Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 30 серпня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через різні характери, постійні суперечки, що призвело до втрати почуття любові, припинення ведення спільного господарства, шлюбних стосунків та окремого проживання. Спору про поділ майна та місце проживання малолітньої дитини немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що подружні стосунки, спільне проживання та ведення господарства з відповідачем припинено з 15 липня 2013 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданому через канцелярію суду заяві позов визнав повністю та одночасно клопотав про розгляд справи у його відсутності. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30 серпня 2003 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №759, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 4). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження в копії (а.с.5). Сімейне життя не склалося з причин відсутності спільних інтересів, різниці поглядів на подружнє життя, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть в проживають окремо з 15 липня 2013 року. Майновий спір відсутній, як і вирішено за спільною згодою сторін питання проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком (відповідачем), обставини чого сторони визнали у поданих 14 жовтня 2014 року заявах. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved