Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ПАТ «БАНК Фамільний» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 3700 грн. на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідач зобов'язався повертати кредит не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за розрахунковим. Відповідач в порушення умов кредитного договору, повернувши за судовим рішенням суму основного боргу, не сплачує відсотки за його використання у встановлені договором строки. Станом на 20.01.2011 рік заборгованість за відповідачем за договором складає 2522,77 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, оскільки відповідач порушила умови кредитного договору та врегулювати спір у досудовому порядку відмовилась. Заочним рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. З вказаним заочним рішенням суду не погодилось Публічне акціонерне товариство «Банк Фамільний» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та їх неправильність дослідження та оцінку, просить скасувати заочне рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2013 року, та ухвалити нове, яким задовольнити їх позов у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що строк позовної давності не сплинув, оскільки відповідачем кредитний борг був повернутий тільки 20.01.2011 року, а відсотки за користування кредитом продовжували нараховуватися згідно кредитного договору, тому строк позовної давності сплине у 2014 році. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що згідно кредитного договору №ДО 233 від 08.05.2005 року, укладеного між ПАТ «Банк Фамільний» та [PERSON], остання отримала кредит у сумі 3700,00 грн. зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 07.08.2006 року. Отримання коштів підтверджено заявою про видачу готівки (а.с. 5-7). З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем починаючи з квітня 2006 року борг за кредитним договором не погашався, та станом на 01 серпня 2006 року заборгованість склала за тілом кредиту - 2492,06 грн., за процентами - 200.75 грн., а разом - 2692,81 грн. (а.с. 8-9). Судовим наказом Київського районного суду м. Донецька від 29.09.2006 року з відповідача на користь позивача стягнуто вищезазначену заборгованість за кредитним договором та пеню, а всього - 2700,81 грн.(а.с. 7-8, 19). Наказ набрав законної сили 21.11.2006 року та за судовим наказом 20 січня 2011 року погашено заборгованість у розмірі - 2700,81 грн. (а.с. 8-9). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк Фамільний», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строки позовної давності, тому він позбавлений можливості вимагати повернення заборгованості за кредитним договором. Проте, такий висновок суду є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та встановлена вона тривалістю у три роки. Згідно кредитного договору №ДО 233 кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти на споживчі цілі у сумі 3700 грн., зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 07.08.2006 року (п. 1.1 Кредитного договору), на умовах визначених кредитним договором. Проте на час звернення позивача до суду з цим позовом кредитні зобов'язання відповідачем самостійно не виконувалися починаючи з 01 серпня 2006 року по 20 січня 2011 року. Відповідно кінцевий термін повернення грошових коштів встановлений до 07.08.2006 року. Позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості в межах строку позовної давності і 29 вересня 2006 року був виданий наказ про стягнення заборгованості по кредиту з урахуванням процентів за користування кредитом на час звернення до суду. 20 січня 2011 року погашено заборгованість по кредиту у розмірі - 2700,81 грн. Отже, вважати, що позивачем з 2006 року був пропущений строк позовної давності не можна, а тому, приймаючи до уваги те, що відповідач порушив умови кредитного договору - мав заборгованість за кредитом, апеляційний суд дійшов до висновку, що є законні підстави у позивача щодо стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором з лютого 2008 року до 20 січня 2011 року, тобто в межах строку позовної давності - 3 роки. Виходячи з цього, суд першої інстанції, посилаючись на норму ч. 4 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, не врахував виконання вищевказаного судового наказу та дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судовий збір в розмірі 229,40 грн.

Outcome: partial