Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У березні 2020 року позивач [PERSON] через представника адвоката Касьяна Миколу Степановича звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3520884000:02:000:5277, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, укладеного між сторонами 11.10.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4572. На обґрунтування позову зазначив про те, що 06.07.2019 року позивачем на [PERSON] та [PERSON] була видана нотаріально посвідчена довіреність, якою він уповноважував довірителів оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею до 2,0 га та здійснити пошук особи, що візьме вказану земельну ділянку в оренду зі сплатою орендної плати в розмірі 7000 грн. щороку. В листопаді через представника позивач дізнався, що він на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області №11-5519/14-19-СГ від 25.09.2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» став власником земельної ділянки кадастровий номер 3520884000:02:000:5277, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. Як учаснику АТО йому було відомо про шахрайські дії з земельними ділянками, тому він вирішив припинити дію довіреності, проте за інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що земельна ділянка відповідно до договору купівлі-продажу за № 4572 від 11.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. перейшла у власність [PERSON] . Позивач зазначає, що своєї згоди на продаж земельної ділянки не надавав, грошові кошти від продажу не отримував. Вважає дії його представника за довіреністю та відповідача є зловмисною домовленістю, оскільки вчинені дії всупереч його волі. Так, позивач не знав, що на його ім`я була оформлена земельна ділянка, не збирався здійснювати продаж земельної ділянки та вважав, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення не може бути продана у зв`язку з дією мораторію на її продаж, з позивачем не погоджувалися умови продажу, позивач не отримував кошти. З огляду на зазначені обставини вказує на наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.04.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. 22.05.2020 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву. 21.01.2021 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, згідно заяви від 27.01.2021 року представник позивача просив суд розглянути справу без участі сторони позивача у порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи документах. Позовні вимоги підтримав. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. У наданому до суду відзиві на позовну заяву позивач заперечив позовні вимоги, зазначивши, текст довіреності, якою позивач уповноважував повірених у вчиненні від його імені дій, пов`язаних з оформленням та розпорядженням земельною ділянкою, зачитувався у присутності нотаріуса вголос до її підписання, підпис позивача свідчить про його обізнаність із змістом довіреності та відповідає його волі. На етапі підписання довіреності позивачу було відомо про відсутність мораторію на продаж земельної ділянки. Будь яких застережень, обмежень повноважень представника щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та необхідність узгодження будь-яких умов довіреністю не передбачалося. Жодних ознак зловмисної домовленості між повіреним та покупцем не встановлено та не доведено. Вважає заявлені позовні вимог безпідставними та такими, що не ґрунтуються на належних доказах. На підставі доказів, наданих сторонами, судом встановлені наступні обставини та правовідносини. 06.07.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. посвідчена довіреність за № 792, згідно якої [PERSON] , [INFO] уповноважив [PERSON] , [PERSON] бути представниками в будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності на земельну ділянку орієнтовною площею 2 гектари для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області з правом визначати представникам на власний розсуд місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межу, площу та будь-які інші умови. Після цього надано право представникам користуватися та розпоряджатися цією ж земельною ділянкою (здачу в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових правочинів, угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка тощо, представник вправі визначати самостійно згідно їх попередніх домовленостей. Довіреність видана з правом передачі повноважень третім особам, строком на п`ять років та дійсна по шосте липня дві тисячі двадцять четвертого року включно (а.с.8). Наказом Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області №11-5519/14-19-СГ від 25.09.2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 3520884000:02:000:5277) із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області (а.с.9). Як вбачається з наданої копії заяви, до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від імені [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зверталася уповноважена за довіреністю [PERSON] (а.с.10). За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 29.09.2019 року за номером 33471861 здійснено запис про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3520884000:02:000:5277 за [PERSON] (а.с.52). 11 жовтня 2019 року за № 4572 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки між продавцем (представником продавця) [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та покупцем [PERSON] . Предметом договору є земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер 3520884000:02:000:5277, яка розташована на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. Згідно договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 25000 гривень, які продавець одержав повністю готівкою від покупця до укладення цього договору, оскільки сторони встановили, що умови цього договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. (а.с.42-44). Відомості про право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3520884000:02:000:5277 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису 33642548 (а.с.12). Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що він не уповноважував довірителів на вчинення дій з продажу земельної ділянки та вважає, що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості сторін договору. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які урегульовані нормами Цивільного Кодексу України щодо правочинів та представництва. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права та визнання правочину недійсним. За змістом статей 237, 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України.) Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач, оспорюючи договір купівлі-продажу, вказує на зловмисну домовленість представника з другою стороною, оскільки не мав наміру продавати земельну ділянку і надавав повноважень на ці дії представнику. Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». У постанові від 22 квітня 2019 року по справі №623/2518/17 зазначив наступне: «Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.» Оцінюючи надані докази, судом встановлено, що волевиявлення позивача щодо вчинення певних дій із належною йому земельною ділянкою (в тому числі її отримання у власність і розпорядження, в тому числі продаж) чітко визначені у довіреності, яка підписана позивачем у присутності нотаріуса, особу довірителя встановлено і дієздатність перевірено. Своїм підписом довіритель ствердив той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому зрозумілі, а правочин повністю відповідає його волевиявленню. Твердження позивача, що він не мав наміру здійснювати продаж у зв`язку з існуванням мораторію на ці дії, а також те, що не погоджував умови продажу, вартість земельної ділянки та не отримував кошти за продаж не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються змістом виданої довіреності із зазначенням переліку повноважень повіреного. Які саме дії повіреного вказують на розходження з волевиявленням довірителя і які негативні наслідки для позивача від цих дій настали доказами не доведено. Позивачем зазначається про припинення дії довіреності на представництво його інтересів. Відповідно до ч.1,2 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Так, згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 11.10.2019 року на підставі поданої заяви приватним нотаріусом Забуранною А.А. вчинено запис про припинення дії довіреності від 06.07.2019 року № 792 на представництво з правом користування та розпорядження земельною ділянкою (а.с.11). Разом з тим, станом на час посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки довіреність від 06.07.2019 року була чинною, що підтверджено записом з Скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) (а.с.59), а відтак твердження, що правочин було вчинено поза волею довірителя не доведене. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 58 ЦПК України, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведені обставини, які зазначені та надані на обґрунтування позовних вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed