Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

У вересні 2010 року представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 19/31-06к від 21.12.2006 року у сумі 2882,54 дол. США, що еквівалентна 67\~128,14 грн. на дату розрахунку (25.03.2015 року). В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві від 20.09.2010 року вказав, що сторони у 2006 році уклали зазначений договір, за яким банк надав відповідачу споживчий кредит на суму 15\~000 дол. США з терміном повернення до 20.12.2011 року. Банк свої договірні обовязки виконав, а боржник ні, внаслідок чого у нього станом на 26.07.2010 року була заборгованість у сумі 8699,10 дол. США., що еквівалентно 68688,09 грн. Натомість у заяві про уточнення вимог від 30.03.2015 року вказав, що станом на 25.03.2015 року прострочена заборгованість боржника станом становить 2882,54 дол. США, що року еквівалентно 67\~128,14 грн. Відтак просив позов задовольнити й стягнути з відповідача дану суму боргу та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення, отриманим 08.12.2016 року. У ході судового розгляду справи представники позивача позовні вимоги підтримували, просили їх задовольнити. Крім цього, банк уточнив позовні вимоги у звязку з тим, що з часу первинного звернення до суду сума заборгованості була зменшена за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири відповідача. Відповідач у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справ у його відсутності, зазначив, що позов не визнає. Крім цього, відповідач у заяві від 20.02.2015 року про перегляд заочного рішення (а.с. 74 Т.1) та доповненні до неї від 03.03.2015 року (а.с. 77 Т.1) вказав, що у 2006-2008 роках сплатив банку 2/3 суми кредиту, однак після одностороннього підвищення йому процентної ставки з 13,5% до 15,25% перестав платити по кредиту, намагаючись врегулювати це питання. З'ясувавши підстави й предмет позову, оцінивши наявні докази у справі, суд встановив наступні обстави спору. Даний спір попередньо вирішувався судом у порядку заочного розгляду справи. Так, 27.12.2010 року Червоноградським міським судом Львівської області було винесено заочне рішення про задоволення позову банку й стягнення з відповідача заборгованості, нарахованої станом на 26.07.2010 року, у розмірі 8699,10 дол. США, що еквівалентно 68688,09 грн., а також 806,88 грн. судових витрат (а.с. 49-50 Т.1). Відділом ДВС Червоноградського МУЮ проведено виконавче провадження на підставі виконавчих листів, виданих 15.02.2011 року Червоноградським міським судом Львівської області, у ході якого реалізовано квартиру відповідача, а отримані кошти направлено на погашення заборгованостей боржника, у тому числі, перед банком на суму 69494,97 грн. (а.с. 238-244 Т.1). Виконавчі листи й постанови державного виконавця про закінчення виконавчих проваджень повернулися до суду 14.04.2014 року (а.с.56-64 Т.1). 20.02.2015 року відповідач звернувся в суд із заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 74 Т.1). Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 04.03.2015 року вказану заяву було задоволено, заочне рішення від 27.12.2010 року скасовано і призначено справу до розгляду у загальному порядку, а видані виконавчі листи відкликано (а.с 79 Т.1). Таким чином, після скасування заочного рішення від 27.12.2010 року даний кредитний спір є не розглянутим, а позовні вимоги банку не вирішеними. Судом встановлено, що 21.12.2006 року відповідач уклав з ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» (а.с. 4-6 Т.1), кредитний договір № 19/31-06к на загальну суму 15000 дол. США з процентною ставкою 13,5% терміном до 20.12.2011 року (а.с. 8 Т.1). У п. 10.1 договору зазначено, що він діє до повного виконання сторонами зобовязань. На виконання умов договору 21.12.2006 року банком видано позичальнику кредитні кошти (а.с. 13 Т.1). Факт видачу й отримання коштів сторонами не заперечується. Основне зобовязання за кредитним договором було забезпечено іпотекою, предметом якої була квартира за адресою м. Червоноград, вул. Винниченко, 4/11 (а.с. 149-152 Т.1). 11.11.2008 відповідач був ознайомлений із вимогою-попередженням банку про усунення порушень договору іпотеки. 22.09.2010 року представник позивача звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що станом на 26.07.2010 року відповідач заборгував 8699,10 дол. США, що еквівалентно 68688,09 грн. 30.03.2015 року представник позивача уточнив позовні вимоги станом на 25.03.2015 року, стверджуючи, що прострочена заборгованість боржника станом на 25.03.2015 року становить 2882,54 дол. США, що еквівалентна 67\~128,14 грн. Згідно пояснень, наданих представником позивача у судовому засіданні, сума заборгованості була зменшена за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири відповідача. Відповідач та його представники висловили незгоду зі збільшенням банком процентної ставки за кредитним договором. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступних умов кредитного договору та норм права. З пункту 1.1 кредитного договору вбачається, що кредит надається зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 13,5% річних. Згідно з пунктом 4.4. кредитного договору, нарахування процентів здійснюється за період з дня видачі кредиту по день його повернення за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. День надання кредиту і день повернення кредиту при нарахуванні процентів рахуються як один день … Сплата процентів здійснюється позичальником не пізніше 10-го числа наступного за звітним місяцем. Проценти, нараховані за останній (неоплачений) період користування кредитом, сплачуються одночасно з поверненням останньої суми кредиту, а відповідно до п. 4.5 сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту (додаток №1), який є невід'ємною частиною договору. Згідно графіку погашення заборгованості по кредиту позичальник зобов'язаний щомісяця сплачувати 250 доларів США для погашення заборгованості за кредитом (а.с. 12 Т.1). Вказані умови кредитного договору позивачем виконувалися у повному обсязі по 09.06.2008 року (а.с. 27, 116 Т.1). Суд звертає увагу, що письмові документи, подані позивачем в обґрунтування заявлених вимог, містять істотні розбіжності у розмірі процентної ставки за кредитним договором: -згідно п. 1.1. кредитного договору, ставка встановлена у розмірі 13,5% (а.с. 8 Т.1); -у вимозі-попередженню від 11.11.2008 року 15,25% (а.с. 14 Т.1); -у розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 26.07.2010 року відсоткова ставка 13,50%, а з 28.07.2008 року 15,25% (а.с. 27 Т.1); -натомість у розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 25.03.2015 року вказано, що відсоткова ставка дорівнює 13,50% (а.с. 116 Т.1); -у договорі іпотеки (п. 1.1.) розмір процентів взагалі зазначено як 14,5% (а.с. 149 Т.1). Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції як на момент укладення кредитного договору, так і на час звернення позивача до суду), у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом 7 календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсна. Згідно з п. 7.1.2 кредитного договору, при зміні облікової ставки Національного банку України банк має право переглянути встановлену процентну ставку за користування кредитом за цим договором, про що повідомляє позичальника у письмовій формі за 10 календарних днів до дня встановлення нової облікової ставки. Разом з цим, згідно положень статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, згідно частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вказані розбіжності у розмірі процентної ставки за кредитним договором, твердження відповідача про її підвищення банком в односторонньому порядку та фактичне припинення погашення ним кредиту влітку 2008 року викликали у суду сумніви щодо достовірності доказів, якими позивач обґрунтовує заявлену до стягнення суму заборгованості та правильності механізму нарахування останньої. Не є переконливими пояснення представника позивача про те, що процентна ставка не змінювалася, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 25.03.2015 року, оскільки документи, датовані 2008, 2010 роками (до моменту звернення у суд) містять відомості про нарахування заборгованості за іншою (збільшеною) процентною ставкою, ніж у п. 1.1. цього договору, а вже у ході розгляду справи подано новий розрахунок боргу без вказівки на зміну ставки з 28.07.2008 року. Використання банком свого права на збільшення процентної ставки за договором має бути доведено належним чином (якщо воно мало місце, а у цій справі є висока ймовірність того, що підвищення таки було здійснено з огляду на вище викладені розбіжності). Разом з цим, суду не зрозумілий механізм нарахування заборгованості, що заявлений у заяві про уточнення позовних вимог. Представник позивача стверджував, що розмір боргу був зменшений з урахуванням коштів, отриманих від реалізації квартири відповідача у ході виконавчого провадження. Суд не вдається до оцінки правового статусу цих коштів, але звертає увагу на суперечливість позиції позивача: якщо ним у погашення боргу зараховано кошти, отримані від ДВС у 2014 році (69494,97 грн.), то по цій же логіці й у світлі п. 10.1 кредитного договору заборгованість слід би було вважати погашеною. У свою чергу, якщо позивач вважає, що йому повернуто лише 5748,23 дол. США із 8630,77 дол. США (а.с. 116 Т.1), то вимоги у частині стягнення різниці між цими сумами необхідно відповідним чином обґрунтовувати й доказувати. З цього приводу не надано жодного пояснення чи доказу. Суд наголошує, що процесуальним законом закріплено принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, сторони мають обовязок доказування і подання доказів (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на догадках і припущеннях суду чи учасників процесу. Відтак з огляду на всі вище викладені неузгодженості, сумніви у достовірності доказів, непереконливість останніх, суд вважає, що позивачем належним чином не доказано суму заборгованості за кредитним договором, заявлену до стягнення, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed