Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У березні 2014 року позивач ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON], у якому, з подальшим збільшенням позовних вимог, просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 07Ф-231 від 17.10.2007 в розмірі 3 782 522,40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 105 014 623 грн. 29 коп., посилаючись на невиконання позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором /т. ІІ а. с. 236-238/. Судом 29.10.2014 прийнято до розгляду у цивільній справі зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON], у якій він просив суд: - визнати недійсним кредитний договір № 07Ф-231 від 17.10.2007 (з додатком № 1 від 17.10.2007 до нього), укладений між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON], - визнати недійсними додаткові угоди до вказаного кредитного договору: 1) додаткову угоду № 1 від 17.10.2007, 2) додаткову угоду № 2 від 11.04.2008, 3) додаткову угоду № 3 від 14.04.2008, 4) додаткову угоду № 4 від 27.08.2008, 5) додаткову угоду № 5 від 09.01.2009, 6) додаткову угоду № 6 від 24.04.2009, 7) додаткову угоду № 7 від 08.05.2009, 8) додаткову угоду № 8 від 29.09.2009 (з додатком № 1 від 29.09.2009), 9) додаткову угоду № 9 від 28.12.2009 (з додатком № 2 від 28.12.2009), 10) додаткову угоду № 10, 11) додаткову угоду № 11 від 13.12.2010, 12) додаткову угоду № 12 від 20.01.2011, 13) додаткову угоду № 13 від 24.01.2011, - визнати недійсним договір поруки № 07І-231/1 від 11.04.2008, - визнати недійсним договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) № 07Ф-231/2 від 14.04.2008, - визнати недійсним договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) № 07Ф-231/3 від 27.08.2008, - визнати недійсним договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) № 07Ф-231/4 від 26.03.2010, - визнати недійсним договір іпотеки № П82 від 09.12.2010, - визнати недійсним договір застави майнових прав на грошові кошти (з майновим поручителем) № 07Ф-231/5 від 24.01.2011, - скасувати заборони приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенка Л. А. від 09.12.2010, укладену у порядку ст. 73 Закону України «Про нотаріат» за договором іпотеки № 1782 від 09.12.2010 відносно земельної ділянки для промисловості: 1), розташованої на території Житньогірської сільської ради, с Житні Гори Рокитнянського району Київської області (кадастровий номер [NUMBER]), 2) розташованої на території Савинецької сільської ради с. Савинці Рокитнянського району Київської області (кадастровий номер [NUMBER]) /т. І а. с. 166-185/. У подальшому, доповнивши підстави зустрічної позовної заяви, представник відповідача також просила суд визнати неправомірним не ознайомлення [PERSON] перед укладанням з ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитного договору № 07Ф-231 від 17.10.2007 з інформацією у повному обсязі у відповідності до вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнати неправомірним не ознайомлення [PERSON] перед укладанням з ПАТ «Брокбізнесбанк» додаткової угоди № 2 від 11.04.2007 до кредитного договору № 07Ф-231 від 17.10.2007, якою збільшувався ліміт кредитної лінії, з інформацією у повному обсязі до вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» /т. ІІІ а. с. 6-9/. Обґрунтовуючи зустрічний позов відповідач вказав, що кредитний договір № 07Ф-231 від 17.10.2007 є недійсним з огляду на порушення вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про Національний банк України», Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України». Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. Таким чином, відповідач [PERSON] у зустрічному позові просить суд визнати недійсним кредитний договір № 07Ф-231 від 17.10.2007 та застосувати наслідки його недійсності, визнавши недійсними усі забезпечувальні договори за вказаним кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позов у повному обсязі, стягнувши загальну суму заборгованості з відповідача, у тому числі заборгованість за кредитом, процентами, проценти за користування чужими грошовими коштами, пеню за прострочення сплати кредиту, пеню за прострочення сплати процентів, проценти за користування чужими грошовими коштами на суму боргу по процентам, неустойку у розмірі 5 % від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом; та відмовити у задоволенні зустрічного позову відповідача. Присутня у судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення первісного позову, просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, та, у свою чергу, задовольнити зустрічних позов відповідача [PERSON] у повному обсязі. Від третьої особи у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання представник не з'явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату, місце розгляду справи, до суду направлено письмові пояснення, у яких просить задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову відповідача. Третя особа у справі приватний нотаріус КМНО Тимошенко Л. А. у судове засідання не з'явилася, про час, дату, місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, заяви, клопотання не були подані. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача на первісний позов й заперечення на зустрічний позов відповідача, заперечення представника відповідача на первісний позов та його обґрунтування зустрічного позову, вивчивши письмові пояснення третьої особи у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 17.10.2007 між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК», правонаступником прав та обов'язків якого, відповідно до п.1.1. Статуту є ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № 07Ф-231 /т. І а. с. 7-10/. Згідно з умовами п. 1.1. кредитного договору, банк відкрив позичальнику відкличну кредитну лінію з лімітом кредитної заборгованості в сумі 500000,00 (п'ятсот тисяч) доларів США на строк з 17.10.2007 по 17.10.2008 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей. У подальшому до кредитного договору вносились зміни та доповнення /т. І а. с. 11-23, 202, 205, 207/. 17.10.2007 укладено додаткову угоду № 1, якою в розрізі відкритої кредитної лінії згідно кредитного договору банк надає позичальнику транш в сумі 400000 доларів США /т. І а. с. 210/. Додатковою угодою № 2 від 11.04.2008 встановлено ліміт відкличної кредитної лінії в розмірі 1500000 доларів США, продовжено строк дії кредитного договору до 18.10.2010 та в розрізі відкритої кредитної лінії надано позичальнику транш в сумі 1300000 доларів США /т. І а. с. 211/. Відповідно до додаткової угоди № 6 від 24.04.2009 переоформлено кредитну лінію на кредит у розмірі 1500000 доларів США на строк до 18.10.2010 зі сплатою 12 % річних для споживчих цілей /т. І а. с. 212/. Відповідно до додаткової угоди № 8 від 29.09.2009, позичальник з дати підписання цієї додаткової угоди здійснює повернення кредиту в готівковій або безготівковій формі згідно з графіком, наведеному в додатку № 1 до цієї додаткової угоди /т. І а. с. 205/. Додатковою угодою № 9 від 28.12.2009 продовжено строк дії кредитного договору до 18.10.2012 та встановлено графік повернення кредиту наведений у додатку № 2 до додаткової угоди /т. І а. с. 207/. На виконання вимог п. 1.2. кредитного договору, банком було надано кредит в сумі 1700000 доларів США у готівковій формі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 17 від 17.10.2007 та заявою на видачу готівки № 9 від 11.04.2008 /т. І а. с. 24, 25/. Відповідно до п. 23 ст. 1 Розділу І Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній станом на дату укладення кредитного договору, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином Законом встановлено вимоги до укладення кредитних договорів, відповідно до яких споживачу надаються кредити на придбання продукції і він є спеціальним законом до подібних правовідносин. Однак, як свідчать умови кредитного договору № 07Ф-231 від 17.10.2007, в ньому не зазначено про надання кредиту на придбання певної продукції (товари, роботи, послуги) і він не має ознак споживчого кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі. Кредитний договір № 07Ф-231 від 17.10.2007 з додатковими угодами до нього сторонами укладено в письмовій формі з погодженням всіх істотних умов, про що свідчить підпис позичальника на договорах. Посилання відповідача на свої сумніви в укладенні та отриманні документів та те, що він не пам'ятає обставин за яких це відбувалося, не беруться до уваги судом, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відносно тверджень позичальника, що ним та представником банку не підписані перша, друга та третя сторінки кредитного договору, а лише четверта, у зв'язку з чим у нього виникли сумніви в реальності кредитного договору, то обов'язкове скріплення підписом всіх сторінок договору законодавством не передбачено. В п. 9.7. кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник свідчить про те, що ним особисто отриманий належний йому примірник цього договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягти згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним, коли сторони погодили його умови та скріпили своїми підписами в реквізитах договору. Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, що сукупна вартість кредиту за цим договором визначена в додатку № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору, позичальник здійснює повернення кредиту згідно з графіком №1, наведеним у додатку № 1. Відносно додатку № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору, про укладення якого позичальник не пам'ятає, але нібито підписував, то вказаний додаток підписаний сторонами і містить як графік платежів, так і орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту /т. І а. с. 201/. 11.04.2008 на підставі заяви позичальника укладено додаткову угоду № 2 від 11.04.2008 про продовження строку дії кредитного договору на 2 роки (до 18.10.2010), збільшення ліміту кредитної лінії до 1500000,00 дол. США. Позичальник стверджує, що ним не підписувався додаток щодо сукупної вартості і додаткова угода № 2 є незаконною. Однак, орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту у зв'язку з збільшенням ліміту кредитування та строку повернення міститься в додатку № 1 до цієї додаткової угоди № 2, який підписано позичальником /т. І а. с. 203-204/. Додатковими угодами № 3 від 14.04.2008, № 4 від 27.08.2008, № 5 від 09.01.2009, № 6 від 24.04.2009 вносились зміни щодо умов забезпечення; переносився строк сплати простроченої заборгованості; переоформлено кредитну лінію на кредит (без зміни відсоткової ставки). Вказане не призводило до змін до сукупної вартості кредиту, визначеного в кредитному договорі, оскільки сукупна вартість кредиту для позичальника на підставі таких додаткових угод не змінилась. 29.09.2009 на підставі заяви позичальника укладено додаткова угода № 8 від 29.09.2009, відповідно до якого змінено графік повернення кредиту. В додатку № 1 зазначено сукупну вартість кредиту з урахуванням внесених змін /т. І а. с. 206, 213/. 28.12.2009 на підставі заяви позичальника укладено додаткова угода № 9 від 28.12.2009, відповідно до якого продовжено строк користування кредитом та змінено графік повернення кредиту. В додатку № 2 зазначено сукупну вартість кредиту з урахуванням внесених змін /т. І а. с. 208, 214/. Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 N 168 (2.4.) перед укладенням кредитного договору банки одержують письмове підтвердження споживача про ознайомлення з його платежами. позичальнику перед укладенням кредитного договору надано довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, з якою він ознайомлений, про що свідчить підпис позичальника на довідці /т. І а. с. 195-196/. Як вбачається з п. 8.3 кредитного договору, позичальник підтверджує, що до укладання цього договору був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України. Таким чином відповідач перед укладенням кредитного договору був ознайомлений з усіма умовами кредитування, а саме: про суму кредиту, термін на який може бути наданий кредит, мету, для якої кредит може бути використаний (споживчі цілі), форму та види забезпечення, вартість забезпечення, періодичність сплати відсотків, тип і розмір процентної ставки, а також з умовами повернення кредиту та сплати комісії та процентів, тощо. Як вбачається з укладених між сторонами правочинів, при укладенні кредитного договору не здійснювалось страхування предмету іпотеки, відповідно витрати не були включені в сукупну вартість кредиту. За умовами укладеного кредитного договору від 17.10.2007 № 07Ф-231, не передбачено односторонню зміну банком процентної ставки, а передбачено підписання додаткової угоди сторонами, також протягом періоду кредитування Банком діяла процентна ставка - 12% річних, яка не змінювалась. Згідно з ст. 625 ЦК України, 3% річних не є по своїй сутті неустойкою, а є платою за користування чужими грошовими коштами, та не перевищує вказаний розмір, однак значний термін прострочення виконання зобов'язань по кредитному договору призводить до нарахування значної суми неустойки. Окрім того, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вказане підтверджується усталеною судовою практикою (Постанова Верховного суду України 21.03.2011). Відповідач не вказав, які положення спірного договору ним кваліфіковані як несправедливі, завдають йому шкоду і є недійсними, а просить суд визнати недійним кредитний договір в цілому. Відповідно до вимог ст. ст. 203, 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Позичальник посилається на невиконання Банком Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», однак всі вимоги Банком, передбачені цим нормативним документом виконані. В свою чергу, відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відтак вимоги зустрічної позовної заяви відповідача є необґрунтованими та не ґрунтуються на законі, а тому суд відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідно до умов п. 2.3. кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються і сплачуються наступним чином: 1) згідно до п. 2.3.1. кредитного договору - проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений п. 1.1. кредитного договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році; 2) згідно до п. 2.3.2. кредитного договору - нарахування процентів за користування кредитом здійснюється банком у валюті кредиту щомісячно за поточний календарний місяць в останній робочий день місяця; 3) згідно до п. 2.3.3. кредитного договору - при розрахунку процентів враховуються день надання кредиту і не враховується день повернення кредиту; 4) згідно до п. 2.3.4. кредитного договору - проценти за поточний календарний місяць сплачуються позичальником щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця на рахунок, вказаний банком, в готівковій формі через касу банку або в безготівковій формі. Відповідно до умов п. 4.2. кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, використовувати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі зобов'язання у повному обсязі та у строки, передбачені кредитним договором. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитним договором та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена в п. 1.1 цього договору, від суми простроченої заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.ст. 14, 526 ЦК України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору. Уклавши кредитний договір та прийнявши на себе зобов'язання повернути кредит, проценти за його користування в обумовлений строк, позичальник не виконав даного зобов'язання, чим порушив умови кредитного договору та ст. 526 ЦК України. Стаття 530 ЦК України передбачає, що зобов'язання підлягає виконанню у строк, визначений цим зобов'язанням. В силу положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач не виконав умов Кредитного договору чим порушив норми вищезазначених статей, тому до нього повинні застосовуватися положення ст. 611 ЦК України, які передбачають правові наслідки за порушення зобов'язання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в стягненні коштів на його користь з відповідача є законними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 № 107 «Про віднесення ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.02.2014 прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у редакції чинній на час подання позовної заяви, від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 6890 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене та

Outcome: approved