Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

У березні 2014 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому ставить питання про визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 15.02.2013 р., що зареєстрований в реєстрі за №837, таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.02.2014 р. після зупинення автомобіля позивача інспектором ДПС і доставлення цього автомобіля на штрафмайданчик, позивачу стало відомо, що нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 15.02.2013 р. вчинено виконавчий напис за №837 на підставі договору застави автотранспортного засобу від 15.12.2006 р. про звернення стягнення на транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2006 року випуску, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності, на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (відповідача у справі). За рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу, нотаріус вважає за необхідне задовольнити вимоги відповідача у розмірі 114116,35 грн., що складаються з суми: простроченої заборгованості за основною сумою кредиту - 1647,67 доларів США (що за курсом НБУ станом на 15.02.2013 р. становить 13169,82 грн.); заборгованості по відсоткам в розмірі 220,24 долари США (що за курсом НБУ станом на 15.02.2013 р. становить 1760,38 грн.); заборгованості по пені в сумі 83863,02 грн.; заборгованості по комісії 973,30 грн.; заборгованості по штрафам у розмірі 14349,83 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису в сумі 1700,00 грн. Разом з тим, позивач вважає, що дані дії відповідача та нотаріуса є незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Так, позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше року. Проте, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, а відповідач, в свою чергу, не надав нотаріусу жодного документу підтверджуючого суму заборгованості, чим було порушено вимоги зазначеного Закону про безспірність заборгованості. При цьому, розрахунок розміру невиконаних зобов'язань за Кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та пропозицій позивача, у зв'язку з чим, це не відповідає дійсній сумі заборгованості. Крім того, позивач вказує, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 29.01.2014 р. у справі №755/28690/13-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору №58/П/56/2006-840 від 15.12.2006 р. на загальну суму 20515,21 грн. Тобто, позивач звертав увагу на невідповідність суми боргу перед банком за кредитним договором, забезпеченим заставою автомобіля, яку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса визначено в розмірі понад 114000,00 грн., а шляхом стягнення суми боргу в судовому порядку - в розмірі менш ніж 21000,00 грн. На підставі зазначеного, позивач вважає, що нотаріусом було порушено вимоги ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат», оскільки останній допустив вчинення виконавчого напису за наявності у боржника спору з кредитором стосовно суми заборгованості, що, в свою чергу, є підставою для скасування виконавчого напису нотаріуса та визнання його таким, що не підлягає виконанню. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Крім того, позивач додав, що жодний з документів, які були підставою для вчинення вказаного виконавчого напису, не підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем, а нотаріусом не було вжито жодних заходів щодо встановлення безспірності суми заборгованості. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а також на відсутність підстав, встановлених чинним цивільним законодавством України для визнання виконавчого напису недійсним та таким, що не підлягає виконанню. При цьому, зазначала, що доводи позивача про відсутність доказів про надіслання іпотекодавцю (позивачу у справі) письмового повідомлення - вимоги про погашення кредитної заборгованості, оскільки такі підтвердження нотаріусу були надані у відповідності до гл.16 ч.2 п.2.3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р. А саме, повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Таким чином, надана нотаріусу поряд з іншими документами, копія опису вкладення поштової кореспонденції з відміткою пошти про відправлення на адресу позивача досудової вимоги 12.10.2012 р., є належним підтвердженням повідомлення боржника. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Поштою, через канцелярію суду було надане письмове пояснення на позовну заяву та клопотання про розгляд справи без участі нотаріуса. У письмових поясненнях на позов третя особа вказувала на неспроможність доводів, якими обґрунтовані вимоги, довести порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису. Зокрема, нотаріус стверджує, що посилання позивача на необхідність при вчиненні виконавчого напису витребовувати первинні документи, оформлені у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», є безпідставним, оскільки законодавець таких вимог не ставить. Щодо суми боргу, визначеної у виконавчому написі, то сума заборгованості по кредитним зобов'язанням обрахована банком із урахуванням штрафів, обумовлених в кредитному договорі, підписаному позичальником. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 15.12.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] укладено Кредитний договір №58/П/56/2006-840, згідно умов якого відповідач надав позивачу цільовий кредит на придбання автотранспортного засобу в сумі 17953,00 долари США строком до 14.12.2012 р. та зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 9,5 % річних. Також, в забезпечення виконання зобов'язань, які випливають з зазначеного Кредитного договору, 15.12.2006 р. сторони уклали Договір застави автотранспортного засобу, згідно якого предметом застави є транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2006 року випуску, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На підставі зазначеного Закону та у зв'язку з порушенням позивачем зобов'язання по Кредитному договору відповідач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], якою 15.02.2013 р. вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2006 року випуску, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності, в рахунок задоволення вимоги відповідача щодо стягнення заборгованості позивача за Кредитним договором на підставі договору застави від 15.12.2006 р. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що сума заборгованості по кредитному договору між ним та банком не узгоджена, тому відсутня необхідна умова для вчинення виконавчого напису нотаріуса. За твердженням позивача в порушення вимог ст.61 Конституції України банк намагається двічі стягнути з нього, як позичальника, штрафні санкції за порушення умов кредитного договору, що є неправомірним. На підтвердження вказаного висновку позивач вказує на рішення Дніпровського районного суду м.Києва у справі №755/28690/13-ц від 29.01.2014 р., яким стягнуто з позивача заборгованість перед банком за цим самим договором, що є підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса, в розмірі 20515,21 грн. При цьому, ця сума, зазначена в рішенні суду також містить непогашений кредит та штрафи за порушення договірних зобов'язань. Таким чином, позивач вважає, що задля забезпечення можливості захисту прав учасників процесу, можливості врегулювання зобов'язань по кредитному договору, виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. При цьому, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Так, положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172 (надалі - Перелік документів №1172). Отже, при вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів №1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Так, згідно п. 1 Переліку документів №1172, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені вищевказаним Переліком №1172. Тобто, посилання позивача на те, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріус не перевірив та не встановив безспірність суми заборгованості спростовуються матеріалами справи, оскільки звернувшись до нотаріуса, відповідач надав документи, що підтверджують безспірність заборгованості, зокрема, договір застави автотранспортного засобу від 15.12.2006 р., укладений між сторонами, розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 10.12.2012 р., досудову вимогу від 12.10.2012 р., а також опис вкладення до поштової кореспонденції з відміткою відділення поштового зв'язку про направлення досудової вимоги на адресу боржника [PERSON] Отже, наявність наданих відповідачем документів, необхідних для вчинення виконавчого напису, виключає його неправомірність. Крім того, суд не може взяти до уваги посилання позивача як на відсутність безспірності вимог, наявність рішення суду в справі №755/28690/13-ц, в якій предметом спору є стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором №58/П/56/2006-840, оскільки вказане не впливає на чинність виконавчого напису, адже положеннями ст. 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, виходячи з положень ст. 15 цього Кодексу суб'єкт права не обмежений у виборі способів захисту, а відповідно до ст.ст. 16-19 ЦК України використання позасудових способів захисту не позбавляє його права звернення до суду за стягненням боргу, чим скористався банк після отримання виконавчого напису нотаріуса і до реалізації цього виконавчого напису нотаріуса. Також заслуговує на увагу та обставина, що в ході судового розгляду справи позивач не заперечував наявності простроченої заборгованості перед банком за кредитним договором №58/П/56/2006-840, яку він не сплачує тривалий час з посиланням на незгоду в розмірі цього боргу. Натомість, позивачем не було надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували звернення до банку з метою вирішити це питання. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, слід зазначити, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат», ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 15-20, 590 ЦК України та

Outcome: dismissed