Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS]. У 2013 році він зателефонував своїй дочці [PERSON], з якою не спілкувався більше 25 років, та запропонував їй своє спілкування як батька з донькою. Після цієї розмови донька приїхала до нього, прибрала в його частині будинку, зробила косметичний ремонт в деяких кімнатах. Зважаючи на таке ставлення до нього з боку дочки та його стан здоров'я, який змушує його пересуватись в інвалідному візку і унеможливлює повноцінно самого себе обслуговувати, він домовився з дочкою, що вона буде доглядати його, проживати з ним, прибирати, готувати їжу, прати його речі та забезпечувати ліками, фізично допоможе оформити йому інвалідність, взамін на належну йому 1/2 частину будинку. По причині незадовільного стану здоров'я, неможливості самостійно пересуватись та поганого зору він доручив доньці займатися питаннями підготовки та оформлення договору в нотаріуса, за яким, які він вважав вона буде здійснювати догляд за ним. 25 липня 2013 року донька на автомобілі таксі відвезла його з Миргородської ЦРЛ, де він лікувався, до приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Пазинича Р.В., де надала йому проект спадкового договору, який він частково зміг прочитати по причині поганого зору. Після цього він підписав поданий донькою йому документ на нотаріальному бланку, примірник якого вона одразу ж після посвідчення забрала собі. При цьому йому також не був повернутий правовстановлюючий документ на його житло, тому він вважав, що право власності на нього вже перейшло до доньки. Підписуючи спадковий договір він вважав, що дійсно це є договір довічного утримання, за яким донька буде його доглядати, оскільки в зв'язку з наявними хворобами він потребував стороннього догляду та мав наміри його отримати від відповідачки. Декілька раз донька дійсно приїздила до нього з смт.Чорнухи, де зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, орендує житловий будинок та працює, прибирала в його частині будинку, готувала їсти, а згодом почала до нього грубо відноситись, та не виконувати все те, про що вони домовились по догляду за ним. У 2016 році він почав вимагати від відповідачки [PERSON] здійснювати обіцяний догляд, а у грудні 2016 року заявив що буде розривати укладений з нею договір по причині невиконання його умов з її боку, на що вона йому заявила, що договором не передбачено здійснення догляду за ним. Коли 30 травня 2017 року у нотаріуса Пазинича Р.В. він витребував копію укладеного ним з відповідачкою [PERSON] договору, то з його змісту взнав, що в спадковому договорі дійсно не передбачено обов'язку доньки здійснювати за ним догляд, а єдиним її обов'язком було надати йому можливість проживати в належному йому житлі та поховати його в разі смерті. Таким чином саме 30 травня 2017 року він достовірно дізнався про порушення його прав при укладенні вищезазначеного договору. Вважаючи, що при укладенні спадкового договору він припустився помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, посилаючись на ч.3 ст.203, ст.215, ст.229 ЦК України, просить визнати недійсним спадковий договір від 25 липня 2013 року, укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.83) позовні вимоги підтримав, вважав, що позов підлягає задоволенню з тих підстав, що згідно з поясненнями позивача, укладаючи спірний договір він розраховував на те, що донька буде його доглядати. Необхідність стороннього догляду підтверджується випискою з історії хвороби позивача та поясненнями відповідача [PERSON] і свідків щодо стану здоров'я позивача та жахливих умов його проживання у 2013 році. Те, що відповідачка [PERSON] фактично як до, так і після укладення спірного договору надавала догляд позивачу, якого той потребував, що свідчить про наявність усних домовленостей між ними поза рамками спадкового договору. Вважав, що наявність помилки позивача щодо природи правочину підтверджується тим, що нотаріусу сторони під час свого візиту одразу не заявили, що бажають укласти спадковий договір, вони слухали про можливі варіанти правочинів, що свідчить про наявність сумнівів у сторін, бажання однієї сторони отримати догляд а іншої сторони - гарантії набуття у власність житла взамін такого догляду. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача, просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с.88-89). Відповідач [PERSON] пояснила, що ніякої помилки з боку позивача при укладенні спадкового договору не було, він сам ініціював укладення цього правочину, особисто вибрав його вид, вони разом з ним за допомогою нотаріуса вибрали права і обов'язки відчужувача і набувача по спадковому договору, і у ньому не зазначалась вимога про її постійне проживання разом з батьком та догляд за ним з її боку, що було викликано тим, що на момент укладення договору вона постійно проживала в смт.Славяносербську Луганської області і працювала на відповідальній посаді на державній службі. Нотаріус прочитав спадковий договір вголос, дав прочитати їй і позивачу, останній його підписав без будь-якого примусу і він розумів значення, умови спадкового договору та його правові наслідки. Після початку АТО її перевели на посаду начальника казначейства у Чорнухинському районі Полтавської області, жодної вакансії у Миргородському казначействі не було. Вони з батьком домовились, що вона буде приїжджати та допомагати у вільний час, незважаючи на те, що з нею проживає її мати пенсіонер, яка теж переїхала до неї з Луганська як переселенка. У 2016 році батько почав вимагати, щоб вона покинула роботу і приїхала його доглядати, погрожуючи розірвати спадковий договір, що свідчить про те, що він знав його умови. Тому вважала, що договір не може бути визнаний недійсним. Крім того, відповідач [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В. проти задоволення позову заперечував, пояснив, що 25 липня 2017 року до нього звернулася відповідач [PERSON], яка повідомила, що вони з батьком хочуть укласти договір дарування їй частини будинку. Він підготував проект даного договору, але коли в цей же день сторони приїхали до нього для оформлення договору, ознайомившись з його умовами, [PERSON] повідомив, що він бажає щоб право власності на його частину будинку перейшло до дочки після його смерті. Ним було запропоновано сторонам укласти договір довічного утримання, але на це не погодилась [PERSON], в зв'язку з тим, що вона проживає та працює в іншому місті. Позивач також повідомив, що він сам себе обслуговує і стороннього догляду не потребує. Тоді ним було запропоновано сторонам укласти спадковий договір, роз'яснено наслідки укладення такого договору та умови його укладення. [PERSON] ним, у відсутність [PERSON], було роз'яснено суть спадкового договору, його умови і наслідки укладення, з якими позивач погодився і добровільно його підписав. Сумнівів щодо добровільності укладенні цього договору з боку [PERSON] у нього не було, дієздатність його була перевірена. Будь-які сторонні особи при укладенні спадкового договору присутні не були. З викладених підстав просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно із ст.1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Відповідно до ст.1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини будинковолодіння № [ADDRESS] Полтавської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.07.2013 з індексним номером 6550481 (а.с.9). 25 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В. (а.с.7-8), що підтверджується також оглянутими в судовому засіданні матеріалами нотаріальної справи. Згідно умов даного договору, набувач [PERSON] зобов'язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача - [PERSON], і в разі його смерті набуває право власності на майно, що є особистою приватною власністю відчужувача і складається з 1/2 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За згодою сторін на набувача [PERSON] покладаються такі обов'язки: надавати відчужувачу довічне забезпечення в натурі у вигляді проживання у зазначеній частині будинковолодіння; поховати відчужувача у разі його смерті. У вказаному спадковому договорі зазначено, що відчужувач та набувач склали цей договір, будучи попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного. Відповідно до ст.1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Дослідивши спадковий договір, укладений 25.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В., суд приходить до висновку, що при його укладенні були дотримані вимоги ст. ст. 1302-1305 ЦК України. Відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тому саме позивач має довести в установленому законом порядку недійсність спадкового договору від 25.07.2013 року. В позовній заяві позивач посилається на положення ч.3 ст.203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як зазначеноу постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Таким чином, підписання позивачем спадкового договору свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та те, що волевиявлення позивача було спрямоване саме на настання правових наслідків, передбачених договором. Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на стан свого здоров'я та необізнаність щодо природи правочину, який він уклав, внаслідок чого він помилився щодо природи укладеного ним правочину, замість договору довічного утримання ним був підписаний спадковий договір, який не відповідає його інтересам. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому посилання позивача на те, що він підписав спірний договір, не ознайомившись з його змістом, не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки такі дії є проявом недбальства з боку позивача під час укладання договору. На підтвердження тверджень щодо стану свого здоров'я на момент укладення спадкового договору від 25.07.2013 року, внаслідок якого він потребував сторонньої допомоги і помилився щодо природи укладеного ним правочину, позивач та його представник посилаються на виписку з історії хвороби № 584 від 03.08.2013 (а.с.13) та показання допитаних свідків. Однак, з вказаної виписки вбачається, що позивач знаходився на лікуванні у неврологічному відділенні Миргородської ЦРЛ з 24.07.13 по 03.08.2017 в зв'язку з скаргами на слабкість правої ноги, погану мову, погане ковтання, головний біль, головокружіння, хиткість, загальну слабкість. Також зазначено, що позивач вважає себе хворим з квітня 2013 року, але за допомогою не звертався, не лікувався. При цьому згідно показань свідків позивач виконував роботу по господарству, в т.ч. утримував та використовував у господарстві коня. Ніяких медичних документів, які б доводили, що на час укладення спадкового договору від 25.07.2013 року стан здоров'я позивача був таким, що впливав на розуміння ним значення своїх дій, суду надано не було, клопотання про витребування таких документів не заявлено не було. Показання допитаних в ході судового розгляду свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] на які посилається представник позивача на доведення того факту, що позивач мав намір укласти саме договір довічного утримання, а не спадковий договір, суд вважає не достатніми та не переконливими доказами на підтвердження такого факту, оскільки вказані свідки не пояснювали, що [PERSON] мав намір укласти з відповідачем [PERSON] саме договір довічного утримання. З показань цих свідків вбачається, що позивач хотів, щоб дочка його доглядала, а вона на це погоджувалась, але щодо того, яким чином вони збирались це оформити достовірні показання відсутні. Крім того, згідно з показаннями свідка [PERSON] на час укладення спірного договору вона проживала з позивачем у цивільному шлюбі, вела з ним домашнє господарство та мала спільний побут, тобто в разі необхідності могла здійснювати за ним догляд, що вона продовжувала робити і після укладення цього договору, про укладення якого їй повідомив позивач, але про його умови нічого не повідомляв. Посилання представника позивача на пояснення відповідача [PERSON] та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] відвідувала позивача за місцем його проживання, привозила батькові продукти харчування, робила ремонти, забезпечувала ліками, приймала участь в його утриманні, тобто фактично надавала догляд позивачу, якого той потребував, не може свідчити про наявність домовленості між позивачем та відповідачем про укладення договору довічного утримання, оскільки обов'язок повнолітньої дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, передбачений ч.1 ст.202 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та його представник в установленому порядку не довели належними, допустимими та переконливими доказами те, що позивач на момент вчинення спадкового договору від 25.07.2013 року помилився щодо природи правочину. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для визнання спадкового договору, укладеного 25.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В. недійсним з мотивів, викладених у позові, тому в задоволенні пред'явленого позову слід відмовити. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed