутні. Посилання відповідача про його перевагу в матеріально-побутовому стані, як на підставу передачі йому дитини на виховання, суд до уваги не приймає тому, що ця обставина не є вирішальною умовою для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 Сімейного Кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідач працює, має постійний заробіток, у зв'язку з чим суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання обох дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно. При цьому аліменти на утримання дітей у відповідності до положень ст. 191 СК України мають бути присуджені на користь позивачки з дня пред'явлення нею позову до суду, тобто з 23.09.2015 р. (а.с. 1) В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial