Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У березні 2021 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому вказала , що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі № 131/1972/16-ц між сторонами даної справи було розірвано шлюб, від якого вони мають спільну дитину малолітнього сина [PERSON] [INFO] , який наразі проживає з матір`ю. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі № 131/1635/17 надано неповнолітньому [PERSON] , [INFO] дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України на виїзд за кордон та дозвіл на виїзд за кордон до Чеської Республіки терміном на три роки в супроводі матері [PERSON] [INFO] без письмової згоди батька - [PERSON] , [INFO] . 10 грудня 2020 року позивач разом з сином [PERSON] повернулися на територію України до зареєстрованого місця проживання, по причині закінчення терміну дії вказаного рішення суду та оголошеного карантину, як в Чеській республіці так і у Європі в цілому. Вирішити питання про повторний виїзд сина [PERSON] за межі України в супроводі матері у безспірному порядку позивачу не вдалось, у зв`язку із тим, що батько дитини відповідач у даній справі не пояснюючи причин, не дає згоди на виїзд дитини за кордон, що і стало причиною звернення позивача до суду із даним позовом. Позивач та її представник адвокат Сухомудь Ф.С. в судове засідання не з`явились, подавши до суду заяву, в якій просять розглянути справу у їх відсутність та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, зокрема, через оголошення на офіційному веб-сайті суду, в судове засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: органу опіки та піклування Іллінецької міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явилися, направивши до суду відповідного листа про розгляд справи за відсутності їх представника за наявними в справі матеріалами з урахуванням інтересів дитини. За таких обставин суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності сторін та представника третьої особи на підставі наявних в справі письмових доказів і ухвалити в справі заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі № 131/1972/16-ц було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 січня 2012 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3 (а.с.24). [INFO] у зазначеному шлюбі у сторін даної справи народилась спільна дитина - син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.13). Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2017 року у цивільній справі № 131/489/17 з відповідача на користь [PERSON] постановлено стягувати аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 25). У відповідності до розрахунку органу виконання судового рішення станом на 31 січня 2021 р. [PERSON] має заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 121 097,31 (сто двадцять тисяч дев`яносто сім гривень 31 коп.) грн. (а.с.27). Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року у цивільній справі № 131/1635/17 неповнолітньому [PERSON] [INFO] наданий дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України на виїзд за кордон та дозвіл на виїзд за кордон до Чеської Республіки терміном на три роки в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без письмової згоди батька - [PERSON] , [INFO] . (а.с. 28 -29) Зі змісту довідки консульського відділу посольства України в Чеській Республіці від 07 лютого 2020 р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 08 лютого 2020 року перебувають на тимчасовому консульському обліку у посольстві України в Чеській Республіці. (а.с.20) Відповідно до довідок про навчання початкової шкоди м. Прага 4 [PERSON] [INFO] , в 2019/2020 навчальному році являється учеником 1 класу, в 2020/21 навчальному році являється учнем 2 класу (а.с.21,22). [PERSON] офіційно працевлаштована в Чеській Республіці у АТ «Пекарня Зелена Лоука», що підтверджується трудовим договором та угодою про зміну трудового контракту (а.с.32-34). З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положенням статей 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Аналогічна правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 712/10623/17 (провадження 14-244св18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує, висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом Змістом абзацу 3 частини 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У відповідності підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому згідно частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно частин 1, 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Чеській Республіці, де вона зарахована на навчання, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Чеської Республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач та його представник, як на підставу для задоволення позовних вимог, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved