Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] від 16 квітня 1998 року в частині визнання права приватної спільної сумісної власності за [PERSON] на 1/5 частини квартири та визнати в порядку набувальної давності за ним право власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що 16 квітня 1998 року Дніпровською районною державною адміністрацією міста Києва, згідно Розпорядження від 16 квітня 1998 року №4С-209 було видано свідоцтво про право власності на житло [NUMBER], зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації міста Києва 21 квітня 1998 року в реєстровій книзі за [NUMBER], відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його родини [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Дана квартира була передана у власність згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 51,20 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 9 гривень 70 копійок. Однак, на момент видачі свідоцтва [PERSON] була померлою. Внаслідок помилки вже померлу особу, яка на той момент ще не була знята з реєстраційного обліку даної квартири, автоматично (помилково) вписали в свідоцтво про право власності і на той момент жоден з повнолітніх співвласників даної помилки не помітив. Помилка була виявлена після смерті [INFO] року [PERSON] при оформленні спадщини до складу якої увійшла 1/5 частини квартири [ADDRESS], яка належала їй за життя. З моменту приватизації - 1998 р. і по теперішній час, в квартирі проживає позивач - [PERSON], а тому вважає, що він набув право власності в порядку набувальної давності на 1/5 частини квартири, що була помилково оформлена на [PERSON], оскільки інші співвласники проти цього не заперечують, що змушує позивача звернутись із даною заявою до суду. У судовому засіданні представник позива [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Додатково пояснила, що на даний час право власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS], на яку видано свідоцтво за померлою [PERSON], не значиться зареєстрованим за жодною із осіб. Представник відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась. На адресу суду направила заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки видача органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року [NUMBER], здійснена відповідно діючого на той час законодавства та на підставі документів наданих мешканцями квартири [ADDRESS]. Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень на позов суду також не надано. Третя особа [PERSON], яка одночасно представляє інтереси третьої особи - [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Додатково підтвердила обставини викладені в позовній заяві та повідомила, що позивач [PERSON] являється її братом та він дійсно, фактично з народження та по теперішній час проживає у вказаній квартирі, а вона та їхній батько [PERSON] з 2002 року не проживають у квартирі [ADDRESS]. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 16 квітня 1998 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 16 квітня 1998 року №4С-209 органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна і житла було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 15-16). Вказане свідоцтво зареєстроване в реєстровій книзі Київського бюро технічної інвентаризації 21 квітня 1998 року за [NUMBER]. (а.с. 17-19). Відповідно до свідоцтва про смерть виданого повторно 11.11.2014 року Виконавчим комітетом Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, [PERSON] померла [INFO] року у віці 68 років в с. Дулицьке, про що зроблено відповідний актовий запис №16 (а.с. 29). Таким чином, на момент оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1996 року, [PERSON] була померлою. Представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації посилаючись на те, що [PERSON] 13 лютого 1998 року звернувся до відділу приватизації житла із заявою на приватизацію та надав довідку про склад сім'ї, де була зареєстрована його померла мати [PERSON] (а. с. 70-71), помилково виходить з того, що за таких обставин позивачем не надано доказів, які б підтверджували помилку відповідача у видачі свідоцтва про право власності на житло. Відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Враховуючи вказану норму матеріального права, померла на час видачі спірного свідоцтва про право власності та реєстрації права власності на нерухоме майно [PERSON], право власності на спірне майно набути не могла. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( в редакції на момент виникнення правовідносин), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Оскільки станом на [INFO] року правоздатність [PERSON] припинилася у зв»язку із її смертю, видача свідоцтва про право власності на житло відбулось з порушенням вимог чинного на той час законодавства України, зокрема відсутності заяви [PERSON] про її згоду прийняти участь у приватизації квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20.10.2011 року «Рисовській проти України», принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. За таких обставин, вбачається, що є неприпустимим позбавлення позивача реалізувати право на належну йому по Закону частку у приватизації квартири, з підстав поділу цієї частки на померлу на момент видачі свідоцтва особу. З урахуванням вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач не може відповідати за помилки органу місцевого самоврядування. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року, законні, обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним в порядку набувальної давності права власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для набуття права власності за набувальною давністю є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 5 від 07.02.2014 року визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна а її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої платті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник -нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є і орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] все її майно перейшло до її чоловіка, який подарував його [PERSON]. У перелік спадкового майна та предметів дарування не входили права [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.1997 року [PERSON] визнано недієздатною. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 115-1 від 22.09.2004 року опікуном над матір»ю [PERSON] та над її майном призначено [PERSON] Як убачається із даних свідоцтва про смерть від 03.11.2014 року виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, 03 листопада 2014 року померла [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із 1/5 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] відмовились від належної їм частки у спадщині на користь батька - [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 15.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 415, [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON] , яка складається із 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Таким чином на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина квартири [PERSON], 2/5 частини - [PERSON], з яких 1/5 відповідно до свідоцтва про право власності на житло та 1/5 в порядку спадкування після смерті дружини [PERSON] та 1/5 [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на [PERSON], що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно. При цьому, 1/5 частина квартири [ADDRESS], лишилась не зареєстрованою на праві власності. Тобто частка, яка помилково була оформлена при видачі свідоцтва на право власності на померлу [PERSON] [PERSON] з моменту приватизації означеної квартири у 1998 році та по сьогоднішній день безперервно проживає за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, 57, кв. 11, про що зазначили у своїх заявах інші співвласники квартири [PERSON] та [PERSON] та підтвердив сам позивач. Даний факт також підтверджується довідкою Форми 3. Доказів, які б спростовували дану обставину суду не надано. Таким чином, єдиним з власників та мешканцем квартири [ADDRESS], який законно, відкрито, безперервно з 1985 по 2017 рік, користується цією квартирою є [PERSON], який відповідно і претендує на визнання за ним права власності за набувальною давністю 1/5 частини квартири, яка помилково була зареєстрована на його бабусю [PERSON]. Враховуючи вищевказані обставини, те що [PERSON] проживає у вказаній квартирі добросовісно, відкрито та безперервно вже більше ніж 10 років, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 1/5 частини квартири [ADDRESS], підтверджуються матеріалами справи, а тому також підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 547,22 грн. компенсуються за рахунок Держави. Враховуючи викладене та

Outcome: approved