Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до державного реєстратора державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] про скасування заборони відчуження обєкта нерухомого майна (а.с.3-9). Позивачі зазначають, що 21.06.2003 року придбали у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 706, посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. При цьому продавець посвідчив, що відчужувана квартира до часу укладання договору не була продана, подарована іншим особам, не була заставлена, у спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Позивачі вважали себе власниками зазначеного обєкта нерухомого майна, у 2017 році намагались оформити договір купівлі-продажу належної їм на праві власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], однак дізнались від державного нотаріуса про наявність заборони на відчуження вказаного обєкта нерухомого майна. Згідно з інформаційною довідкою № 99377913 від 05.10.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відносно вказаної квартири є чинною заборона відчуження обєкта нерухомого майна, діє обтяження, зареєстрованого 25.08.2005 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 3230635, на підставі договору застави б/н від 17.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом, (архівний номер 4376278DONETSK2701, архівна дата 16.10.2002, дата виникнення 16.10.2002, № реєстру 330593-2272, внутр. № 3B01E0312BF3222F773F). На думку позивачів, встановлення такого обтяження на квартиру порушує їхнє право на вільне володіння та розпорядження своїм майном. Позивачі звертались до державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори із запитом про надання документа, на підставі якого було встановлено заборону відчуження обєкта нерухомого майна. Державним нотаріусом не було надано запитуваних документів з обєктивних причин, оскільки нотаріальний архів зберігається у м. Донецьку, на території, що є тимчасово непідконтрольною державній владі України. Позивачі вважають свої майнові права порушеними, просять суд вжити заходів щодо відновлення порушених прав власності, скасувати заборону відчуження обєкта нерухомого майна. Під час судового розгляду справи 1-й позивач [PERSON] та представник 2-го позивача [PERSON] (яка діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, а.с. 17-18,20) підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд скасувати заборону відчуження обєкта нерухомого майна, вважаючи її існування безпідставним, на обґрунтування своєї позиції посилались на аргументи, аналогічні викладеними у позовній заяві. 2-й позивач [PERSON] була належним чином повідомлена судом про дату, час та місце розгляду справи згідно із ч.5 ст. 130 ЦПК України, для участі в судовому засіданні не прибула, уповноважила на представництво своїх інтересів в суді [PERSON]. В судовому засіданні 13.07.2018 року визначена відповідачем у цивільній справі (в первісній редакції позову) державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] заперечувала проти задоволення вимог позивачів, вважала, що під час відмови у вчиненні нотаріальних дій за зверненням позивачів діяла відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки перевіркою було встановлено існування заборони на відчуження квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Нотаріус повідомила, що своїми діями не порушувала прав та законних інтересів позивачів, неможливість відчуження обєкта нерухомого майна зумовлена існуванням зобовязань за договором застави від 17.07.1997 року. Ухвалою суду від 13.07.2018 року в цивільній справі № 236/701/18 за клопотанням 1-го позивача [PERSON], представника 2-го позивача [PERSON] здійснено заміну первісного відповідача - державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] на належних відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.93,95-96). Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с.119,129), для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заперечень проти позову не висунув, відзиву на позов не надав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, в подальшому надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, рішення по суті заявлених позовних вимог просила ухвалити на розсуд суду (а.с.120). Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с.119,129), для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заперечень проти позову не висунув, відзиву на позов не надав. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с.119,129), для участі в судовому засіданні не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заперечень проти позову не висунув, відзиву на позов не надав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2003 року по 06.02.2015 року, рішенням суду шлюб між ними розірвано (а.с. 10-11,13-14). Згідно з довідкою Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 28.09.2017 року № 7367/В-13 [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [INFO], будь-які інші особи у вказаній квартирі не зареєстровані (а.с.21). Зі змісту свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.07.1997 року Приватизаційною комісією при Краснолиманському відділення Донецької залізниці, вбачається, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS], в порядку приватизації отримали [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.33) В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона, [PERSON] та [PERSON] були до травня 1998 року власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Брат свідка [PERSON] уклав договір позики з [PERSON], квартира стала предметом застави для забезпечення повернення позики; [PERSON] не зміг своєчасно повернути кошти позикодавцеві і власники квартири надали згоду [PERSON] на продаж нерухомого майна іншій особі [PERSON]. Під час оформлення договору купівлі-продажу 18.05.1998 року не було знято заборону на відчуження квартири, встановлену на підставі договору застави від 17.07.1997 року. 18.05.1998 року між [PERSON] (який діяв від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі договору застави квартири, посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу 17.07.1997 року, № за реєстром 1750, та виконавчого напису, вчиненого, приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу 16.02.1998 року, № за реєстром 395) та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS] (а.с. 34). При укладення цього договору [PERSON] посвідчив, що відчужувана квартира до часу здійснення правочину нікому іншому, крім [PERSON], не була заставлена, не продана, не подарована, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. В подальшому [PERSON] здійснив продаж вказаної квартири [PERSON] (договір купівлі-продажу від 02.12.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області [PERSON], № за реєстром 3088), право власності [PERSON] на це майно було зареєстроване у КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська (а.с.35). Згідно із довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська від 20.06.2018 року № 293-1/0.76/КЛ наступним власником спірної квартири був [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 23.12.1998 року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області [PERSON], № за реєстром 3257 (а.с.78). Така інформація підтверджена і витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 493514 від 06.05.2003 року (а.с.36). [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр. № 706, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. При цьому продавець посвідчив, що відчужувана квартира до часу укладання договору не була продана, подарована іншим особам, не була заставлена, у спорі і під забороною (арештом) не перебуває (а.с.24). Згідно з даними технічного паспорта на квартиру, розташовану адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS], та інвентарної справи, сформованої КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська (а.с.25-28), власниками вказаного обєкта нерухомого майна зазначено [PERSON] та [PERSON]; при цьому у технічних документах викреслені прізвища попередніх власників майна [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з витягом № 1377839, сформованим 02.09.2003 року КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська, зареєстровано право власності [PERSON] та [PERSON] на трикімнатну квартиру, розташовану адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS] (а.с.29). Довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська від 06.03.2018 року № 107-2/0.76/КЛ підтверджені дані щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно (квартиру, розташовану адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS]) на імя [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] від 15.09.2017 року було відмовлено [PERSON] та [PERSON] (яка діє за довіреністю від імені [PERSON]А.) у вчиненні нотаріальних дій щодо посвідчення договору відчуження нерухомого майна трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS].(а.с.22-23). Причиною такої відмови стала наявність заборони на відчуження зазначеного обєкта нерухомого майна. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій позивачами не була оскаржена в судовому чи адміністративному порядку. Згідно з інформаційною довідкою № 99377913 від 05.10.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відносно вказаної квартири є чинною заборона відчуження обєкта нерухомого майна, діє обтяження, зареєстрованого 25.08.2005 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 3230635, на підставі договору застави б/н від 17.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом, (архівний номер 4376278DONETSK2701, архівна дата 16.10.2002, дата виникнення 16.10.2002, № реєстру 330593-2272, внутр. № 3B01E0312BF3222F773F) (а.с.30). Представник 2-го позивача [PERSON] зверталась 06.03.2018 року до державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] із запитом про надання документів, на підставі яких було встановлено заборону на відчуження спірної квартири, в тому числі договору застави б/н від 17.07.1997 року (а.с.38). Державним нотаріусом було відмовлено у задоволення такого запит на підставі ст. 8 Закону України «Про нотаріат», поінформовано заявницю, що документи, посвідчені Лиманською державною нотаріальною конторою у 1997 році, передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву (а.с.39). Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території м. Донецька та вихід частини території Донецької області з-під контролю державної влади України. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному законодавству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження позивачів про можливу втрату оригіналів первинних документів, на підставі яких було встановлено заборону на відчуження спірного обєкта нерухомого майна у 1997 році. За повідомленням Лиманського МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у донецькій області від 23.03. 2018 року № 14.32-7-2708 виконавчих проваджень, на підставі яких було б накладено арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS], на виконанні у державних виконавців ніколи не перебувало і не перебуває на теперішній час (а.с.41). Вирішуючи заявлені позивачами вимоги по суті, суд виходить з такого. \~ \~ \~Відповідно до\~ст.\~41\~Конституції України\~кожен має\~право володіти,\~користуватись,\~розпоряджатись належною\~йому власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Житлом фізичної\~особи є\~житловий будинок,\~квартира,\~інше жиле\~приміщення,\~призначені та\~придатні для\~постійного або\~тимчасового проживання\~в них\~(ст.\~379\~ЦК України). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ст. 382 ЦК України). Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Судом беззаперечно встановлено факт виникнення права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS]. Таке право власності виникло у позивачів з підстав, передбачених договором купівлі-продажу, зареєстровано у порядку, визначеному чинним на той час законодавством України; вказаний договір не оспорюється учасниками справи. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України). Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України). Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст. 574 ЦК України). Право застави припиняється, в тому числі, у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом (ч.1 ст. 593 ЦК України). Згідно із ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до ч.2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна;4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення обєктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Як встановлено судом з пояснень відповідача [PERSON], підставою для встановлення заборони на відчуження нерухомого майна (квартири) стало укладення договору позики між колишнім власником майна [PERSON] та позикодавцем [PERSON]; квартира була предметом застави для забезпечення повернення позики на підставі договору застави б/н від 17.07.1997 року; [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали згоду [PERSON] на продаж нерухомого майна іншій особі; отримані від правочину кошти були використані на погашення заборгованості за договором позики, а відтак, зобовязання за договором позики є припиненими на теперішній час; під час оформлення договору купівлі-продажу 18.05.1998 року не було знято заборону на відчуження квартири, встановлену на підставі договору застави від 17.07.1997 року. Проте фактично існують всі передбачені законом підстави для припинення права застави; встановлене обтяження не виконує на теперішній час функції забезпечення виконання зобовязання [PERSON] перед [PERSON] Існування заборони на відчуження нерухомого майна на підставі договору застави, дія якого на час розгляду судом справи практично втратила свій сенс, істотно порушує права позивачів на «мирне володіння» своїм майном. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В контексті розглядуваної судом справи, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, притаманні способу регулювання цивільно-правових відносин в Україні (ст. 3 ЦК України), не можна вважати таким, що «встановлене в інтересах суспільства», існування заборони на відчуження нерухомого майна, запроваджене з метою забезпечення зобовязання за договором позики, який вже є повністю виконаним і до укладення якого теперішні власники майна не мають жодного відношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позивачі [PERSON] та [PERSON] через існування заборони на відчуження квартири позбавлені\~\~можливості розпоряджатись своєю власністю, а отже їхнє право порушується, зазнало обмежень, які не ґрунтуються на законі чи договорі. За таких обставин суд на підставі ст. 5 ЦПК України вважає за необхідне застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права позивачів - скасувати заборону відчуження обєкта нерухомого майна квартири, належної на праві власності [PERSON] та [PERSON], припинивши дію обтяження, зареєстрованого 25.08.2005 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 3230635. Таким чином. вимоги позивачів підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved