Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», в якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, є власником земельної ділянки № [NUMBER] , площею 5,59 га, кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, розташованої на території колишньої Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області. Позивач стверджує, що жодного договору оренди землі з відповідачем він не укладав, наміру на його укладення та реєстрацію права оренди за СТОВ «Прогрес» не виказував. 13.09.2018 представник позивача звернулася до державного реєстратора для перевірки відомостей зареєстрованого права оренди на земельну ділянку позивача, після чого виявилось, що право оренди зареєстроване за відповідачем, номер запису про інше речове право: 13981915, дата державної реєстрації 01.04.2016, строк дії договору до 31.12.2025. Вказаний договір позивач не підписував, про його існування дізнався за допомогою інформації з державного реєстру прав та їх обтяжень 13.09.2018. З метою визнання вказаного договору оренди землі недійсним [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 12.02.2021 у справі ЄУ №420/1793/18 у задоволенні позову [PERSON] до СТОВ «Прогрес» відмовлено з підстав невірно обраного способу захисту права. Зазначеним вище рішенням суду встановлено, що відповідно до змісту висновку експерта - підпис у договорі оренди землі від 31.08.2015, укладений між [PERSON] та СТОВ «Прогрес» щодо земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 5,59 га, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, позивач вважає, що відповідач користується земельною ділянкою незаконно, на підставі договору, який не було укладено, а тому земельна ділянка підлягає поверненню її власнику. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належним йому майном, а саме: земельною ділянкою площею 5,59 га кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, що розташована на території колишньої Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом повернення земельної ділянки з незаконного користування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 25.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22.04.2021. 19.04.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача не погодився з заявленими позовними вимогами та зазначив, що 31.08.2015 між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] був укладений спірний договір оренди землі, у відповідності до якого в оренду передано земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, загальною площею 5,59 га, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛГ №071073, а 01.04.2016 було проведено державну реєстрацію права оренди. Представник відповідача зазначає, що сторони підписали договір оренди, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору. Підпис, наявний в договорі оренди землі від 31.08.2015, укладеному між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] , у відповідності до якого в оренду було передано земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, загальною площею 5,59 га - виконаний особисто [PERSON] та ідентичний підпису, який міститься у паспорті [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 09.02.2000 Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області. Про реальність спірного договору оренди землі, обізнаність позивача з його існуванням та наявність волевиявлення позивача на його укладення свідчить той факт, що позивач [PERSON] в період з 2015 року отримував від СТОВ «Прогрес» орендну плату за користування вищезазначеною земельною ділянкою і жодних питань щодо підстав нарахування та виплати орендної плати у позивача до СТОВ «Прогрес» не виникало, а отже укладення договору та його умови відповідають дійсному волевиявленню його сторін. Крім того, у відзиві представник відповідача вказує на те, що обставини, викладені у позові не підтверджені належними доказами, оскільки представник позивача у позові посилається на Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛГ №074073, при цьому до позовної заяви додано копію Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛГ №071073. Посилання позивача в позовній заяві на рішення Новопсковського районного суду Луганської області у справі №420/1793/18, яким встановлено, що відповідно до змісту висновку експерта № 19/113/7-7/53-е від 13.05.2019 підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 31.08.2015 виконано не [PERSON] , є передчасним, оскільки в якості доказу представником позивача належним чином завірена копія рішення суду та копія висновку експерта не надана, правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 21.04.2021 представник позивача надала відповідь на відзив, в якому не погодилася з позицією відповідача та зазначила, що відповідач хибно стверджує, що сторони погодили всі істотні умови договору, адже позивач не підписував спірний договір оренди землі, що встановлено рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02.02.2021 у справі 420/1793/18, яке набрало законної сили. Дане судове рішення має преюдиційне значення для справи, а тому твердження відповідача, що позивачем не надано в якості доказу висновок експертизи №13/113/7/7-53е від 13.05.2019 суперечить нормам цивільного законодавства. Представник позивача зазначає, що за змістом позовної заяви позивачем обґрунтовано та повно доведені обставини того, що [PERSON] не вчиняв підпис у спірному договорі оренди землі. Твердження відповідача, що підпис у договорі оренди землі від 31.08.2015 належить [PERSON] , оскільки він є ідентичним з підписом [PERSON] у копії паспорту є лише припущенням. Таким чином, вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим, а обставини вкладені у ньому не підтверджені жодними доказами. 22.04.2021 підготовче судове засідання відкладено до 06.05.2021 за клопотанням представника відповідача. 06.05.2021 підготовче судове засідання відкладено до 25.05.2021, у зв`язку з витребуванням доказів. 11.05.2021 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив представника позивача, в якому зазначено, що посилання в позові на рішення Новопсковського районного суду Луганської області №420/1793/18 від 12.02.2021 є необґрунтованим, оскільки копію вказаного рішення представник позивача не надав, та, крім того у відповіді на відзив посилається на інше рішення суду від 02.02.2021, копію якого також не надає. Представник відповідача вважає відповідь на відзив необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами, посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 25.05.2021 підготовче судове засідання відкладено до 25.06.2021 за клопотанням представників сторін про відкладення розгляду справи. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 25.06.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 21.07.2021. 21.07.2021 розгляд справи відкладений до 25.08.2021 за клопотаннями представника відповідача. 25.08.2021 розгляд справи відкладено до 23.09.2021, у зв`язку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці. 23.09.2021 розгляд справи відкладений до 29.10.2021 за клопотаннями представника відповідача. 29.10.2021 у зв`язку із знеструмленням електромережі суду судове засідання перенесено на 03.11.2021. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представником подана заява про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлений належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] , площею 5,59 га, кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, розташованої на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №074073, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №337. 31.08.2015 укладено договір оренди землі б/н, на підставі якого зазначена земельна ділянка передана в оренду ТОВ «Прогрес» строком на 10 років по 31.12.2025 року, де орендодавцем вказаний [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №137620053 від 13.09.2018, державним реєстратором Ямполь О.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29060182 від 01.04.2016, здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки № [NUMBER] , площею 5,59 га, кадастровий номер 4423384700:17:005:0018, підставою виникнення якого є договір оренди землі б/н від 31.08.2015, укладений між орендарем СТОВ «Прогрес» та орендодавцем [PERSON] . Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02.02.2021 у справі №420/1793/18 за позовом [PERSON] до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОГРЕС» про визнання договору оренди недійсним та скасування державної реєстрації права оренди, встановлено, що відповідно до змісту висновку експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/113/7-7/53-е від 13.05.2019 - підпис, від імені [PERSON] , розташований в графі «Орендодавець___» у розділі «Підписи сторін» у договорі оренди землі від 31.08.2015, укладеному між [PERSON] та СТОВ «Прогрес», щодо земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 5,59 га, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факти, встановлені вищевказаним судовим рішенням, зокрема, те, що спірний договір оренди земельної ділянки [PERSON] не підписував мають вже доведений характер і не підлягають доказуванню позивачем у справі. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Виходячи із змісту вимог ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При вирішенні даного цивільного позову суд керувався висновком Великої Палати Верховного Суду України в справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, що узгоджується із висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, судом встановлено, що підпис у спірному договорі оренди землі від 31.08.2015 виконано не [PERSON] , а тому такий правочин слід вважати не вчиненим. Суд не погоджується з доводами представника відповідача, що позивач з 2015 року отримував від СТОВ «Прогрес»орендну плату за користування земельною ділянкою у збільшеному розмірі і жодних питань щодо підстав для нарахування та виплати орендної плати у збільшеному розмірі у позивача до СТОВ «Прогрес»не виникало, а отже укладення додаткових угод до договорів та їх умови відповідають дійсному волевиявленню його сторін, оскільки факт отримання плати за користування землею, не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок міститься в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, справа № 624/351/15-ц. Отримання позивачем орендної плати не спростовує факт відсутності вільного волевиявлення останнього на укладання оспорюваних договорів на умовах, що в них викладені. До такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 390/796/17 від 22.05.2019. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. На підставі викладеного, суд дійшов до висновків, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод шляхом повернення земельної ділянки з незаконного користування СТОВ «Прогрес»підлягають задоволенню, оскільки спірний договір оренди земельної ділянки є неукладеним, а тому не регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача СТОВ «Прогрес»слід стягнути на користь позивача сплачений ним при зверненні до суду судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved