Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання споживчого кредитного договору нікчемним, відшкодування збитків, морально шкоди та пені. 03 серпня 2016 року уточнив позовні вимоги згідно яких просив суд визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приват Банк», пов'язані з безпідставним перерахуванням коштів в розмірі 3329,15 грн., які належать [PERSON], з карткового рахунку [NUMBER] на картковий рахунок [NUMBER]; стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь позивача: збитки в розмірі 3329,15 грн.; проценти в розмірі 798,06 грн.; моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.; судові витрати, пов'язані з оплатою за послуги адвоката в розмірі 1500 грн. в обґрунтування позову зазначив, що позивач в ПАТ КБ «Приват Банк» відкрив декілька карткових рахунків, в тому числі [NUMBER] для здійснення своєї підприємницької діяльності. В грудні 2013 року позивач звернув увагу на те, що з його карткового рахунку, без його відома, самоправно відповідач переказує грошові кошти на картковий рахунок [NUMBER]. 23 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо з'ясування вказаних вище грошових операцій, оскільки такий рахунок він не відкривав та не підписував відповідну заяву. Відповідачем були надані наступні довідки: від 28 грудня 2015 року, згідно якої станом на 28 грудня 2015 року заборгованість по договору [NUMBER] становила 3197,20 грн.; від 11 січня 2016 року, згідно якої станом на 11 січня 2016 року заборгованість по договору [NUMBER] становить 391,75 грн. також позивачу були надані 3 виписки по картковому рахунку [NUMBER] за період з 12.01.2015 по 12.01.2016, згідно яких неодноразово з вказаного рахунку перераховувались грошові кошти на картковий рахунок [NUMBER] на загальну суму 3329,15 грн. Вважає такі дії відповідача неправомірними, що згідно зі ст.ст.536,1073,1214 ЦК України є підставою для сплати процентів та відшкодування завданих збитків. Також зазначає, що на підставі п.37.2 статті 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Також стверджує, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яку останній оцінює в розмірі 2000 грн. та яку згідно ст.23 ЦК України також просить стягнути з відповідача. Крім того зазначає, що понесені витрати на послуги адвоката в розмірі 1500 грн., які на підставі ст.88 ЦПК України просить стягнути з відповідача на його користь. В судове засідання позивач зі своїм представником не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином. Через канцелярію суду представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник ПАТ КБ «Приват Банк» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, у зв'язку із чим, суд, відповідно до ст.ст. 224 - 225 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні вставлено, що [PERSON] відкрив у ПАТ КБ «Приватбанк» декілька карткових рахунків, в тому числі [NUMBER]. В грудні 2013 року з вищезазначеного карткового рахунку позивача, без його відома, відповідач почав здійснювати дії, щодо переказу грошових коштів на картковий рахунок [NUMBER]. 23 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо з'ясування вказаних вище грошових операцій. Відповідачем були надані наступні довідки: від 28 грудня 2015 року, згідно якої станом на 28 грудня 2015 року заборгованість по договору [NUMBER] становила 3197,20 грн.; від 11 січня 2016 року, згідно якої станом на 11 січня 2016 року заборгованість по договору [NUMBER] становить 391,75 грн. та виписки по картковому рахунку [NUMBER]. Із вищезазначеної виписки убачається наступні перерахування з карткового рахунку [NUMBER] на картковий рахунок [NUMBER]: від 12.01.2015 - 292,31 грн.; від 24.11.2015 - 20,92 грн.; від 25.11.2015 - 1,10 грн.; від 27.11.2015 - 36,32 грн.; від 25.12.2015 - 2189,00 грн.; від 11.01.2016 - 391,75 грн.; від 24.02.2016 - 391,75 грн. В попередніх судових засіданнях представником відповідача були надані пояснення, відповідно до яких вищезазначена сума стягувалась банком по кредитному договору №2007-ПМ44, укладеного 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] Так, 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого позивачу був наданий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 14600 доларів США на строк 36 місяців, на умовах, передбачених в цьому договорі. Для надання кредиту банк, відповідно до умов п.2.1 кредитного договору, відкрив наступні рахунки: [NUMBER] - для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості; [NUMBER] - позичковий рахунок; [NUMBER] - особовий рахунок за відсотками; [NUMBER] - рахунок для сплати винагороди, яка сплачується позичальником на користь банку за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,5 відсотків від суми кожного траншу (п.4.5 кредитного договору) та винагорода за резервування коштів в розмірі 1 відсоток від ліміту кредитної лінії (п.4.6. кредитного договору). Відповідно до 2.3.5 вищезазначеного кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника згідно п.2.2.6 цього договору. Згідно п.2.2.6 кредитного договору позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту в передбачені цим договором терміни за рахунок коштів, розміщених на рахунку. Разом з цим, рахунок [NUMBER] кредитним договором від 17 квітня 2007 року укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] не передбачений взагалі. Правових підстав для здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» самостійного списання коштів та перерахунку цих коштів з карткового рахунку [PERSON] [NUMBER] на рахунок [NUMBER] суду надано не було. Суду також не було надано будь-яких доказів на підставі чого [PERSON] відкривався рахунок [NUMBER]. Суд також зазначає, що для надання можливості представнику відповідача надати відповідні докази по справі, судові засідання неодноразово відкладались, однак представником ПАТ КБ «Приватбанк» такі докази так і не були долучені. Згідно ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо перерахування грошових коштів у розмірі 3329,15 грн., які належать [PERSON] з карткового рахунку [NUMBER] на рахунок [NUMBER] є безпідставними, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] вищезазначених коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається зі змісту цієї статті, у разі якщо об'єктом безпідставного збагачення були грошові кошти, за весь період їх безпідставного використання набувач повинен сплатити проценти. Зважаючи на те, що розмір процентів за користування банком належними позивачу грошовими коштами не встановлено договором банківського рахунку [NUMBER] суд вважає, що для визначення розміру процентів при вирішенні даного спору може бути застосована по аналогії закону норма ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно якої у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Адже статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність правовідносин полягає в користуванні чужими коштами. Суд враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України (постанова ВСУ від 24.01.2006 у справі N 14/130) у справах зі спорів про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами. За період з 12 січня 2015 року по 01 серпня 2016 року позивачем були нараховані проценти за користування його коштами у розмірі 447,62 грн., на підтвердження якого суду був наданий відповідний розрахунок, який в судовому засіданні був перевірений. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] процентів у розмірі 447,62 грн. також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення пені у розмірі 798,06 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до п.37.2 статті 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. За період з 12 січня 2015 року по 01 серпня 2016 року позивачем була нарахована пеня у розмірі 798,06 грн., на підтвердження якого суду був наданий відповідний розрахунок, який в судовому засіданні також було перевірено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] пені у розмірі 798,06 грн. також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн., суд виходить з наступного. За змістом частин ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру позивач суду не надав, у зв'язку з чим зазначена позивачем моральна шкода у розмірі 2000 грн., суд вважає необґрунтованою та такою, що не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду взагалі. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, також належать витрати на правову допомогу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надані наступні документи: договір №6 від 17 березня 2016 року, укладений між адвокатом Скибою В.В. та [PERSON]; акт виконаних робіт по вищезазначеному договору; копія квитанції №2 на суму 1500 грн., розрахунок погодинної вартості виконаних робіт із розрахунку 40% від мінімальної заробітної плати за 1 годину. Враховуючи той факт, що позивачем надані всі необхідні документи, щодо розміру витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. підлягають стягненню з відповідача на його користь. У зв'язку з тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахування положень ст.88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial