Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, який мотивує тим, що 27.02.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір позики № 16436, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти у сумі 550 грн. строком на 7 календарних днів, шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань по поверненню позики та сплаті відсотків, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28.02.2019 року складає 22474 грн. 55 коп. та яка складається з: заборгованості з основного боргу- 550 грн. 53 коп., заборгованості за відсотками 21324 грн.55 коп. Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. Ухвалою від 22.03.2019 року відкрито провадження по справі та визначено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2019 року позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики № 16436 від 27.02.2016 року у сумі 22474 грн. 55 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн. 22.12.2020 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.01.2021 року заочне рішення суду від 07.06.2019 року скасовано, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження на 12.02.2021 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, поважну причину не явки суду не повідомив, про розгляд справи був обізнаний. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Земцова В.О. у судове засідання не з`явилася, надала суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі, просить у позові відмовити, застосувати строк позовної давності. З урахуванням вказаного вище, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі матеріалів наданих суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] оформив до ТОВ «ВЕЛЛФІН» електронну заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх обов`язкових полів заявки. На підставі заповненої відповідачем заявки, 27.02.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 16436, невід`ємною частиною якого є Правила. Згідно з п. 1.1, 1.3 договору позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 550 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Позика надана строком на 7 днів. Відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору. Реєстрація відповідача на сайті позивача, подання ним заповненої заявки на отримання позики, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений п. 4.9 Правил спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики, а договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що у відповідності до чинного законодавства вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. Відповідач [PERSON] , як зазначив позивач, не виконав свої зобов`язання за договором позики, внаслідок чого в нього виникла заборгованість. Згідно розрахунку, станом на 28.02.2019 року заборгованість становить 22474 грн. 55 коп. та складається з заборгованості з основного боргу 550 грн. 53 коп., заборгованості за відсотками 21324 грн.55 коп. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1). Вимоги до письмової форми правочину встановлені статтею 207 ЦК України, за змістом якої, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2). Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регламентуються Законом України «Про електронну комерцію». Пунктом 7 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно з ст. 11 вказаного вище Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч.3). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»). З матеріалів справи вбачається, що договір позики № 16436 від 27.02.2016 року підписаний [PERSON] (позичальником) шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) у відповідності до норм ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на викладене вище, підписаний [PERSON] , шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) договір позики № 16436 від 27.02.2016 року укладений з дотриманням порядку укладення електронних договорів, а тому прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Крім того, суд приймає до уваги, що [PERSON] пройшов реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції ТОВ «ВЕЛЛФІН», шляхом заповнення ряду своєї конфіденційної персональної інформації (а.с.18-24), в тому числі реквізитів паспорту, адреси, телефону, електронної пошти, сімейного стану, номеру банківської картки для перерахування коштів, і таким чином підтвердження товариством заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що [PERSON] був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики, а Договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст. 6, 27 ЦК України, ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. З приводу оскарження договору, або визнання його недійсним, позивач до суду не звертався, оскільки таких даних матеріали, додані до справи, не містять. З матеріалів справи вбачається, що зобов`язання з надання відповідачу позики в сумі 550 грн. виконані ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі, що підтверджується повідомленням про проведену транзакцію (а.с.32). Відповідач не надав суду доказів на спростування цієї обставини, шляхом підтвердження відсутності у нього ( [PERSON] ) картки № [NUMBER] , чи ненадходження на неї 27.02.2016 року грошових коштів в сумі 550 грн. Згідно з статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договором позики № 16436 від 27.02.2016 року, а саме п. 1.2, 1.3. встановлено, що позика надається строком на 7 днів, а тому строк дії договору становить 7 днів. Оскільки в договорі № 16436 від 27.02.2016 зазначений строк дії договору, який не може бути безстроковим і безмежним, суд виходить з строку його дії терміном 7 днів. Таким чином, [PERSON] , не повернувши суму позики 05.03.2016 року, порушив умови договору № 16436 від 27.02.2016 року, і у ТОВ «ВЕЛЛФІН» виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Надаючи правову оцінку заявленому розміру заборгованості, суд звертає увагу на наступне. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Як було зазначено вище, умовами укладеного між сторонами договору позики, зокрема в п.1.3, був встановлений 7 денний строк повернення позики, а графіком розрахунків датою погашення позики визначено 05.03.2016 року та зазначена загальна сума, що підлягає до сплати - 662 грн. 70 коп., з них 550 грн. - сума позики, 112 грн. 70 коп.- проценти. Між тим, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилось 05.03.2016 року, щодо стягнення процентів після 01.03.2016 року (закінчення строку кредитування), то суд вважає в цій частині позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах у справі №444/9519/12 від 04.07.2018 року, у справі №310/11534/13-ц від 31.10.2018 року, у справі №202/4494-16-ц від 31.10.2018 року. Таким чином, ТОВ «ВЕЛЛФІН», як позикодавець, відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 05.03.2016 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» необхідно стягнути заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 550 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 27.02.2016 року по 05.03.2016 року в погодженому сторонами розмірі відсотків, що становить 112 грн. 70 коп., а тому загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку, становить 662 грн. 70 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог, необхідно відмовити. Щодо заявленого представником відповідача [PERSON] - адвокатом Земцовою В.О., клопотання про застосування строку позовної давності до договору позики, судом встановлено наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до п.п.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Враховуючи, що згідно договору позики № 16436 від 27.02.2016 року, укладеного між позивачем та відповідачем, строк повернення позики спливає 05.03.2016 року, саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, шляхом направлення позовної заяви з додатками, поштою 05.03.2019 року, що підтверджується штемпелем поштового відділення на конверті (а.с.41.), тобто в останній день що передує спливу строку позовної давності, відповідно до ч.6 ст. 124 ЦПК України, а тому відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Щодо стягнення з відповідача судових витрат. Судом встановлено, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009,п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1921 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 173 від 04.03.2019 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, які пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, а саме в сумі 56 грн. 64 коп..

Outcome: partial