Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~У вересні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивачка вказала, що є власником квартири [ADDRESS] згідно договору міни від 22 серпня 2018 року. У квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який згідно вказаного договору був зобовязаний знятися з реєстрації за вищевказаною адресою до 31 серпня 2018 року. На даний момент [PERSON] вирішила оформити субсидію по сплаті комунальних послуг, проте реєстрація [PERSON] перешкоджає їй це зробити. Відповідач не є та не був членом сімї позивачки, тому вона має право вимагати усунення порушень свого права власності та просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 8 по вул. І. Франка, 4а в м. Чорткові Тернопільської області із зняттям з реєстраційного обліку. \~ \~ \~ \~Від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про уточнення позовних вимог, в якому вона просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 8 по вул. І. Франка, 4а в м. Чорткові Тернопільської області. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилася, подала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про визнання позову, просив справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири № 8 в м. Чорткові Тернопільської області по вул. Івана Франка, 4а, що підтверджується договором міни квартир від 22 серпня 2018 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 135557945 від 27.08.2018 року. В квартирі позивачки значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який згідно договору міни був зобовязаний знятися з реєстрації до 31 серпня 2018 року. Статтею 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] з часу набуття права власності позивачкою [PERSON] на квартиру, і на момент звернення до суду з цим позовом у спірній квартирі не проживав, а тому позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АТ «[PERSON] Аваль» № N1D3C54024 від 3 вересня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved