Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіної Ю.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, просила: - витребувати у [PERSON] трикімнатну квартиру загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] : трикімнатну квартиру загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та трикімнатну квартиру [ADDRESS] ; - у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] ; - у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. За час шлюбу у 2007 році ними як подружжям на території України було набуте майно: - трикімнатна квартира загальною площею 113,1 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю подружжя вказані квартири були зареєстровані на ім`я відповідача з умовою в подальшому їхнього спільного володіння, розпорядження та користування квартирами, а також у разі необхідності виділення у натурі належної позивачу частки зі спільного майна. Згодом трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відчужена подружжям та за отримані від її продажу кошти було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Проте, 14 вересня 2015 року позивачу стало відомо, що без її згоди як співввласника 2 вересня 2015 року між відповідачем 1 [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною 2 530 000. Тому, позивач звернулась з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 28.10.2015 р. у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд на 10 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 196). Ухвалою суду від 28.10.2015 р. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову (т. 1 а.с. 46-49, 198-199). Ухвалою суду від 9.11.2015 р. задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та трикімнатну квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 3-6, 26-27). Позивачем неодноразово змінювались та збільшувались позовні вимоги (т. 2 а.с. 61-67, 187-194), востаннє просила: -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010. - витребувати у [PERSON] трикімнатну квартиру загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . - визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . - визнати частково недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 12 червня 2008 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] і [PERSON] (покупцями), визнавши покупцем за вказаним договором [PERSON] . - визнати за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 7 грудня 2015 року, 25 квітня 2017 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на позов (т. 2 а.с. 34, т. 3 а.с. 161-163), відповідно до яких вказує, що трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] він придбав за свої особисті кошти, які він мав до укладення шлюбу, у зв`язку з чим вона є його приватною власністю. Тому, відповідач мав право на укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] 25 лютого 2016 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на позов (т. 2 а.с. 147-150), відповідно до яких позов про визнання договору купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки він є добросовісним набувачем, так як він не знав і не міг знати про відсутність у продавця - [PERSON] права на відчуження майна. Крім того, позивачем не доведено, що вказана квартира вибула не з її волі іншим шляхом. 8 червня 2016 року надійшли письмові пояснення позивача на заперечення [PERSON] (т. 2 а.с. 182-186), пояснення у справі (т. 3 а.с. 135-140). Ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (т. 3 а.с. 12-13). Ухвалою суду від 18 серпня 2017 року провадження у справі зупинено для отримання інформації про виконання судового доручення компетентним органом Королівства Швеція: - в банку SEB (Skandinaviska Enskild Banken) - про наявність чи відсутність банківського рахунку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) у [PERSON] ( [PERSON] ); - в банку SEB (Skandinaviska Enskild Banken) - про зарахування на ім`я [PERSON] ( [PERSON] ) коштів в сумі 550 000 доларів США чи її еквіваленту в іншій валюті від компанії Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф.З.Е. (Al Soor General Nrading F.Z.E.) в період з 22 серпня 2006 року по 25 серпня 2006 року та її подальший рух з рахунку (одержувач коштів, рахунок одержувача, валюта, сума призначення платежу); - в банку SEB (Skandinaviska Enskild Banken) - про зарахування 25 серпня 2006 року на рахунок [PERSON] ( [PERSON] ) в шведських кронах № [NUMBER] грошових коштів в сумі 3 961 962,27 шведські крони, а саме щодо походження зазначеної суми коштів (реквізити відправника та призначення платежу) (т. 3 а.с. 214-215). Ухвалою суду від 30 травня 2018 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу вказану судову справу для розгляду передано судді Батрин О.В. (т. 3 а.с. 240-243). Ухвалою суду від 31 травня 2018 року прийнято справу до провадження судді (т. 3 а.с. 244). Ухвалою суду від 18 червня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено (т. 4 а.с. 10) та на виконання п. 9 Перехідних положень ЦПК України призначено підготовче судове засідання на 12 вересня 2018 року. 30 січня 2019 року закрите підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 1 квітня 2019 року (т. 4 а.с. 47). Від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лабутіної Ю.Ю. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (т. 4 а.с. 15, 26, 36, 42, 54, 79). У судовому засідання позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог. До судового засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа - приватний нотаріус Лабутіна Ю.Ю. не з`явились з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 22 липня 2006 року по 29 липня 2015 року (т. 1 а.с. 16-27). За час шлюбу у 2007 році ними як подружжям на території України було набуте майно: - трикімнатна квартира загальною площею 113,1 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказані квартири набуло подружжя на підставі укладених договорів від 26 січня 2007 року, 25 грудня 2006 року відповідно про участь у фонді фінансування будівництві, власником яких вказано відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 31, 71, 38-41, 68-79) 12 червня 2008 року подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 33-36) 26 червня 2008 року трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 110-112). Таким чином на час розірвання шлюбу між сторонами - 29 липня 2015 року у їх спільній сумісній власності перебувало дві квартири: -трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2 за адресою: [ADDRESS] ; -трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином кожний з подружжя має право на 1 / 2 частини зазначених квартир. Згідно зі ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнаний договору недійсним як такою, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.1 2.2007 року 11 роз`яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим, судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін (29 липня 2015 року) трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 2 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010. Відповідно до письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лабутіної Ю.Ю. (т. 2 а.с. 228) під час посвідчення вказаного договору нотаріусом встановлено особи громадян, що звернулись для вчинення нотаріальної дії, за їх паспортами, реквізити яких записано в Реєстрі для вчинення нотаріальних дій, визначено обсяг їх цивільної дієздатності, після чого встановлено дійсні наміри сторін щодо укладення договору купівлі-продажу квартири. При посвідчені договору відчуження об`єктів нерухомого майна нотаріусу [PERSON], громадянином Швеції, для вчинення нотаріального правочину було надано паспорт громадянина Швеції для виїзду за кордон, в якому жодних відміток про шлюб не було. На запитання нотаріуса [PERSON] повідомив, що у шлюбі не перебуває та не перебував, квартира належить особисто йому, на підтвердження чого, ним була надана письмова заява, що зберігається при примірнику договору купівлі-продажу. Зміст зазначеної заяви нотаріусом було доведено до відома другого учасника правочину (покупця - [PERSON] ), про що також було зазначено в тексті правочину (п. 6 договору). Отже, вказана квартира, власником якої значиться відповідач [PERSON] ,придбана в період шлюбу сторін, а тому є їх спільною сумісною власністю відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, та продана [PERSON] після розірвання шлюбу без згоди іншого з подружжя - [PERSON] . Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ІДК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010, оскільки вказаний договір був укладений без згоди другого співвласника - [PERSON] . При цьому, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, відповідно до якої принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися. Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше зроблених висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору щодо розпорядження спільним майном позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи, ні контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Тому, суд відхиляє доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо добросовісності придбання останнім квартири за адресою: [ADDRESS] без згоди одного з подружжя [PERSON] , оскільки закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи, ні контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Як наслідок недійсності вказаного договору позовні вимоги про визнання права власності на квартиру за [PERSON] підлягають частковому задоволенню з урахуванням рівності часток сторін відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, а саме про визнання права власності на 1 / 2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, що суд дійшов висновку про визнання договору купівлі-продажу недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину та з урахуванням позовних вимог про поділ майна, як наслідок визнання права власності за подружжям на відчужувану квартиру [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна квартири у [PERSON] . Суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 12 червня 2008 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] і [PERSON] (покупцями), визнання покупцем за вказаним договором [PERSON] , виходячи з такого. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що зазначена квартира була придбана після продажу квартири [ADDRESS] . Проте, вказане не відповідає дійсності так, як судом встановлено, що спочатку була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] 12 червня 2008 року у [PERSON] трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 33-36), а згодом - 26 червня 2008 року трикімнатна квартира загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 110-112). Суд також відхиляє доводи позивача про те, що дві квартири [ADDRESS], та [ADDRESS] , були придбані за її особисті кошти, виходячи з такого. Так, позивач зазначає, що нею для придбання відповідачем [PERSON] було перераховано 550 000 доларів США, що стверджується банківськими документами SEB-банку та Danske Bank. Проте, позивачем не надано доказів про надходження цих коштів та їх зняття відповідачем [PERSON] у 2006 році, а також їх перерахування для купівлі квартир на території України. На підтвердження перерахування грошових коштів у сумі 550 000 доларів США 22 серпня 2016 року позивач долучила копію платіжного доручення від 22 серпня 2006 року про перерахування для купівлі нерухомості для неї 550 000 доларів США на банківський рахунок [NUMBER] у Danske Bank у державу Швеція на ім`я отримувача [PERSON] з рахунку юридичної особи Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф.З.Е. (Al Soor General Trading F.Z.Е) (т. 2 а.с. 80-81). Юридична особа Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф.З.Е. підтверджує виконання перерахування коштів (т. 2 а.с. 83-84, 86-87) Але, враховуючи, що єдиним власником та акціонером вказаної юридичної компанії є [PERSON] (т. 2 а.с. 84-85, 88-89, 89-110), то перерахування грошових коштів на суму 55 000 доларів США та їх отримання саме відповідачем [PERSON] суд ставить під сумнів. При цьому, суд враховує, що належних доказів виконання платіжного доручення Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф .З. (Al Soor General Trading F.Z.), отримання відповідачем [PERSON] від вказаної юридичної особи коштів у розмірі 550 000 доларів США у 2006 році (банківські виписки тощо) суду не надано. Крім того, відповідно до листа шведського банку Danske Bank на ім`я відповідача [PERSON] від 23 вересня 2016 року за № 1204 (т. 3 а.с. 10-11) банківський рахунок № [NUMBER] у Danske Bank у державі Швеція на ім`я [PERSON] , на який за даними позивача [PERSON] 22 серпня 2006 року були перераховані кошти у розмірі 550 000 доларів США, був відкритий лише 22 листопада 2006 року, що спростовує факт отримання грошових коштів відповідачем. В обґрунтування отримання відповідачем коштів в сумі 550 000 доларів США позивач ще посилається на дані про пересилання відповідачу [PERSON] 550 000 доларів США через інший банк - через Дойче банк та SEB-банк (т. 3 а.с. 52-134). Проте, вказані доводи позивача суд відхиляє, оскільки як вбачається з наданих документів (т. 3 а.с. 59-61): - відправником грошових коштів у сумі 550 000 доларів США є не позивач [PERSON] , а юридична особа Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф.З. (Al Soor General Trading F.Z.); - у платіжному дорученні про відправлення коштів 550 000 доларів США не вказано, що ці грошові кошти на момент відправлення були власністю позивача [PERSON] ; - вказане цільове призначення коштів у платіжному дорученні «для набуття майна у Швеції»; - у наданій позивачем суду копії платіжного документу від 22 серпня 2006 року вказаний отримувачем [PERSON] , а також, що гроші у сумі 550 000 доларів США відправлено на банківський рахунок IBAN [NUMBER] у банк SEB 10640 , філіал, Стокгольм, Швеція. Отже, за вказаними документами 550 000 доларів США, які були перераховані відповідачу [PERSON] , мали цільове призначення - для придбання майна на території Швеції, що спростовує доводи позивача про отримання [PERSON] грошових коштів для придбання нерухомості на території України, зокрема, і щодо двох квартир [ADDRESS], та [ADDRESS] . Крім того, відповідно до даних, наданих відповідачем (т. 3 а.с. 163-167) вбачається, що [PERSON] ( [PERSON] ) у SEB-банку у Швеції у 2006-2007 роках був відкритий інший банківський рахунок за іншим [NUMBER], згідно виписки по якому відсутні надходження коштів у розмірі 550 000 доларів США у 2006-2007 роках від позивача [PERSON] чи юридичної особи Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф . З. Даних щодо належності відповідачу рахунку IBAN [NUMBER] в SEB-банку у Швеції, на який за доводами позивача було перераховано 550 000 доларів США суду не надано. Тому, підстав для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладеного 12 червня 2008 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] і [PERSON] (покупцями), визнання покупцем за вказаним договором [PERSON] , визнання за нею право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , як такі, що придбані за її особисті коштів, у тому числі і квартира [ADDRESS] , між сторонами суд відхиляє, оскільки позивачем не доведено придбання квартир за її особисті кошти. Суд також враховує, що і позивач, і відповідач мали купівельну спроможність на придбання квартир, що є предметом спору, враховуючи їх майновий стан до укладення шлюбу та в період його укладення. Так, позивачем в обґрунтування наведеного надані документи щодо прибутку Аль Сур Дженерал Трейдінг Ф.З., у якому вона є єдиним засновником та власником (т. 2а.с. 84-85, 88-99). Відповідачем [PERSON] надані документи про відправлення в Україну 28 листопада 2006 року 150 000 доларів США та 28 грудня 2006 року 200 000 доларів США та мав достатні кошти для придбання нерухомості (т. 2 а.с. 35-46, т. 3 а.с. 180-181). Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про: -визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 113,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 02 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3009-3010. - визнання у порядку поділу між [PERSON] та [PERSON] майна, що є спільною сумісною власністю: 1. за [PERSON] право власності: - на 1 / 2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] ; - на 1 / 2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] 2 . за [PERSON] право власності: - на 1 / 2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] . Позивачем за подання позову було сплачено 6 577 грн. 20 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі часткового задоволення позову. Судом встановлено, що позивачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 6 577 грн. 20 коп. (т. 1 а.с. 2-3) та у розмірі 243 грн. 60 коп. за подання заяви про забезпечення позову (т. 2 а.с. 1-2), яка ухвалою суду від 9 листопада 2015 року була задоволена. Враховуючи задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним між [PERSON] та [PERSON] (позовна вимога немайнового характеру) та відповідно до ставок судового збору, які діяли на час подання позову, (243 грн. 60 коп.) з відповідача з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (1 / 2 від судового збору за вимоги про визнання договору недійсним у розмірі 243 грн. 60 коп. та 1 / 2 судового збору за забезпечення позову у розмірі 243 грн. 60 коп.). З відповідача [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 6 333 грн. 60 коп., що є пропорційним сумі задоволених позовних вимог з урахуванням судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. (1 / 2 від судового збору за вимоги про визнання договору недійсним у розмірі 243 грн. 60 коп. та 1 / 2 судового збору за забезпечення позову у розмірі 243 грн. 60 коп.). На підставі викладеного та

Outcome: partial