Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.12.2004р. В будинку також зареєстрований її колишній зять - [PERSON] Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21.03.2016р. шлюб між донькою позивача [PERSON] і [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з будинку у невідомому напрямку, відтоді в будинку не з'являється, комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в будинку немає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком. Провадження у цій справі відкрито на підставі ухвали суду від 14.09.2018 року. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, з підстав викладених в позовній заяві. Позивач суду додатково пояснила, що відповідач ніколи в її будинку не проживав, не був членом її сім'ї. Відповідач- колишній коловік її дочки. З часу реєстрації шлюбу вони проживали в м. Бердянську. Його реєстрація в будинку була здійснення для того, що оформити державну допомогу на новонароджену доньку. У 2016р. донька розірвала шлюб з відповідачем. Де зараз знаходиться і проживає відповідач їй не відомо. Вона проживає в будинку одна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, за зареєстрованою адресою місця проживання судові повістки не отримує, оскільки, як вказує позивач в позовній заяві, там не проживає. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення про виклик на сайті Бердянського міськрайонного суду (а.с.34). Причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, в заочному порядку, за наявними матеріалами. Вислухавши пояснення позивача та її представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.12.2004р.(а.с.5). З наданої копії домової книги вбачається, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] з 10 січня 2013 року (а.с.6-7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Осипенківської сільської ради № 574 від 13.03.2018р., вбачається, що [PERSON] на дату видачі довідки зареєстрований в [ADDRESS] що належить позивачу. (а.с.8). Вказане також підтверджується і довідкою виконавчого комітету Осипенківської сільради від 03.10.2018р. (а.с.23), довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області (а.с.30). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], донька позивача, суду пояснила, що проживає в [ADDRESS] Зі слів родичів їй відомо, що відповідач проживає в Росії, де саме вона не знає. Відповідач веде асоціальний спосіб життя. Після реєстрації шлюбу вони проживали разом у [ADDRESS]. В селі в будинку матері ніколи не проживали, спільне господарство з нею не вели. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сім'ї власника є похідними від прав власника житла. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї позивача [PERSON] Спільно з власником житлового будинку відповідач не проживав, спільним побутом з нею не був пов'язаний. Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном. За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved