Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29.03.2003 року вона є власницею квартири [ADDRESS] та зареєстрована в ній з 30.05.2003 року. Однак, квартира використовується як офісне приміщення і в ній ніхто не проживає. З 2009 року позивач здавала в оренду власні приміщення, зокрема квартиру [ADDRESS]. Вона погодилась зареєструвати в своїй квартирі відповідача [PERSON], для його подальшого працевлаштування. Відповідач був зареєстрований за вказаною адресою з 09.12.2010 року. В названій квартирі відповідач ніколи не проживав, не проживає і жодним чином не користується нею. Комунальні платежі відповідач також не сплачує. Зараз орендарі використовують приміщення як центр ортопедії та надають населенню, зокрема дітям, послуги з виготовлення та торгівлі ортопедичними товарами. В приміщеннях відсутні ліжка, газова чи електрична плита для приготування їжі, відключено газ за відсутністю потреби в ньому. Гаряче водопостачання відсутнє, квартира обладнана окремим входом з вулиці. Попереднім власником цієї квартири було узаконено реконструкцію квартири під офіс на підставі рішення міськвиконкому, що підтверджується висновком Головного АПУ від 20.11.2002 р. №302/02, а також висновком про обстеження технічного стану будівельних конструкцій квартири [ADDRESS] у зв'язку з її реконструкцією під офіс. На даний момент відомостей про місце проживання відповідача не має. Позивач змушена нести додаткові комунальні витрати за утримання квартири на зайву людину, зареєстровану з 09.12.2010 року за її адресою, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору дарування від 29 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 727 (арк.с. 6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано 23.06.2003 року (арк.с.7). Згідно ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. Згідно висновку Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради № 302/02 від 20.11.2002 року, на підставі рішення міськвиконкому було узаконено реконструкцію квартири [ADDRESS] під офіс (арк.с.8). Так, у зв'язку з реконструкцією квартири під офіс було надано висновок про обстеження технічного стану будівельних конструкцій квартири №45 по вул.Титова у будинку №20 (арк.с.9). Як вбачається з акту від 06 серпня 2014 року, квартира [ADDRESS] використовується як офісне приміщення з 05 березня 2012 року по теперішній час. В даному приміщенні ніхто не проживає, після прийому офісного приміщення по акту прийому-передачі від 05.03.2012 року особистих речей [PERSON] на території офісу не зберігається (арк.с.29). Зазначену обставину також підтвердив свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved