Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Деснянський районний відділ Головногоуправління державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні користування права власності. Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровано 4 осіб, з яких проживає двоє: вона та її мати [PERSON] . При цьому, [PERSON] , хоча і зареєстрований у квартирі, однак фактично з 2000 року не проживає та не з`являється. Реєстрація відповідача у квартирі призводить до проблем зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але фактично нараховуються, чим порушуютьсяїї (позивача) права. Ураховуючи викладене, [PERSON] , просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] , та усунення перешкод у здійсненні користування права власності шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку із вищезазначеної квартири. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. 06 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року у зазначеній справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 21 серпня 2020 року заяву представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення від 07 березня 2019 року у справі № 754/12325/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності. Призначено підготовче засідання у справі. У лютому 2020 року від [PERSON] до суду надійшла уточнена позовна заява, у відповідності до якої позивачем доповнено мотивувальну частину позову та уточнено прохальну частину, а саме просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 29 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 13 лютого 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи - [PERSON] судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] , загальною площею 72,2 кв. м, належить на праві приватної власності [PERSON] (том 1, а. с. 9). Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №102/30/3950 від 29 серпня 2018 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, з них дитина - [PERSON] , [INFO] (том 1, а. с. 14). Із актів, складених ЖЕД-313 16 серпня 2017 року, 15 листопада 2018 року, 14 лютого 2018 року, 14 березня 2018 року, 04 квітня 2018 року, 16 травня 2018 року, вбачається, що [PERSON] та його син [PERSON] не проживають у вказаній квартирі (том 1, а. с.15-20). 31 травня 2018 року та повторно 03 липня 2018 року позивачка направляла на відому адресу проживання відповідача письмові вимоги щодо добровільного зняття з реєстрації, що підтверджується описом вкладення (том 1, а. с. 27-30). Із актів, складених ЖЕД-313 05 грудня 2018 року, 08 лютого 2019 року, 10 жовтня 2019 року, 30 жовтня 2019 року, 16 травня 2018 року, вбачається, що [PERSON] та його син [PERSON] не проживають у вказаній квартирі (том 1, а. с. 181-184). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 405 ЦК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла. З огляду на викладене, суд вважає позовну заяву [PERSON] у частині про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки останній без поважних причин понад один рік не проживає у спірній квартирі, не сплачував комунальні послуги, відсутні відомості й того, що відповідач є членом сім`ї позивача. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не надав належних та допустимих доказів наявності будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою. Крім того, уточнюючи позовні вимоги, [PERSON] просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування спірною квартирою, вказувала, що з часу свого народження останній проживає зі своїм батьком у іншій квартирі. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьків проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, з наведених норм вбачається, що з часу народження [PERSON] не міг самостійно обирати місце свого проживання, вбачається, що причини непроживання останнього у спірній квартирі мали вимушений характер та не були його особистим волевиявленням, що не є безумовною підставою для позбавлення права користування житлом. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є необґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі статей 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 64, 150, 156, 161 ЖК України, статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд-

Outcome: partial