Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалися на те, що 28 лютого 2012 року приблизно о 09 годині 00 хвилин водій [PERSON] керуючи автомобілем «Hundai i20» державний номер [NUMBER], по вул. Собінова з боку пр. Засядька в напрямку вул. П. Поповича у м. Донецьку при виконанні маневру лівого повороту скоїла зіткнення із транспортним засобом автомобіль «Daewoo Lanos» державний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], під керуванням [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілям були спричинені механічні пошкодження. Відповідачка [PERSON] допустила порушення п.п. 10, 12.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Київського районного суду м. Донецька від 02 квітня 2012 року [PERSON] була визнана винної у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави. Відповідно до висновку № 1/05-12 експертного авто товарознавчого дослідження від 30 травня 2012 року вартість матеріальної шкоди завданої автомобілю «Daewoo Lanos» державний номер [NUMBER] становить 38 715 грн. 18 коп. На підставі укладеного між [PERSON] та ПРАТ «СК «Перша» договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик виплатив позивачам матеріальну шкоду частково у розмірі 19 205,18 грн. Ними також було сплачено 850 грн. за проведення оціночного дослідження, 515 грн. за евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, 1640 грн. вартість стоянки та зберігання автомобіля та 1813 грн. 95 коп. витрати пов'язані у зв'язку з проведення лікування в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Також діями відповідачки ним було завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню з винної особи. З урахування уточнених позовних вимог просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 4 818 грн. 95 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 510 грн. та моральну шкоду - 10 000 грн. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 27 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], ПРАТ «СК «Перша», третя особа - ПРАТ «СК «ВУСО», про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у сумі 4 818 грн. 95 коп. Стягнуто з ПРАТ «СК «Перша» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 2550 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] франшизу за виплату страхового відшкодування у розмірі 500 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 1 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка [PERSON] принесла апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з неї матеріальної шкоди у сумі 4 818 грн. 95 коп. та моральної шкоди у сумі 1 000 грн., посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначила, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.215 ЦПК України. В мотивувальній частині рішення відсутня правова оцінка доказів, які надавались нею. Поза увагою суду залишилась та обставина, що після дорожньо-транспортної пригоди вона у добровільному порядку передала [PERSON] 2 000 грн. як допомога на лікування, а у судовому засіданні він визнав лише суму у розмірі 1 000 грн. Розмір стягнутих витрат на лікування документально не підтверджений. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 4 818 грн. 95 коп. суд не прийняв до уваги, що її цивільно-правова відповідальність була застрахована і, що ця сума не перевищує ліміт страхового відшкодування. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 183, 189). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності та обов'язковою участю її представника за довіреністю (а.с. 195). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача ПРАТ «Страхова компанія «Перша» в судове засідання не з'явивсяё про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать факсограма (а.с. 192-193). Представник третьої особи ПРАТ «Страхова компанія «ВУСО» в судове засідання не з'явивсяё про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать факсограма (а.с. 190-191). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Рішення суду в частині стягнення з ПРАТ «Страхова компанія «Перша», моральної шкоди та стягнення франшизи сторонами не оскаржувалось, тому апеляційним судом не ревізувалось Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 28 лютого 2012 року приблизно о 09 годині 00 хвилин водій [PERSON], керуючи автомобілем «Hundai i20» державний номер [NUMBER] по вул. Собінова з боку пр. Засядько в напрямку вул. Поповича в м. Донецьку при виконанні маневру лівого повороту скоїла зіткнення із автомобілем «Daewoo-Lanos», державний номер [NUMBER], що рухався у зустрічному напрямку, під керуванням [PERSON], що належить на праві власності [PERSON] в наслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва автомобіля зазнали механічних пошкоджень, такими діями [PERSON] допустила порушення п.п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху (а.с. 7, 58-63, 65). Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження (а.с. 17, 23). Постановою інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП дізнання та розшуку транспортних засобів, що сховалися з місця ДТП ВДАІ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області від 02 березня 2012 року у порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] та [PERSON] відмовлено у зв'язку з відсутністю в їх діях складу злочину передбаченого ст.286 КК України та складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП у відношенні [PERSON] (а.с. 8, 14). Обидва транспортні засоби 28 лютого 2012 року були направленні на площадку тимчасового утримання (а.с. 12-13). Постановою судді Київського районного суду м. Донецька від 02 квітня 2012 року [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУаАП та підвергнуто стягненню у вигляді штрафу у сумі 340 грн. в дохід держави (а.с. 9). Висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 1/05-12 від 30 травня 2012 року визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля марки ЗАЗ «Daewoo - Lanos», державний номер [NUMBER] на 28 травня 2012 року складає 43 449 грн. 79 коп., ринкова (дійсна) вартість складає 38 715 грн. 18 коп., а вартість матеріальної шкоди, завданої власнику складає 38 715 грн. 18 коп. (а.с. 24-53). Між [PERSON] та ПРАТ «Страхова компанія «Перша» було укладено договір (поліс № АА/4977866) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 21 червня 2011 року по 20 червня 2012 року включено, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю та здоров'ю (на одного потерпілого) - 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) - 50 000 грн. та франшиза - 510 грн. (а.с. 83), страховиком частково була виплачена позивачам матеріальна шкода у розмірі 19 205 грн. 18 коп., що сторонам не заперечується. Згідно копій фіскальних чеків та квитанцій до прибуткового касового ордеру (а.с. 18-19), загальна вартість придбаних позивачем [PERSON] лікарських засобів та діагностичних послуг в період його лікування, викликаного тілесними ушкодженнями отриманими у дорожньо-транспортній пригоді становить 1 813 грн. 95 коп. Також [PERSON] було сплачено 850 грн. за проведення оціночного дослідження (а.с. 20), 515 грн. склали витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 22) та 1 640 грн. - вартість стоянки та зберігання пошкодженого транспортного засобу (а.с. 21). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того що винними діями [PERSON] завдана матеріальна шкода, яка підлягає стягненню на підставі положень ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1194 ЦК України з винної особи з урахуванням розміру ліміту відповідальності страховика у відповідності до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Проте погодитись з таким висновком суду першої не можливо, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Відповідно до положень ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майн фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, противоправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Згідно зі ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Пунктом 9.1. ст.9 зазначеного Закону(у редакції, чинній на час скоєна ДТП, тобто виникнення спірних правовідносин між сторонами), визначено, що обов'язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі ліміти. Укладений між [PERSON] та ПРАТ «Страхова компанія «Перша» договір (поліс № АА/4977866) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідає вищезазначеним положенням Закону в частині ліміту відповідальності страховика. Відповідно п. 22.1. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана з лікуванням потерпілого. У зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом (ст.24 Закону). Згідно до ст. 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Статтю 29 цього ж Закону, передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Приходячи до висновку про стягнення матеріальної шкоди завданої потерпілому з винною у дорожньо-транспортній пригоді особи, суд першої інстанції не врахував вищезазначені положення законодавства та ухвалив рішення, яке в цій частині не відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Звертаючись до суду з позовом з урахування уточнених позовних вимог [PERSON] просив стягнути матеріальну шкоду, яка є різницею між фактичним розміром завданої матеріальної шкоди та страховою виплатою, яка становить 4 818 грн. 95 коп. та складаються: з витрат за проведення оціночного дослідження - 850 грн. (а.с. 20); з витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди - 515 грн. (а.с. 22); з витрат по сплаті стоянки та зберіганню автомобіля - 1 640 грн. (а.с.21); з витрат на придбання лікарських препаратів та оплату медичних послу з діагностики (а.с. 18-19). Враховуючи положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню та стягненню з ПРАТ «Страхова компанія «Перша» як зі страховика, який зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування у разі настання страхового випадку та у розмірі не менш обов'язкового ліміту відповідальності, відповідно до умов договору страхування (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів . Як вбачається із матеріалів справи ПРАТ «Страхова компанія «Перша» було виплачено потерпілим страхове відшкодування 09 серпня 2012 року у розмірі 19 205 грн. 18 коп., ця обставина сторонами визнається та не заперечується, а тому матеріальна шкода у розмірі 4 818 грн. 95 коп. підлягає стягненню саме зі страховика, оскільки відповідно до договору (полісу) АА/4977866 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів сукупний розмір вже сплаченого страхового відшкодування та стягнутого за рішенням суду не буде перевищувати ліміт страхового відшкодування визначеного договором (полісом), що і не дає правових підстав для стягнення зазначеної матеріальної шкоди з винної особи у порядку ст.1194 ЦК України. Проте задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що винними діями [PERSON] завдано душевних страждань пов'язаних із знищенням майна, що призвело до завдання моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню саме винною особою, розмір такої шкоди визначений з врахуванням принципів розумності та справедливості, доказів, конкретних обставин справи, доведених позивачем моральних і фізичних страждань та його матеріального стану. Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогам матеріального та процесуального права. Пунктом 22.3. ст.22 цього Закону, передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України . При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. У п.п. 1,2 ч.2 ст.23 ЦК України, зазначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізичних особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відшкодування моральної шкоди потерпілому, передбаченої п.п.3, 4 ч.2 ст.23 ЦК України, здійснюється в розмірі, визначеному судом та особою, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимог [PERSON] щодо завданої їй моральної шкоди полягають у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із знищенням та позбавленням права користування належним їй майном у вигляді транспортного засобу в наслідок винних дій [PERSON], а тому і висновок суду першої інстанції про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 1 000 грн. визначений з урахуванням характеру правопорушення, глибині душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду та інших фактичних обставин справи на принципах розумності і справедливості, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки суперечать положенням ст. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. та посилання апелянта на те, що така завдана шкоди повинна відшкодовуватися страховиком у розмірі ліміту визначеного у договорі (полісі) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за своїм змістом не основі та суперечать положенням п. 22.3. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Безпідставними є доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності понесених на лікування [PERSON] витрат, оскільки повністю спростовуються дослідженим матеріалами справи, з яких навпаки вбачається що такі витрати доведені позивачем належними та допустимими доказами у відповідності до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, а саме: копіями фіскальних чеків та квитанціями до прибуткового касового ордеру, які підтверджують придбання лікарських препаратів та оплату медичних послу з діагностики (а.с. 18-19). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Посилання апелянта на не врахування судом першої інстанції, тієї обставин, що відповідачем було у добровільному порядку передано позивачу [PERSON] грошових коштів на лікування у розмірі 2000 грн. є недоведеними [PERSON] ні суду першої інстанції на підтвердження своїх заперечень, так і суду апеляційної інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого завищення позивачем [PERSON] витрат по сплаті стоянки та зберіганню автомобіля у розмірі 1 640 грн. (а.с.21) та об'єктивно складають 140 грн. (а.с. 187), оскільки саме таку суму було сплачено [PERSON] за стоянку та зберігання її автомобіля «Hundai i20» державний номер [NUMBER], який знаходився однаковий період часу на стоянці тимчасового утримання транспорту у м. Донецьку з 28 лютого 2012 року по 05 березня 2012 року, як і автомобіль [PERSON], спростовують дослідженими в судовому засіданні апеляційної інстанції матеріалами справи, з яких вбачається, що автомобіль «Daewoo Lanos» державний номер [NUMBER] знаходився на стоянці тимчасового утримання транспорту м. Донецька з 28 лютого 2012 року по 21 травня 2012 року за що [PERSON] сплачено 1 640 грн. та підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21 травня 2012 року (а.с. 21). Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують. Згідно ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Таким чином колегія судді апеляційної інстанції приходить до висновку що судом першої інстанції на вказані положення чинного законодавства уваги не звернув, не з'ясував всіх фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення спору. А тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 4 818 грн. 95 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення такої матеріальної шкоди з ПРАТ «Страхова компанія «Перша».

Outcome: partial