Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У березні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що згідно договору № NKXRRX09630408 від 17.02.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 044,75 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком 17.02.2007 по 17.02.2008 р. включно. Свої зобовязання відповідач за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим утворилась заборгованість по кредиту за період з 12.02.2011р. по 12.02.2016р. у розмірі - 15 650,83 грн. Позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість та судові витрати у розмірі 1 378,00 гривень судового збору. Представник позивача у судове засідання по справі не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про слухання справи у відсутність представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причина його неявки суду невідома. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору № NKXRRX09630408 від 17.02.2007 року [PERSON] отримав у позивача по даній справі кредит у розмірі 2 044,75 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком користування з 17.02.2007 по 17.02.2008р. включно. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором утварилась заборгованість по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам та за тілом кредиту за період з 12.02.2011р. по 12.02.2016р. у розмірі 15 650,83 грн. Відповідно до ст.ст. 509, 546 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених Законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Стаття 259 ЦК України визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у пимьмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 р. у справі № 6-160цс14. Із наявного у матеріалах даної справи розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 5), вбачається, що останній платіж за кредитом був сплачений відповідачем 13.02.2008 року. Після вказаної дати відповідач будь-яких інших платежів за кредитом не проводив. Аналізуючи умови укладеного між сторонами кредитного договору, Умови та Правила надання банківських послуг, суд приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. При цьому матеріали даної справи не містять письмової угоди між сторонами щодо збільшення позовної давності до 5 років. Із розрахунку заборгованості вбачається, що чергові платежі були нараховані відповідачеві 18.02.2008 р., 31.08.2009 р., 27.12.2010 р. і т.д., тобто про порушення своїх прав позивач дізнався з моменту настання строку погашення чергового платежу 18.02.2008 року. Із матеріалів справи вбачається, що позовна заява надійшла до суду 09.03.2016 року, тобто із пропуском як загальної позовної давності, строком у три роки, так і збільшеної позовної давності строком у 5 років. Клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності позивач суду не заявляв, а матеріали справи не містять доказів поважності пропуску цього строку. Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки позивачем було пропущено позовну давність за основною вимогою, то і для стягнення відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту суд не вбачає підстав, а тому відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує позивачеві понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову було відмовлено.

Outcome: dismissed