Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], а також розпорядження органу приватизації Державної адміністрації Голосіївського району м. Києва від 30 квітня 2002 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06.10.2010 року з [PERSON] В ході розгляду іншої цивільної справи, в якій [PERSON] є співвідповідачем та однією з позовних вимог в якій є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 06.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] дізнався про обставини приватизації колишнім власником квартири [PERSON], зокрема, позивачу стало відомо, що волевиявлення колишнього власника квартири [PERSON] щодо приватизації житла не було вільним і не відповідало її волі. Позивач зазначає, що такими обставинами, на його думку, є встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року факт недієздатності [PERSON] станом на 25 лютого 2006 року та 26 травня 2006 року, а саме те, що у вказаний період остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, позивач вважає, що волевиявлення [PERSON] на приватизацію квартири не було вільним, а тому розпорядження органу приватизації та видане відповідачем свідоцтво про право власності на майно повинні бути визнані судом недійсними. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з наведених у позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову, в обґрунтування заперечень зазначила про те, що спірні правовідносини регламентуються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на момент приватизації [PERSON] квартири. Оскаржуване відповідачем розпорядження органу приватизації від 30.04.2002 року прийнято органом приватизації на підставі повного пакету документів, наданого [PERSON], відповідно до вимог Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року. У зв'язку із чим, приватизація квартири [ADDRESS], відбулась відповідно до вимог законодавства, яке діяло на той час, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання розпорядження про приватизацію вказаної вище квартири, а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності, недійсними. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 17.04.2002 року [PERSON] звернулась до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири [ADDRESS]. До вказаної заяви [PERSON]. додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на момент приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS], приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Частиною четвертою статті 5 вказаного Закону визначено, що право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах, або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацію та органами місцевого самоврядування. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації не мають права відмовляти мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 Закону. На виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Вказаним Положенням встановлено вичерпний перелік документів, які необхідно було надати органу приватизації громадянами, які виявили бажання приватизувати займану квартиру. До таких документів Положенням віднесено: заява від громадянина встановленого зразка та довідка про склад сім'ї, а також у разі наявності у наймача пільги, документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Розпорядженням органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 передано [PERSON] квартиру [ADDRESS] у приватну власність. На підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 [PERSON] Державною адміністрацією Голосіївського району 30 квітня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру № № [ADDRESS] в м. Києві. У судовому засіданні достовірно встановлено та стверджується матеріалами цивільної справи, що приватизація квартири [ADDRESS] відбулась відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, а отже відсутні передбачені законом підставі для визнання недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 та свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.04.2015 року [PERSON] Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією. Крім іншого, суд окремо звертає увагу наступне. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення саме його цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed