Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до Іллінецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, в якому вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 червня 2011 року даний шлюб було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину доньку [PERSON] [INFO] , яка з моменту розлучення проживає з позивачем. Відповідно до рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 січня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки у розмірі 888,50 грн. щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з усіх видів заробітку і до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку із тим, що неповнолітня донька [PERSON] у 2020 р. почала навчання у Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини позивачем були понесені витрати з оплати вартості першого семестру навчання у розмірі 13 800,00 грн. та витрати з оплати проживання у гуртожитку у розмірі 5 200,00 грн. Загальна сума додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини становить 19 000,00 (дев`ятнадцять тисяч грн. 00 коп.), половину яких у розмірі 9 500,00 (дев`ять тисяч п`ятсот грн. 00 коп.), з урахуванням принципу рівності прав та обов`язків батьків, позивач просить суд стягнути із відповідача на її користь. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої судом постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26 квітня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечуючи щодо задоволення позовних вимог зазначає, що оскільки його донька [PERSON] [INFO] на момент звернення позивача до суду із позовом досягла повноліття, то на спірні правовідносини, які виникли між сторонами справи приписи статті 185 СК України не розповсюджуються, а останні врегульовуються змістом статті 199 СК України. Крім того, відповідач із посиланням на відповідну судову практику Верховного Суду доводить до відома суду правову позицію, яка полягає у тому, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Додатково відповідач вказує на те, що у нього відсутні можливість компенсувати позивачу додаткові витрати на утримання їх спільної доньки, оскільки він проживає разом з дружиною та неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які перебувають на його повному утриманні та вихованні, і наявність зазначених життєвих обставин впливає на його матеріальний стан, наслідком чого є сплата ним аліментів на утримання [PERSON] [INFO] згідно рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 січня 2018 р. не у повному обсязі. 05 травня 2021 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив відповідача в якому вказала, що оплата вартості навчання неповнолітньої дитини та її проживання в гуртожитку відноситься до додаткових витрат на дитину, частина яких може бути стягнута з одного з батьків у твердій грошовій сумі, мотивуючи вказане відповідною судовою практикою Верховного Суду України із даного приводу. 17 травня 2021 року відповідач [PERSON] надав заперечення на відповідь на відзив на позов в якому вказав, що позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини, ненавела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. У зв`язку із чим, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину за їх необґрунтованістю та безпідставністю. 25 травня 2021 року позивач [PERSON] подала заперечення на заперечення відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву, у змісті якого зазначила, що вона незважаючи на фінансові труднощі та наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів намагається забезпечити своїй дитині гідне майбутнє, шляхом здобуття належної освіти, на відміну від батька, а тому на навчання дитини нею було оформлено кредит, який було спрямовано на навчання дитини. Також вказує, що вибір навчального закладу не міг бути погоджений із відповідачем через відсутність будь якого контакту його із донькою та позивачем, зацікавленості відповідача та бажання брати участь у житті доньки. Позиція відповідача та його заперечення щодо позову явно свідчать про відсутність його добровільної згоди на участь у додаткових витратах, тому вважає, що позовні вимоги відповідають інтересам неповнолітньої доньки та підлягають повному задоволенню. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не надав, тому суд здійснює згідно частини 5 статті 279 ЦПК України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами. Так, судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 червня 2011 року був розірваний. [INFO] у зазначеному шлюбі у сторін даної справі народилась спільна дитина - донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.06.2003 р. (а.с. 9). Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 червня 2014 року ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO] у твердої грошової суми в розмірі по 450,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 січня 2018 року у цивільній справі № 131/1748/17 ухвалено змінити розмір аліментів, стягуваних за рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 червня 2014 року з [PERSON] [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] , на утримання дочки [PERSON] [INFO] , з твердої грошової суми в розмірі по 450,00 грн. щомісячно, визначивши їх подальше стягнення у твердій грошовій сумі в розмірі по 888,50 грн. щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6-8). 06 вересня 2020 р. позивачем із АТ «Перший український міжнародний банк» був укладений договір споживчого кредиту № 1001677109101, спосіб кредиту - безготівковий переказ, із сумою кредиту - 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп.) грн., строк кредитування - 24 місяці, мета отримання кредиту - загальні споживчі цілі (а.с. 56-57). 16 вересня 2020 р. між Уманським державним педагогічним університетом ім. Павла Тичини, в особі в.о. ректора Дудник О.В., що діє на підставі Статуту закладу вищої освіти, з однієї сторони та [PERSON] (вступник) та [PERSON] (законний представник), з другої сторони був укладений договір про навчання у закладі вищої освіти № 194, у відповідності до умов якого заклад бере на себе зобов`язання зарахувати вступника на навчання на 1 курс після виконання умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладення договору; здійснювати підготовку вступника за денною формою здобуття освіти за освітньою програмою «Дошкільна освіта» за спеціальністю «012 Дошкільна освіта» для здобуття ступеня вищої освіти «бакалавр». Освітня програма акредитована строком до 01 липня 2024 р. Обсяг освітньої програми 240 кредитів європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи. Фінансування навчання здійснюється за рахунок коштів фізичних осіб (а.с. 15, 16). 16 вересня 2020 р. між Уманським державним педагогічним університетом ім. Павла Тичини, в особі в.о. ректора Дудник О.В., що діє на підставі Статуту закладу вищої освіти, з однієї сторони та [PERSON] (здобувач) та [PERSON] (законний представник), з другої сторони був укладений договір про надання на платної освітньої послуги № 2468, у відповідності до умов якого заклад зобов`язується за рахунок коштів здобувача та/або законного представника надати освітню послугу, а саме здійснювати навчання за спеціальністю «012 Дошкільна освіта», освітня програма «Дошкільна освіта», ступень вищої освіти «бакалавр», форма навчання - денна, строк надання освітньої послуги 3 роки 10 місяців. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 55 200,00 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті грн. 00 коп.), в тому числі за перший рік навчання 13 800,00 (тринадцять вісімсот грн. 00 коп.) Плата вноситься посеместрово (а.с. 13, 14). 18 вересня 2020 р. позивач здійснила оплату вищенаведеної освітньої послуги у розмірі 13 800,00 (тринадцять вісімсот гривень 00 коп.) грн. із призначенням платежу «за навчання [PERSON] , факультет - дошкільної та спеціальної освіти, денна, 1 курс, 112 група», що підтверджується банківською квитанцією від 18.09.2020 р. № 83 (а.с. 19). 23 вересня 2020 р. між Уманським державним педагогічним університетом ім. Павла Тичини, в особі в.о. ректора Дудник О.В., що діє на підставі Статуту, в подальшому «Університет», з однієї сторони та [PERSON] , в подальшому (студент) був укладений договір на проживання в гуртожитку [ADDRESS] , у відповідності до умов якого Університет надає студенту дошкільної освіти факультету І курсу 112 групи ліжко-місце в гуртожитку, необхідний інвентар, комунально-побутові послуги на період із 23 вересня 2020 р. по 30 червня 2021 р. Студент, у свою чергу зобов`язується виконувати умови цього договору. Плата за проживання здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок університету в сумі 4 818,64 (чотири тисячі вісімсот вісімнадцять гривень 64 коп.) грн. за весь період навчання (а.с. 17). Відповідно до банківської квитанції від 23.09.2020 р. № 0.0.1846918384.1 така оплата була проведена у розмірі 5 200,00 (п`ять тисяч двісті грн. 00 коп.) із призначенням платежу «плата за проживання у гуртожитку від [PERSON] , факультет - ДСО, денна, 1 курс, 112 група, [ADDRESS] » (а.с. 18). Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги письмові позиції сторін, наведені у змісті поданих до суду заяв по суті, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позову, що вбачається з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини та частини 7 статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно змісту частини 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 3 статті 11 даного Закону України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Змістом статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1, 3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до змісту пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Дана стаття СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 р. у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 р. у справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19). Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Таким чином, у разі якщо повнолітня дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення двадцяти трьох років, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу, правила статті 185 СК України до цих правовідносин не застосовуються. Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15. Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. У даному випадку позивач звернулась до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину в поряду статей 180, 185 СК України, на момент даного звернення та момент ухвалення рішення у справі [PERSON] [INFO] не досягла вісімнадцяти років та в силу змісту статті 6 СК України є неповнолітньою дитиною, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.06.2003 р. (а.с. 9), паспортом громадянина України у формі ІD-картки № [NUMBER] від 10.09.2018 р. (а.с. 10), витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 23.08.2018 р. № 0519-2054039-2018 (а.с. 11), карткою платника податків від 12.09.2017 р. № 206-17-01037 (а.с. 12). Отже, у зв`язку із вищенаведеним, суд відхиляє посилання відповідача на те, що у даному випадку до правовідносин, які виникли між сторонами справи підлягають застосуванню положення частини 3 статті 199 СК України, оскільки останні врегульовані приписами статей 180, 185 СК України. Таким чином, дитина сторін, яка потребує додаткових витрат, є неповнолітньою, відтак навчання неповнолітньої [PERSON] [INFO] в Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини спрямоване на розвиток здібностей дитини, отримання професії, а відтак має сприяти реалізації здібностей у дорослому житті. Відповідно навчання неповнолітньої дитини у навчальному закладі на платній основі є тією особливою обставиною, що тягне за собою додаткові витрати на неповнолітню дитину, в тому числі і оплату проживання у гуртожитку. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 р. у справі № 6-1489цс17 та Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 08.08.2018 р. у справі № 643/14115/16-ц (провадження № 61-8373св18). ідповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує, висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. В свою чергу, суд не бере до уваги посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду складі Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 р. у справі № 336/1488/19 (провадження 61-19103св19), у відповідності до змісту якої навчання особи за кордоном з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Так, суд касаційної інстанції у цивільній справі № 336/1488/19 надав оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права у фактичних обставинах справи, які полягали у стягненні додаткових витрат з оплати частки вартості навчання особи з отримання професійної освіти за кордоном, а саме, у New Brunswik Communiti College, Moncton, Canadа за напрямом «Інформаційні технології, розробка веб- та мобільних застосунків». Строк навчання 1 рік 8 місяців з оплатою 4 550,00 доларів США/рік навчання. З даного приводу суд, вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 3 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту від 10.02.1998 р. № 103/98-ВР професійна (професійно-технічна) освіта є комплексом педагогічних та організаційно-управлінських заходів, спрямованих на забезпечення оволодіння громадянами знаннями, уміннями і навичками в обраній ними галузі професійної діяльності, розвиток компетентності та професіоналізму, виховання загальної і професійної культури. Згідно статті 18 даного Закону України від 10.02.1998 р. № 103/98-ВР до закладів професійної (професійно-технічної) освіти належать: професійно-технічне училище відповідного профілю; професійне училище соціальної реабілітації; вище професійне училище; професійний ліцей; професійний ліцей відповідного профілю; професійно-художнє училище; художнє професійно-технічне училище; вище художнє професійно-технічне училище; училище-агрофірма; вище училище-агрофірма; училище-завод; центр професійної (професійно-технічної) освіти; центр професійної освіти; навчально-виробничий центр; центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів; навчально-курсовий комбінат; навчальний центр; інші типи закладів освіти, що надають професійну (професійно-технічну) освіту або здійснюють професійне (професійно-технічне) навчання. В свою чергу, у відповідності до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 р. № 1556-VII вища освіта - сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти. Згідно змісту пункту 1 частини 1 статті 28 даного Закону України від 01.07.2014 р. № 1556-VII університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/ теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти, проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність. Як вбачається із матеріалів справи неповнолітня [PERSON] [INFO] здобуває вищу освіту за ступенем «бакалавр» в Уманському державному педагогічному університеті ім. Павла Тичини за денною формою навчання за освітньою програмою «Дошкільна освіта» за спеціальністю «012 Дошкільна освіта», строк навчання становить 3 роки 10 місяців. Таким чином, у даному випадку відсутні обставини отримання особою освіти за кордоном, проведення розрахунку за дане навчання в іноземній валюті, наявність розміру вартості за навчання що перевищує середньостатистичний розмір на аналогічну освітню послугу, надану на території України, більш того взагалі відсутні обставини отримання особою саме професійної (професійно-технічної) освіти, оскільки правовідносини, що виникли та існують між [PERSON] та вищенаведеним університетом врегульовані нормами Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 р. № 1556-VII, що свою чергу виключає застосування судом правової позиції, викладеної у зазначеній постанові Верховного Суду складі Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 р. у справі № 336/1488/19, (провадження 61-19103св19), так як відповідач помилково ототожнює поняття «професійної освіти» та «вищої освіти», яку в свою чергу здобуває його донька, у зв`язку із чим є безпідставним посилання останнього на зазначену судову практику суду касаційної інстанції, як на підставу відмови у задоволені позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Щодо посилання відповідача на недоведеність позивачем існування особливих обставин, які б зумовили б необхідність платного навчання дитини, не доведеність мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини, суд зазначає наступне. У відповідності до правового висновку наведеного у постанові Верхового Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 р. у справі № 520/12681/17 (провадження № 61-14849св19) вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивачем доведено наявність додаткових витрат на утримання неповнолітньої [PERSON] [INFO] , що підтверджується договором споживчого кредиту № 1001677109101 від 06.09.2020 р., договором про навчання у закладі вищої освіти № 194 від 16.09.2020 р., договором про надання на платної освітньої послуги № 2468 від 16.09.2020 р., банківською квитанцією від 18.09.2020 р. № 83 про оплату освітньої послуги у розмірі 13 800,00 (тринадцять вісімсот гривень 00 коп.) грн., договором на проживання в гуртожитку від 23.09.2020 р. та банківською квитанцією від 23.09.2020 р. № 0.0.1846918384.1 про оплату за проживання у гуртожитку у розмірі 5 200,00 (п`ять тисяч двісті гривень 00 коп.) грн. В свою чергу суд критично ставиться до посилання відповідача на той факт, що з ним як із батьком дитини позивачем не було погоджено вибір навчального закладу, оскільки як вбачається із змісту консолідованого рейтингу вищих навчальних закладів України за 2020 рік, який наявний у загальному доступі у всесвітній комп`ютерній мережі Internet, а отже в силу приписів частини 3 статті 82 ЦПК України є загальновідомим, Уманський державний педагогічний університет ім. Тичини не входить до десятки кращих педагогічних навчальних закладів України, а у загальному рейтингу із 241 учасників займає лише 148 позицію. Таким чином, суд вважає, що позивач обираючи зазначений вищий навчальний заклад для навчання неповнолітньої [PERSON] [INFO] керувалась в першу чергу інтересами своєї дитини (відповідні наявні результати ЗНО, профіль навчання, відстань місцезнаходження університету від постійного місця проживання, вартість наданих освітніх послуг, можливість подальшого працевлаштування доньки тощо), які в свою чергу безумовно мають превалювати над інтересами відповідача. В свою чергу, відповідно до частини 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 76, 77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач на виконання вимог частин 1-3 статті 150 СК України та приписів Закону України «Про охорону дитинства» на момент понесення позивачем додаткових витрат на утримання дитини (оплату навчання та проживання у гуртожитку) приймав та/або станом на поточний момент приймає участь у вихованні своєї неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Відсутні докази створення відповідачем умов, необхідних для всебічного розвитку даної дитини, піклування останнього про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також про підготовку її до самостійного життя. Крім того, відповідач у змісті заяв по суті, які він подавав до суду не зазначив в який період часу від бачиться із своєю донькою [PERSON] , коли це відбувалось останній раз та взагалі які він вживає заходи з метою бути присутнім у житті своєї дитини в якості батька. Більш того, із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] (автоматизована система виконавчого провадження № 43975808), який підготовлений органом виконання судового рішення вбачається, що станом на квітень 2021 р. сукупний розмір заборгованості останнього складає 10 534,56 (десять тисяч п`ятсот тридцять чотири гривні 56 коп.) грн. (а.с. 55). Вищенаведені обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку, як батька приймати участь в утриманні своєї неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , а відтак зазначене унеможливлює, на думку суду, наявність у останнього правової можливості висувати до позивача вимогу про узгодження із ним вибору вищого навчального закладу для здобуття їх спільною дитиною вищої освіти. Крім того, при вирішенні справи відповідач просить суд врахувати наявність у нього утриманні двох дітей його дружини від попереднього шлюбу та однієї спільної із нею дитини. З даного приводу суд зазначає, що відповідач не довід наявність у нього такого матеріального становища, наявність якого б не дозволяло забезпечити оплату його частки у додаткових витратах на утримання спільної із позивачем неповнолітньої дитини. Так, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність у відповідача проблем зі станом здоров`ям, які б не дозволяли б йому працевлаштуватись, останній не надав суду відповідних доказів щодо розміру доходів, які він отримує, що в свою чергу унеможливлює встановлення судом обставин, які б дали можливість зробити висновок про компенсацію [PERSON] додаткових витрат на утримання дитини лише частково. Наявність у відповідача малолітньої дитини у новому шлюбі не свідчить про наявність безумовних підстав для звільнення його від сплати додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини від попереднього шлюбу, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру таких витрат за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Крім того, перебування на утриманні відповідача ще двох дітей його дружини від попереднього шлюбу також не має істотного значення для визначення суми стягнення, оскільки за законом обов`язок утримувати цих дітей на відповідача не покладений, а наявність даних обставин не позбавляє останнього обов`язку утримувати дитину, народжену під час шлюбу із позивачем. Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не надав достатніх доказів щодо наявності підстав для зменшення стягнення із нього розміру додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, а наведені останнім факти не є, на думку суду, передбаченими законом обставинами, що свідчать про наявність у відповідача підстав, з якими законодавець пов`язує зменшення розміру такого стягнення. В свою чергу, як вбачається із змісту договору на проживання в гуртожитку від 23.09.2020 р. розмір оплати за дану послугу становить 4 818,64 (чотири тисячі вісімсот вісімнадцять гривень 64 коп.) грн. Однак, у відповідності до банківської квитанції від 23.09.2020 р. № 0.0.1846918384.1 була проведена оплата за проживання у гуртожитку у розмірі 5 200,00 (п`ять тисяч двісті гривень 00 коп.) грн. Таким чином, грошова сума у розмірі 381,36 (триста вісімдесят одна гривні 36 коп.) грн. (із розрахунку 5 200,00 грн. - 4 818,64 грн. = 381,36 грн.) виходить за межі договірних відносин, стороною яких є Уманський державний педагогічний університет ім. Павла Тичини. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Змістом статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що оплата за проживання у гуртожитку № 2, кімната 314 Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини, в частині 381,36 (триста вісімдесят однієї гривні 36 коп.) грн. не є додатковими витратами на дитину, які викликані особливими обставинами (необхідність проживання неповнолітньої дитини у гуртожитку вищого навчального закладу), у зв`язку із чим, у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача половини даної грошової суми необхідно відмовити. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача половини суми за навчання [PERSON] [INFO] на першому курсі Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини у розмірі 6 900,00 (шість тисяч дев`ятсот гривень 00 коп.) грн. та половини суми за проживання даної дитини у гуртожитку цього вищого навчального закладу у розмірі 2 409,32 (дві тисячі чотириста дев`ять гривень 32 коп.) грн., всього 9 309,32 (дев`ять тисяч триста дев`ять гривень 32 коп.) грн., як додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, з урахуванням змісту частини 6 статті 141 ЦПК України, з огляду на те, що позивач була звільнена від їх сплати за подання позовної заяви відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» стягує із відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 889,77 (вісімсот вісімдесят дев`ять гривень 77 коп.) грн. із розрахунку (розмір заявлених вимог 9 500,00 грн. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 9 309,32 грн. (97,99 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 908,00 грн. (908,00 грн х 9 309,32 грн : 9 500,00 грн = 889,77 грн). На підставі наведеного та

Outcome: partial