Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

у вересні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним. Останній мотивувала тим, що з 07 лютого 2012 року до 28 вересня 2012 року працювала у ФОП [PERSON] в якості зубного гігієніста. За весь час роботи заробітної плати вона не отримувала, так само як і не отримала її після звільнення. Тому, просила суд стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 07 лютого 2012 року до 28 вересня 2012 року в розмірі 20 125,00 грн., а також 20 125,00 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди, що виразилась у порушенні її нормальних життєвих зв'язків та необхідність витрачання часу та зусиль задля захисту своїх порушених прав. Позивач в судове засідання не з'явилась. Від представника останньої надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В останній також зазначив про те, що обґрунтування позову та позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення по справі заочного рішення (а.с. 23). Відповідач, який належним чином повідомлявся про день, час, місце розгляду даної справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що [PERSON] з 07 лютого 2012 року по 28 вересня 2012 року працювала у відповідача ФОП [PERSON] на посаді зубного гігієніста відповідно до трудового договору від 07 лютого 2012 року (а.с. 3-7). За умовами зазначеного договору та додатку до нього оплата праці позивача становила 1 150,00 грн. щомісячно, а з 02 липня 2012 року - 575,00 грн. (а.с. 3-5). Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, судом встановлено, з позивачем у день звільнення відповідачем не проведено остаточного розрахунку, не виплачено заробітну плату, яка за весь період роботи, а саме: з 07 лютого 2012 року по 28 вересня 2012 року становить 20 125,00 грн. Доказів в розрізі ст. ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 20 125,00 грн. є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Суд вважає обґрунтованим посилання позивача на те, що невиплата належної заробітної плати призвела до втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, враховує глибину душевних страждань позивача, наявність змушених змін у її житті, інші обставин, які мають суттєве значення, зокрема, обставини ситуації, ступеню відповідальності заподіювача шкоди, та, виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до висновку про те, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Суд вважає заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування завданої їй моральної шкоди в розмірі 20 125,00 грн. завищеними та неадекватними характеру її порушеного права, а також такими, що не відповідають вимогам розумності. Суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди, проте, стягнувши з ФОП [PERSON] на її користь лише 1 000,00 грн. В іншій частині відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне відмовити, оскільки розмір шкоди, заявлений позивачем, не доведений наданими доказами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати. На підставі ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial