Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У вересні 2014 року позивачі звернулись до суд з позовною заявою, в якій просили надати дозвіл на виїзд з України та в'їзд в Україну неповнолітньої дитини [PERSON], 2004 року народження, без згоди та супроводу батька [PERSON], в період часу з 01.11.2014 року до 01.11.2018 року. Свої позовні вимоги мотивують тим, що [PERSON] є рідною матір'ю [PERSON] [PERSON] перебувала у шлюбі відповідачем, від якого маю одну неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] разом з дочкою постійно проживають та зареєстровані у м. Севастополі АР Крим Росія, бабуся [PERSON] зареєстрована та проживає у м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна. Батько дитини не приймає участі у її забезпеченні та вихованні, з дочкою не спілкується, згоди на виїзд за кордон не надає. Позивачі бажають, щоб неповнолітня дитини мала право на виїзд та в'їзд в Україну, оскільки це буде відповідати її інтересам, а вирішити даний спір без винесення відповідного судового рішення не надається можливим, тому змушені були звернутись до суду з відповідним позовом. У судове засідання позивачі надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, який у встановленому законом порядку розірвано (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджено матеріалами справи (а.с. 7). Позивачі між собою є рідними матір'ю та дочкою. [PERSON] є громадянкою України, постійно мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є громадянкою України, яка постійно проживає та зареєстрована разом з неповнолітньою дочкою за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено, батько неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд та в'їзд дитини за кордон, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними егоїстичними мотивами. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-річного віку, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що вимоги позовної заяви обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Так, позивачі просить надати їм тимчасовий дозвіл на виїзд та в'їзд в Україну неповнолітньої дитини, при цьому вказують строк з 01.11.2014 року до 01.11.2018 року, в цій частині вимоги підлягають задоволенню в межах річного строку, з моменту винесення рішення.

Outcome: partial