Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У вересні 2017 року до суду звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним позовом, в якому зазначав, що 15 серпня 2012 року між банком та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, згідно якої позивач відкрив відповідачеві кредитний рахунок та надав платіжну картку з встановленням ліміту кредитування в 6389,85 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 0,01 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов'язань не виконала. Просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 47642,08 грн., який виник станом на 20 липня 2017 року та у повернення сплачені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, про що надав письмову заяву. Відповідач у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи повідомлялася належним чином - засобами рекомендованого поштового зв'язку, про причини своєї неявки суд не повідомляла. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ст.ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Судом достовірно встановлено, що 15 серпня 2012 року між банком та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт у Приватбанк. Відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанк. Згідно договору позивач відкрив відповідачеві картковий рахунок та видано кредитну картку із встановленням ліміту кредитної лінії в 6389,85 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 0,01 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Фактично між сторонами виникли кредитні зобовязання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобовязання, строки дії, права, обовязки та відповідальність сторін, а також визначено строк позовної давності. Строк дії платіжної картки не закінчився. Відповідач не подавала заяви до банку про закриття карткового рахунку. Відповідно до умов кредитного договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості, загальний розмір якої станом на 20 липня 2017 року становить 47642,08 грн., з них: - заборгованість за кредитом 4310,34 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 1,79 грн.; - заборгованість за пенею 5687,55 грн.; - штраф 37642,40 грн. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Спір щодо розмірів обчислення сум заборгованості між сторонами відсутній. Відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. На підставі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 9999,68 грн., з них: - заборгованість за кредитом 4310,34 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 1,79 грн.; - заборгованість за пенею 5687,55 грн. Необхідно відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення виконання зобовязання у вигляді штрафу на суму 37642,40 грн. При цьому, суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України у Постанові за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Зокрема, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також, суд враховує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а звідси штраф не може бути постійною величиною. Крім того, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти в розмірі 1600 грн.

Outcome: partial