Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів заборгованість з оплати за теплову енергію у розмірі 9 957,88 грн., а також судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідачі є споживачами послуг позивача з постачання опалення жилого приміщення - квартири [ADDRESS], де вони зареєстровані. Квартирі присвоєний особовий рахунок № 604711. При передачі будинку, в якому мешкають боржники, на обслуговування КП «ТПТЕ «Теплотранс» відповідачам була видана розрахункова книжка з відображенням реквізитів сторін, тарифів за теплову енергію. Проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг відповідачі не здійснюють, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 9 957,88 грн. 01 грудня 2015 року Красногвардійським районним судом було винесено ухвалу про скасування судового наказу у справі № 204/8338/2014ц, у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної заборгованості з оплати за теплову енергію з відповідачів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду письмові заперечення в яких просили в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що за період з листопада 2000 р. по жовтень 2014 р. за який позивачем нарахована сума заборгованості є такою, що суперечить ст. 256, 257, 260 ЦК України, а саме строку позовної давності, встановленої законом тривалістю у три роки в межах якого позивач може обчислювати суму заборгованості і звертатись із позовом про її стягнення відповідно з 27.10.2011р., згідно з датою подання заяви про видачу судового наказу підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» відповідно 27.10.2014р. За вищевказаний період на всіх заявках на оплату (квитанціях оплати) зазначені періоди за які проводилась оплата за послуги теплопостачання, в зв'язку з чим віднесення платежів надавачом послуг на свій розсуд на період неналежного надання чи ненадання послуг неправомірно. Крім того, між ними та позивачем не було укладено договору з надання послуг з теплопостачання. Також, 24 січня 2011 року ними було встановлено лічильник горячої води, проте позивач не забажав прийняти на облік лічильник, продовжуючи до кінця 2011 року нараховувати заборгованість за горячу воду, яку фактично вони не отримали. Просили суд, в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволені. При цьому зазначила, що заборгованість за період з 09.10.2011 року по 01.07.2014 року у відповідачів перед позивачем відсутня, а навпаки є невелика переплата. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись, що в них відсутня заборгованості перед позивачем. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області зареєстровані в [INFO], що крім того підтверджується довідкою КП «Міські комунальні платежі»\~№ 7414 від 15.04.2014 року (а.с.4), куди позивач КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР здійснює постачання теплової енергії. Для здійснення оплати таких послуг позивачем відкритий на імя відповідача [PERSON] особовий рахунок № 604711. У судовому засіданні Відповідачі не заперечували факт отримання ними послуг з теплопостачання від відповідача. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких Позивач надавав Відповідачам послуги з теплопостачання, а Відповідачі були зобовязані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період, а тому суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що оскільки між ними не укладений письмовий договір, підстав для нарахування та стягнення заборгованості не має. Відповідно до п. 5 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~ст. 67 Житлового Кодексу України\~плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. За таких обставин відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за оплату комунальних послуг. Правовідносини між сторонами у справі склалися на підставі надання та отримання послуг з теплопостачання, тобто відносини фактично існували. Згідно з ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов'язку. Відповідно до\~ст.526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~житлово-комунальні послуги поділяються за функціональним призначенням та порядком затвердження цін/тарифів. До послуг за функціональним призначенням п. 1 ч. 1 ст. 13 зазначеного вище Закону віднесено комунальні послуги - централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо. Відповідно до ст. 16 Закону України\~«Про житлово-комунальні послуги»\~порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а згідно\~ст. 19 цього ж Закону\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.\~Пункт 1 частини 3 ст. 20 Закону\~«Про житлово-комунальні послуги»\~передбачає обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Зі змісту даного закону випливає, що наявність письмового договору щодо комунальних послуг не обовязкова, проте наявність фактичних договірних відносин є обовязковою умовою щодо виникнення прав та обовязків сторін такого правочину. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1 ч. 1 ст.\~20, п. 5 ч. 3 ст.\~20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), що кореспондує положенням ч. 6\~ст. 19 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання»\~про те, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. При цьому, відносини між споживачами та суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з отримання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими\~Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30 яких, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем та здійснюється за розрахунковими книжками, платіжними квитанціями або за умовами договору. Судом встановлено, що відповідачі перебуваючи з позивачем у фактичних договірних відносинах свої зобовязання з оплати фактично наданих послуг у відповідності з вимогами ст.ст.525,\~526 ЦК України\~належним чином не здійснювали, оплати проводили з порушенням встановлених строків та нарахованих сум, в результаті чого станом на 01 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 9\~957,88 грн., яка в добровільному порядку відповідачами не сплачена. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у звязку з неналежним виконанням Відповідачами зобовязань щодо сплати за отримані послуги з теплопостачання, в них виникла заборгованість, яка може бути стягнута на користь Позивача. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення заборгованості, яка підлягає стягненню з Відповідачів на корить Позивача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, та цей факт не оспорюється сторонами, що Позивач вже звертався до суду 09 жовтня 2014 року з заявою про видачу судового наказу. На підставі заяви про видачу судового наказу, 27 жовтня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська винесено судовий наказ про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості з оплати за теплову енергію з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР у розмірі 9 957,88 грн. Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року було скасовано судовий наказ від 27 жовтня 2014 року (а.с. 5). Позивачем зазначено, що заборгованість за теплопостачання\~утворилася за період з листопада 2000 року по липень 2014 року у розмірі 9957,88 грн. Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, зазначивши, що в них відсутня заборгованість перед позивачем, при цьому заявили про застосування строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин. З приводу цього суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України\~зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, строк позовної давності за даним позовом про стягнення заборгованості з Відповідачів переривався подією - зверненням Позивача 09 жовтня 2014 року із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу 27 жовтня 2014 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1\~ст. 252 ЦК України). Згідно ч.1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість, яка може бути стягнута з Відповідачів, повинна бути стягнута за період з 09 жовтня 2011 року по 09 липня 2014 року, з урахуванням строку позовної давності, оскільки позовна давність обчислюється з того дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Судом встановлено, що Позивач був обізнаний про порушення своїх прав ще з 2000 років та мав можливість звернутися до суду у будь-який момент за їх захистом. В той же час, після першого свого звернення до суду у жовтні 2014 року, Позивач вдруге звернувся до суду лише у березні 2016 року. У звязку з чим, суд вважає, що заява Відповідача про застосування строків позовної давності підлягає застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин. При цьому суд не приймає до уваги та відхиляє посилання представника позивача на той факт, що оскільки на протязі всього часу з 2000 року відповідач інколи здійснювала часткову оплату за надані послуги, строк позовної давності переривався, тому що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а отже заборгованість слід стягнути за весь період. З цього приводу суд зазначає, що здійснення відповідачем оплати за надані послуги з теплопостачання не свідчать про визнання ним свого боргу, оскільки платежі на протязі цього періоду відповідач здійснював в рахунок оплати поточних платежів, а не в рахунок погашення заборгованості. Доказів, які б це спростовували позивачем суду не надано. У відповідності до ч. 4\~ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного суд, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання Відповідача, щодо застосування загального строку позовної давності у три роки. Таким чином, наслідки пропуску строку позовної давності слід застосувати до вимог за період з листопада 2000 року до 09 жовтня 2011 року, та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно з розрахунком заборгованості за централізоване теплопостачання за період з 09.10.2011 року по 01.07.2014 року у відповідачів перед позивачем заборгованість відсутня (а.с. 78-79), що також в судовому засіданні підтвердила представник позивача. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки у відповідачів відсутня заборгованість, яка могла б бути стягнута в межах строку позовної давності, а тому в задоволенні позову комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію слід відмовити у повному обсязі. На підставі ст.ст. 64, 67 ЖК УРСР 1983 року, ст.ст. 251, 252, 256, 257, 264, 509, 525, 526, ст.ст. 12, 13, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 18, 20, 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», та

Outcome: dismissed