Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 12 серпня 2016 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження автомобіля «КАМАЗ 53212», 1988 року випуску, номер кузова [NUMBER], а також причепу «ГКБ», модель 8350, 1981 року випуску, номер кузова [NUMBER], а також визнати за [PERSON] право власності на вказані транспортні засоби. Позов обґрунтовано тим, що за час перебування у шлюбі з [PERSON], вони набули у власність вказані транспортні засоби, а відтак це рухоме майно є спільним сумісним майном подружжя. Під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 жовтня 2014 року було забезпечено позов та заборонено відчуження, зокрема й автомобіля «КАМАЗ 53212», 1988 року випуску, номер кузова [NUMBER], а також причепу «ГКБ», модель 8350, 1981 року випуску, номер кузова [NUMBER]. Також на цю техніку було накладено заборону відчуження Соснівським ВДВС Черкаського МУЮ 22 лютого 2016 року за № 15709293, про що в державному реєстрі зроблено відповідний запис. Про наявність заборони відчуження [PERSON] було відомо, оскільки він був присутнім під час розгляду справи і заявляв клопотання про зняття арешту з техніки, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою суду. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року спір про поділ майна було вирішено, залишено у власності [PERSON], зокрема, спірне рухоме майно, а на її користь стягнуто компенсацію вартості часток у майні. Не зважаючи на наявні публічні обтяження, [PERSON] 12 серпня 2016\~року здійснив відчуження майна під час дії заборон відчуження, про що їй стало достеменно відомо під час виконання рішення суду про поділ майна подружжя. Таким чином, на думку позивача, оспорювані договори купівлі-продажу укладено з метою невиконання рішення суду та порушують публічний порядок і права позивача на реальне виконання рішення суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила його задоволити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч.\~ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 статті 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Судом установлено, що ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси (у справі № 712/2140/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми) від 27 жовтня 2014 року на час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено забезпечення позову, шляхом заборони відчуження, зокрема, автомобіля «КАМАЗ 53212», 1988 року випуску, номер кузова [NUMBER], а також причепу «ГКБ», модель 8350, 1981 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с. 8-9). Про існування цієї ухвали [PERSON] було відомо, оскільки він звертався до суду із клопотанням про скасування арешту майна і ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 25 лютого 2016 року, в якій міститься посилання на існування ухвали від 27 жовтня 2014 року, у скасуванні арешту було відмовлено (а.с. 10). Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року, яке набрало законної сили, визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], зокрема, автомобіль «КАМАЗ 53212», 1988 року випуску, номер кузова [NUMBER], а також причеп «ГКБ», модель 8350, 1981 року випуску, номер кузова [NUMBER]; виділено це майно у власність [PERSON] і стягнуто з нього на користь [PERSON] компенсацію різниці у вартості часток в спільному сумісному майні подружжя в розмірі 284 540 грн 77 коп (а.с. 11-17). Судом також установлено, що на час вирішення цієї справи рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року не виконано, компенсацію [PERSON] на користь [PERSON] не сплачено. Водночас відповідно до договору купівлі-продажу від 12 серпня 2016 року [PERSON] продав [PERSON] за 49 000 грн автомобіль «КАМАЗ 53212», 1988 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с. 33). Згідно із договором купівлі-продажу від 12 серпня 2016 року [PERSON] продав [PERSON] за 20 000 грн причеп «ГКБ», модель 8350, 1981 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с. 34). Таким чином, продаж вказаного рухомого майна було здійснено під час існування публічної заборони на його відчуження, накладеної ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 27 жовтня 2014 року. Отже, укладені договори купівлі-продажу укладено з порушенням публічного порядку. Крім того, укладення таких договорів під час існування судового спору про поділ майна подружжя є фактично виведенням майна з-під заборони його відчуження, що порушує права [PERSON], оскільки на нього накладалась заборона відчуження з метою, в тому числі, й забезпечення виконання рішення суду у справі про поділ майна подружжя. Відповідно до ч.\~ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За таких обставин оспорювані договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними із застосуванням з ініціативи суду реституції поверненням їх сторін у первісний стан, тобто у стан, який існував до їх укладення. Посилання представників відповідача на те, що укладення договорів стало можливим після скасування у 2016 році арешту, накладеного державним виконавцем під час процедури виконавчого провадження, є необґрунтованими і не дають підстав для відмови в позові, оскільки відповідачу [PERSON] станом на час укладення оспорюваних договорів було достеменно відомо про заборону відчуження цього майна згідно з ухвалою суду. При вирішенні справи суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 25 травня 2016 року (справа № 6-605цс16), відповідно до якого: 1) оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав; 2) відсутність реєстрації обмеження у відповідному державному реєстрі не свідчить про відсутність чи недійсність самого обмеження. З огляду на задоволення позову, з кожного з відповідачів на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню 1/2 частина понесених позивачем судових витрати у вигляді судового збору в розмірі 960 грн.

Outcome: approved