Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь 25561,54 грн, сплачених ним по договору оренди земельної ділянки від 21 березня 2012 року, який згідно вимог чинного законодавства вважається неукладеним, що встановлено відповідним рішенням суду. Рішенням від 18 листопада 2016 року Новозаводський районний суд м. Чернігова задовольнив позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі та стягнув з [PERSON] обєднаної ДПІ ГУ ДФС України в Чернігівській області на його користь 25561,54 грн, сплачених до договору № 3001 від 21 березня 2012 року, що є неукладеним. В апеляційній скарзі [PERSON] обєднана ДПІ, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права та неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що відповідно ст. 54 Податкового Кодексу України платник податків самостійно обчислює суму податкового зобовязання, яку зазначає у податковій декларації, що подається у строки, встановлені Кодексом. Така сума грошового зобовязання вважається узгодженою та не підлягає оскарженню. Крім того, ФОП [PERSON] на протязі 2012-2015 років самостійно декларував свої податкові зобовязання. Представник заявника зазначає, що, оскільки рішенням апеляційного суду був встановлений факт неуклаеання договору оренди земельної ділянки, то на підставі поданих [PERSON] уточнюючих декларацій по платі за землю платнику було повернуто кошти в рамках 1095 днів строку давності, яка передбачена ст. 102 Кодексу. Вказує також, що судом не досліджувалось питання, чи відбувалось фактичне використання земельної ділянки та чи здійснюється використання на даний момент, адже нормами податкового законодавства здійснено привязку обовязку сплачувати орендну плату при підтвердженні факту використання землі. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням апеляційної інстанції встановлено, що договір оренди земельної ділянки № 3001 від 21 березня 2012 року між позивачем та [PERSON] міської радою є неукладеним, а отже, неповернута частина сплаченої [PERSON] орендної плати на рахунок ДПІ у м. Чернігові ГУ ДФСУ у Чернігівській області за вказаним договором в сумі 25561,54 грн повинна бути стягнута з податкового органу. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з цим висновком, зважаючи на таке. У справі встановлено, що 21 березня 2012 року між [PERSON] міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № 3001, згідно якого останньому передано в довгострокове платне користування земельну ділянку в м. Чернігові по вул. Комсомольській, 57 для експлуатації магазину з підвалом, загальною площею 0,0117 га, строком до 28 лютого 2019 року (а.с. 5-6). Рішенням від 08 грудня 2015 року Новозаводський районний суд м. Чернігова вказаний договір оренди земельної ділянки визнав недійсним. Зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 22 лютого 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] через відсутність підстав для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним, оскільки він не був зареєстрований у встановленому порядку, а тому не є вчиненим (а.с. 9-11). Вказані висновки суду апеляційної інстанції є преюдиційними і в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення даної глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для стягнення на користь [PERSON] неповернутої частини сплаченої ним орендної плати, оскільки судовим рішенням встановлено, що правова підстава у вигляді договору оренди, на якій позивач сплачував кошти у виді орендної плати, була відсутня. Посилання заявника на неможливість повернення спірних коштів через застосування положень Податкового кодексу, які передбачають таке повернення лише в межах трирічного строку, не беруться судом до уваги. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] виходив з того, що до постановлення апеляційним судом рішення, яким визнано укладений між ним та [PERSON] міською радою договір оренди земельної ділянки неукладеним, він вважав, що сплачує кошти у виді орендної плати відповідно до чинного правочину. З постановленням вказаного рішення позивач дізнався, що правової підстави, на якій відповідач отримував кошти, не існує. Отже, час, з якого він дізнався про порушення свого права не є тотожним трирічному періоду, в межах якого відповідач має можливість повернути [PERSON] відповідну грошову суму. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не має на даний час механізму повернення залишку коштів самостійно. При цьому, [PERSON] обєднана ДПІ ГУ ДФС України в Чернігівській області повернула позивачу частину сплачених ним коштів в межах трирічного строку за його заявою, а отже фактично погодилась із тим, що орендна плата отримувалась юридичною особою без відповідних правових підстав. Не мають значення для правильного вирішення спору по суті доводи заявника про те, позивач фактично користується земельною ділянкою під нерухомим майном, що є у його власності, не сплачуючи при цьому ні орендної плати, ні земельного податку, оскільки, як вбачається з матеріалів даної справи, а також матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання договору оренди землі недійсним, що досліджувались апеляційним судом, зрозуміти, якою ділянкою і якого розміру користується позивач, фактично неможливо. Так, кадастрового номеру вказана ділянка не має, її конкретні межи не визначені, тобто вона не була сформована та відведена, як того вимагає законодавство. При цьому, [PERSON] являється співвласником нерухомості у багатоквартирному будинку і орендна плата йому розраховувалась, виходячи з площі належного йому нежитлового приміщення, що поділена на кількість поверхів будинку з додаванням площі рампи біля магазину. Крім цього, сторонами не оспорювалось, що з 2015 року і на час розгляду даної справи за позивачем не рахується жодних боргів або штрафних санкцій за несплату платежів за землю, хоча [PERSON] жодних коштів за землекористування не сплачує. Разом з тим, дійшовши до правильного висновку про необхідність стягнення з [PERSON] обєднаної ДПІ ГУ ДФС України в Чернігівській області безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції неправильно визначив суму орендної плати, яка підлягає стягненню з податкового органу. Так, з довідки ДПІ у м. Чернігові ГУ ДФСУ у Чернігівській області від 09 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року було сплачено орендну плату на загальну суму 43677,85 грн (а.с. 12). Згідно поданих платником уточнюючих розрахунків орендної плати, [PERSON] обєднаною ДПІ ГУ ДФСУ у Чернігівській області було відшкодовано йому 17930,36 грн, а не 17840,71 грн, як на це вказує позивач, що підтверджується записом від 08 липня 2016 року в податковій звітності [PERSON] про проведення операції з кодом 107 щодо повернення сум податків і зборів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (а.с. 59). В той же час, у своєму рішенні районним судом було помилково зазначено, що податковим органом [PERSON] повернуто суму орендної плати в розмірі 1816,31 грн (17840,71 грн +275,60 грн). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що сума 275,6 грн була зарахована як плановий платіж по єдиному податку, отже загальна сума повернутого відшкодування складає 18205,96 грн. Зазначена розбіжність у повернутих сумах платнику виникла у звязку з тим, що судом першої інстанції не було враховано комісію банку при переводі коштів на банківську картку платника, який складає 0,5 % від суми переказу, що становить 89,65 грн. Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, колегія суддів вважає такими, що не відповідають обставинам даної справи. З огляду на вищевикладене, суму, яку слід стягнути з [PERSON] обєднаної ДПІ ГУ ДФС України у Чернігівській області на користь [PERSON], слід зменшити на 0,5 % від суми переказу, яка становить 89,65 грн. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] обєднаної ДПІ ГУ ДФС України у Чернігівській області стягненню підлягає судовий збір за розгляд справи апеляційним судом в розмірі 6 грн 06 коп. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про повернення грошових коштів.

Outcome: partial