Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті дядька [PERSON] право власності на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; земельну ділянку по по [ADDRESS] , площею 0,2500 га, кадастровий номер 1824081700:06:002:0060; земельну ділянку, розташовану в с. Варварівка, Новоград-Волинського району, площею 0,2520 га, кадастровий номер 1824081700:06:002:0062. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер рідний дядько позивача [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, яке розташоване по [ADDRESS] : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами; земельну ділянку, площею 0,2500 га та земельну ділянку, площею 0,2520 га. 27.08.2012 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу [PERSON] . [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , остання не мала наміру приймати спадщину після смерті чоловіка, оскільки чоловік склав заповіт на ім`я своєї племінниці - позивача [PERSON] [INFO] померла дружина дядька [PERSON] . Державним нотаріусом позивачу [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті дядька [PERSON] на 1/2 частину вищезазначеного будинку та 1/2 частину земельних ділянок площами 0,2500 га та 0,2520 га. Разом з цим, Постановою нотаріуса від 15.12.2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на іншу 1/2 частину житлового будинку та двох земельних ділянок, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] документів, що підтверджують її родинні зв`язки з [PERSON] . У постанові зазначено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав. Позивач вважає, що все спадкове майно належало померлому дядьку [PERSON] на праві приватної власності, а не на праві спільної сумісної власності подружжя. Дружина померлого дядька - [PERSON] ніколи не претендувала на його власність, їй було відомо про заповіт, складений її чоловіком на ім`я позивача [PERSON] , вона не зверталась до нотаріуса з наміром прийняти спадщину після смерті свого чоловіка. Оскільки на день звернення до суду із позовом, позивачу належить лише право власності на 1/2 частину спадкового майна, а інша 1/2 цього майна із 2018 року не належить жодній особі, тому вона змушена звернутись до суду із вказаним позовом з метою реалізації права власності на майно. В судове засідання позивач та її представник не прибули, представник позивача подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибула, подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без її участі, цивільний позов визнала повністю та не заперечила проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Судом встановлено, що 27.08.2012 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй племінниці - позивачу [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] на праві власності належав будинок [ADDRESS] , та дві земельні ділянки, розташовані на території с. Варварівка, площами 0 , 2500 га та 0,2520 га, для ведення особистого підсобного господарства, а також для обслуговування житлового будинку, що підтверджується відомостями з погосподарської книги та державним актом на право власності на землю (а.с. 14, 35). Зі змісту постанови державного нотаріуса вбачається, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] (а.с. 40). [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно (а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 12). Позивач звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого дядька [PERSON] . У вказаній заяві позивач також зазначила, що окрім неї спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка має право на обов`язкову частку у спадщині, є його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 17). 15.12.2020 року нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори видано три свідоцтва про право позивача [PERSON] на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] - на 1/2 частини: - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; - земельної ділянки, розташованої у с. Варварівка, Новоград-Волинського району, площею 0,2500 га, кадастровий номер 1824081700:06:002:0060; - земельної ділянки, розташовану в с. Варварівка, Новоград-Волинського району, площею 0,2520 га, кадастровий номер 1824081700:06:002:0062 (а.с 37-39). Постановою нотаріуса від 15.12.2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на іншу 1/2 частини житлового будинку та двох земельних ділянок, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] документів, що підтверджують її родинні зв`язки з [PERSON] (а.с. 40). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Ураховуючи вимоги статті 50 Закону України «Про нотаріат», у поєднанні з положеннями статті 3 ЦПК України, статей 15, 16 ЦК України, а також те, що постановою державного нотаріуса від 15.12.2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , остання не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про визнання незаконною та скасування зазначеної постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, за наведених обставин справи суд дійшов висновку, що заявлений позов про визнання права власності на спадкове майно не є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, суд звертає увагу, що постанова державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.12.2020 року є чинною та не скасована, а суд не вправі підміняти повноваження інших державних органів, установ та організацій. Встановлення наявності чи відсутності порушень законодавства під час здійснення нотаріусом нотаріальної дії у справі за позовом про визнання права власності на спадкове майно, суперечитиме положенням статті 50 Закону України «Про нотаріат», статті 3 ЦПК України та статтям 15, 16 ЦК України. У Верховному Суді неодноразово переглядались справи за позовами про визнання незаконними та скасування постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, і суд касаційної інстанції вважав належним обраний позивачами такий спосіб захисту порушених прав, приймаючи постанови по суті заявлених вимог (Постанови Верховного Суду 19 лютого 2020 року № 638/13294/14-ц, 17 березня 2021 року № 761/36415/18, 05 лютого 2021 року № 646/3668/19, 19 березня 2018 року № 754/16825/15-ц, 19 березня 2018 року № 754/16825/15-ц). За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів.

Outcome: dismissed