Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі з 02.09.2016 року, який рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2018 року розірваний. Із відповідачем вони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, відповідач забрав до себе їх малолітнього сина, фактично ізолював сина від позивачки, не дозволяє їй спілкуватися та брати участь у вихованні сина. Позивач вважає, що проживання сина із нею буде відповідати інтересам дитини, позитивно позначиться на його фізичному, духовному та моральному розвитку. У зв`язку із зазначеним позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із нею. Ухвалою суду від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 20.05.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти позову. Вказав, що після розірвання шлюбу між ним та позивачкою їх син деякий час мешкав разом із позивачкою, яка періодично привозила сина до нього та залишала іноді більше ніж на півроку. Останній рік син мешкає разом із ним, для нього створено належні умови для проживання, позивач піклується про його фізичний та духовний розвиток, слідкує за його станом здоров`я. Відповідач працює на посаді дільничного офіцера поліції в ГУНП в Запорізькій області та має постійний дохід, за місцем служби та проживання характеризується позитивно. Відповідач не створює жодних перешкод у спілкуванні позивачки із сином. З урахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 25.05.2021 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини, яка ухвалою суду від 07.07.2021 року повернуто заявнику. 13.07.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що з червня 2020 року по теперішній час вона працює на посаді молодшого інспектора-кінолога з пошуку вибухових речовин і зброї кінологічного центру ГУНП в Запорізькій області, де отримує стабільну заробітну плату та позитивно характеризується. В період з 09.06.2020 року по 01.12.2020 року вона проходила первинну професійну підготовку у ДУ «Житомирський навчальний центр підготовки поліцейських», де також отримала позитивну характеристику. 01.08.2021 року у судді Гуцал О.П., яка розпичанала розгляд справи, припинились повноваження на здійснення правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду. На підставі Розпорядження заступника керівника апарату Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.08.2021 року № 79 був проведений повторний автоматичний розподіл даної справи, на підставі якого справа була передана на розгляд судді Мінаєву М.М. Ухвалою від 03.08.2021 року суддя Мінаєв М.М. прийняв справу до свого провадження, зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 03.11.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та вказали, що після розірвання шлюбу у 2018 році сторони продовжили проживати однією сім`єю разом з дитиною за адресою [ADDRESS] . У січні 2021 року позивач на ґрунті складних особистих стосунків з відповідачем вирішила проживати окремо. Про це вона йому повідомила в один із днів в робочий час. Відповідач скористався тим, що в той день міг раніше забрати сина з дитячого садочку, забрав дитини та відвіз її до місця проживання своєї матері, тим самим обмеживши позивача у можливості спілкування з дитиною. Після цього позивач стала проживати окремо за адресою [ADDRESS] , та звернулась до суду за визначенням місця проживання дитини з нею. Спочатку відповідач ставив умови щодо побачень з дитиною лише за місцем проживання дитини і лише в присутності відповідача чи його батьків. Разом з цим, за час, що минув після подання нею позову, між нею та відповідачем склалися відносини з приводу участі у вихованні дитини, які полягають в тому, що дитина проживає з батьком, а позивач, виходячи із свого режиму служби в органах Національної поліції (добові чергування через кожні дві доби), бере дитину до свого місця проживання, де спілкується з нею, грається, займається дошкільною освітою. У позивача немає претензій до відповідача щодо здійснення останнім догляду сином. Водночас позивач вважає, що хлопчик у такому віці має проживати саме з мамою. Крім того, у позивача з відповідачем різні погляди на виховання хлопчика, оскільки позивач виступає за більш суворий підхід до формування дисципліни, ніж втілює відповідач. Представник позивача наполягав на тому, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком не може бути взятий судом до уваги, оскільки він жодним чином не вмотивований, а містить лише викладення пояснень сторін. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач пояснив, що він дійсно проживає разом з дитиною за адресою [ADDRESS] . Вказане жиле приміщення являє собою однокімнатну квартиру, яку відповідач наймає на підставі усної домовленості з власником житла. Дитина повністю всі забезпечена, відповідач здійснює повний догляд за дитиною, перешкод позивачу у спілкуванні з сином не чинить. Претензій до виконання позивачем батьківських обов`язків відповідач не має. Вони постійно в контакті, спільно беруть участь у витратах на дитину, позивач має можливість спілкуватись з сином без обмежень у виборі місця та часу, з урахуванням режиму зайнятості самої дитини. Водночас відповідач вважає, що режим зайнятості позивача не дозволятиме їй належним чином щоденно забезпечувати належний догляд за дитиною, на відміну від відповідача, який має усталений графік роботи, який надає можливість своєчасно та належним чином здійснювати батьківські обов`язки. Відтак, відповідач вважає, що в інтересах дитини буде залишити проживати його з батьком. Представник відповідача окремо наполягав на тому, що мати не має пріоритету щодо батька у вирішенні питання про місце проживання дитини. Позивач не навела і не довела конкретних обставин, які б вказували на те, що зміна місця проживання дитини буде в її інтересах, а фактично обґрунтовує свої вимоги лише своїм власним бажанням. Від третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, та вирішити спір в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Судом встановлено, що з 02.09.2016 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2018 року розірвано. Сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08.02.2017 року, та свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим 25.10.2016 року. Згідно до паспортних даних, позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , де і проживає станом на час розгляду справи. За поясненнями позивача, які відповідачем не оспорюються, і матеріалами не спростовуються, вказане житлове приміщення становить п`яти кімнатний жилий будинок. Позивач майнових прав на цей будинок не має, а зареєстрована та проживає там з дозволу своєї сестри, яка разом із своєю сім`єю виїхала за межі України з наміром залишитись там. Актом обстеження умов проживання від 29.03.2021 року, складеним спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, встановлено, що відповідач разом із дитиною [PERSON] , 2015 р.н., проживає за адресою: [ADDRESS] (винаймане помешкання). Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для дитини створено всі необхідні умови для виховання, розвитку та відпочинку. Відповідно до характеристики, складеної головою ОСББ «Берегиня 12/16», [PERSON] постійно з травня 2020 року проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Спочатку за цією адресою проживала вся сім`я: [PERSON] , [PERSON] та дитина [PERSON] . Через кілька місяців дружина перестала проживати за цією адресою, батько із сином проживають самі. [PERSON] зарекомендував себе як добра і порядна людина, не конфліктний, до дитини ставиться з відповідальністю, дитина завжди доглянута та чисто одягнута. Зовні взаємовідносини між батьком і сином теплі. Як видно із листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 04.03.2021 року, дитина [PERSON] , 2015 р.н., мешкає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в амбулаторії №9 з народження. Декларація укладена з дільничним педіатром [PERSON] . Дитина часто хворіла застудними захворюваннями, на диспансерному обліку не перебуває. З народження, при відвідуванні амбулаторії, з хлопчиком приходили обидва батьки. Протягом останніх шести місяців дитину супроводжував тільки батько, [PERSON] . Додому дільничного педіатра не викликали. Згідно до довідки про доходи від 24.02.2021 року, виданої ГУНП в Запорізькій області, відповідач [PERSON] отримує заробітну плату в розмірі 13404,03 грн. щомісячно. Відповідно до службової характеристики, виданої начальником відділу поліції №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, [PERSON] працює на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. Службу в органах внутрішніх справ розпочав у вересні 2013 року. За період служби зарекомендував себе позитивно, як професійно грамотний, старанний працівник. Доброзичливий та стриманий, дисциплінований та вимогливий до себе. Згідно до довідки від 09.03.2021 року, виданої Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» Запорізької міської ради, [PERSON] є вихованцем даного закладу з 14.05.2018 року по теперішній час. За цей період дитина була охайною та доглянутою. [PERSON] за характером активний, полюбляє рухливі ігри, малювання. У відносинах з однолітками контактний, має лідерські здібності. До закладу дитину приводять та забирають мати [PERSON] або батько [PERSON] . Батьки постійно цікавляться успіхами дитини, прислуховуються до порад та рекомендацій вихователів, систематично відвідували батьківські збори. У травні 2020 року [PERSON] повідомила вихователів про від`їзд на навчання на півроку до м. Житомир. За відсутності матері дитиною опікувався батько, який сумлінно виконував свої обов`язки. У цей час мати теж цікавилася життям свого сина [PERSON] . На цей час батьки обидва опікуються дитиною. Хлопчик із задоволенням спілкується як із мамою, так і з батьком, спостерігається відчуття задоволення від проведеного разом з ними часу. За період відвідування дитиною дошкільного навчального закладу батьки належним чином виконували свої обов`язки по вихованню дитини. Актом обстеження умов проживання від 02.06.2021 року, складеним спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, встановлено, що позивач разом із співмешканцем та дитиною [PERSON] , 2015 р.н., проживає за адресою: [ADDRESS] (винаймане помешкання). Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для дитини створено всі необхідні умови для виховання, розвитку та відпочинку. На час обстеження вдома була мати дитини, яка повідомила, що наразі хлопчик проживає з нею, але зараз знаходиться в дитячому садочку. Як видно із довідки про закінчення первинної професійної підготовки від 01.12.2020 року та службової характеристики, [PERSON] проходила первинну професійну підготовку у ДУ «Житомирський навчальний центр підготовки поліцейських» в період з 09.06.2020 року по 01.12.2020 року. За місцем навчання зарекомендувала себе з позитивної сторони. Згідно до довідки про доходи від 24.06.2021 року, виданої ГУНП в Запорізькій області, позивач [PERSON] отримує заробітну плату в розмірі 11485,00 грн. щомісячно. Відповідно до службової характеристики, виданої начальником кінологічного центру ГУНП в Запорізькій області, [PERSON] працює на посаді молодшого інспектора-кінолога з пошуку вибухових речовин і зброї кінологічного центру ГУНП в Запорізькій області. За період служби зарекомендувала себе позитивно, як професійно грамотний, відповідальний та ініціативний працівник. Принципова, вимоглива до себе, дисциплінована, порушень законності не допускає. Висновком щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2015 р.н., складеного 16.07.2021 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . В оцінці доводів сторін суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Беручи до уваги встановлені судом обставини та наведені вище норми права та правові висновки щодо їх застосування, суд враховує, що: 1)обидва батьки мають рівні права на участь у вихованні дитини, і не чинять перешкод один одному у цьому питанні; 2)позивач за власної ініціативою покинула місце проживання дитини та почала проживати окремо; 3)відповідач належним чином виконує обов`язки щодо догляду за дитиною, у зв`язку з чим за чинним місцем проживання дитина забезпечена всім необхідним для нормального розвитку; 4)доказів негативного психологічного впливу на дитину внаслідок проживання з батьком, а не з матір`ю, матеріали справи не містять; 5)обидві сторони не оспорюють, що дитина не висловлює будь-якого невдоволення внаслідок проживання з батьком, а також твердого бажання проживати з матір`ю та (або) небажання проживати з батьком, особливої прихильності до когось із них; 6)станом на час розгляду справи дитина проживає в одному й тому самому житлі протягом останніх трьох років, тобто фактично половину життя, де має усталений побут та налагоджений режим життя; 7)режим служби позивача в органах Національної поліції є більш суворим за режим служби відповідача, що може негативно вплинути на можливість позивача належним чином виконувати батьківські обов`язки; 8)існування будь-яких виключних обставин, які б свідчили про небезпеку для дитини у разі залишення проживання з батьком, позивач не довела. Доводи позивача, які зводяться фактично до наполягання на правильності її особистої думки з цього питання, суд відхиляє, оскільки позивач не змогла надати чітких пояснень та доказів на підтвердження того, що її бажання відповідає найкращим інтересам дитини. Самий факт проживання дитини в однокімнатній квартирі, тоді як позивач проживає в багатокімнатному будинку, також не є достатньою підставою для зміни місця проживання дитини, оскільки найкраще дотримання її інтересів не може зводитись до розмірів жилої площі. На переконання суду, станом на час розгляду справи в найкращих інтересах дитини залишатись проживати у звичній домашній обстановці, в умовах вільного спілкування з обома батьками. Крім того, суд бере до уваги й висновок органу опіки та піклування про доцільність залишення дитини проживати разом з батьком, який іншим матеріалам справи не суперечить, і необґрунтованість якого позивачем не доведена. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 1, 6, 7, 18, 19, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed