Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

у 2015 році позивачі звернулись в суд із позовною заявою до відповідачів у якому, з урахування додаткової позовної заяви від 22 травня 2015 року, просять: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] із застосування наслідків недійсності цього договору. В обґрунтування позову покликається на те, що у 2007 році суд першої інстанції визнав за [PERSON] право власності на спірну квартиру, яке у подальшому було скасовано. Однак, володіючи правом розпорядженням останній 02.08.2007 продав квартиру [PERSON] (матері дружини) за завищеною ціною, проте і такий договір був визнаний судом недійсним рішенням суду, яке залишено без змін у цій частині 03.11.2014. Попри те, не зважаючи на виникненням спірних правовідносин щодо недійсності правочину купівлі-продажу квартири [PERSON] 31.01.2014 укладає договір купівлі-продажу цієї ж квартири із [PERSON] Спірний договір порушує права та законні інтереси позивачів, адже право власності на спірну квартири належить позивачу [PERSON] , що встановлено неодноразовими судовими рішеннями відносно спірного нерухомого майна. Жодних правових наслідків у зв`язку із укладення спірного правочину не настало, адже покупець жодного разу не перебував у квартирі, не сплачує за комунальні послуги, а отже її дії не спрямовані на володіння, користування та розпорядження цією квартирою, а відтак такий є фіктивним. У відповідності до ст. ст. 215, 203, 234 ЦК України просить позов задовольнити. 30 червня 2015 року ліквідатором відповідача Житлово-будівельного кооперативу № 172 подано заперечення на позов, який містить наступні аргументи. [PERSON] не є власником спірної квартири, адже право власності виникає лише після його реєстрації, чого не здійснено із сторони позивача, а тому квартира перебуває у власності кооперативу. Фактичним власником квартири є [PERSON] . Таким чином, спірний договір жодним чином не стосується прав та законних інтересів позивачів. Просить у позові відмовити. 11 лютого 2005 року третьою особою Львівською міською радою подано пояснення на позов. Спірна квартира була зареєстрована за [PERSON] , як робітнику ВВО «Прогрес». Рішення загальних зборів ЖБК № 172 про вступ до членів ЖБК [PERSON] для затвердження не поступало, ордер йому на квартиру не видавався, інформарція про вступ останнього та сплату пайових внесків відсутня. При вирішення справи покладаються на розсуд суду. 19 листопада 2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, який містить заперечення на нього. Вказує на аргументи, що є добросовісним набувачем, адже її право власності виникло на підставі спірного договору з моменту реєстрації права власності. Право власності позивача [PERSON] не підтверджено жодними доказами. Фіктивним може визнатися договір, якщо обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки, а у разі наявності наміру у одної сторони, то такий договір не може бути визнаний недійсним. З метою реалізації права розпорядження та користування [PERSON] було здійснено реєстрації чоловіка [PERSON] у квартирі. Стороною позивача не подано жодних доказів відсутності у сторін наміру реального настання правових наслідків. Просить у позові відмовити. 25 лютого 2015 року ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова Шашуріною Г. О. відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду, у якому судові засідання неодноразово відкладались з поважних причин. 21 квітня 2015 року справу передано головуючому судді Сихівського районного суду м. Львова Рудакову І. П. передано справу внаслідок повторного автоматичного розподілу у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Шашуріної Г. О. 07 вересня 2015 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до розгляду апеляційним судом справи за скаргою [PERSON] на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 24.03.2015. 20 жовтня 2015 року ухвалою суду відновлено провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду. 23 грудня 2015 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення Верховного суду України у справі № 2-486/11. 04 січня 2019 року ухвалою суду поновлення провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у судове засідання. 07 жовтня 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача [PERSON] та призначено справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи. Призначено підготовче засідання. 07 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засідання позивачка [PERSON] та представник позивача підтримала позов повністю та просять такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заперечили проти позову та просять у такому відмовити з підстав викладених у заяві по суті. У судовому засіданні представник третьої особи Сихівської РА ЛМР, як орган опіки і піклування підтримав сторону позивачки [PERSON] , адже у неї на утриманні є діти, одна з яких інвалід з дитинства. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, а тому суд з урахуванням думки присутніх учасників, вважає за можливе провести засідання у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. 05 липня 2007 року заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі № 2-3272/2007 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] . Зобов`язано ЛОКП «БТІ та ЕО» зареєструвати за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Рішення суду набрало законної сили. В подальшому, 13.08.2007 зазначене рішення суду скасовано ухвалою суду першої інстанції та зобов`язано ЛОКП «БТІ та ЕО» анулювати свідоцтво право власності на квартиру, за заявою [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами /Том 1, арк. спр. 5, 6/. Однак, набувши правомочність розпорядження майном, відповідно до зазначеного рішення суду, [PERSON] юридично визначив долю майна шляхом його відчуження за договором купівлі-продажу, укладеного 02 серпня 2007 року між ним та [PERSON] /Том 1, арк. спр. 59/. 22 березня 2013 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі № 2-486/11: - у позові [PERSON] до [PERSON] , жукової лесі Зіновіївни, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та зобов`язання реєстрації такого права відмовлено; - позов [PERSON] до [PERSON] [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02.08.2007, укладений між [PERSON] та його тещею [PERSON] . У позовній вимозі про витребування цієї квартири з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] відмовлено; - у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про зобов`язання виконати вимоги договору купівлі-продажу від 02.08.2007, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення, визнання законним власником квартири та вселення, зобов`язання зняти з реєстрації відмовлено; - у позові [PERSON] до [PERSON] , ЖБК № 172 про визнання протиправним та нечинними рішення загальних зборів відмовлено. Зазначене рішення суду було неодноразово предметом розгляду у судах апеляційної та касаційної інстанції. 03 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] на рішення суду від 22.03.2013 у частині вирішення: -позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] і [PERSON] з квартири зі зняттям їх із реєстрації за указаною адресою та вселення її до цієї квартири, - позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.08.2007, -позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та прийняття у члени кооперативу [PERSON] , відхилено та залишено рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22.03.2013 без змін / Том 1, арк. спр. 21-23/. 15 серпня 2018 року постановою Верховного суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22.03.2013 та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.11.2014 залишено без змін /Том 2, арк. спр. 192-201/. Попри те, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки такий договір порушує законні права та інтереси позивачів. Суд установив, 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 119. Продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 327353 грн, які повністю сплачені покупцем продавцеві до підписання цього договору. При нотаріальному посвідченні правочину сторони усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. / Том 1, арк. спр. 97, 98/. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. ст. 203, 655 цього Кодексу договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним повинно бути встановлено наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Між тим, у постановах Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18 Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що [PERSON] у відповідності до ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних відносин) набув права власності на спірну квартиру. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного суду від 15.08.2019 у справі № 2-486/11 / Том 2, арк. спр. 199/. Позивачі зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджено відбитком штампу у паспорті громадянина України /Том 1, арк. спр. 24, 25/. Разом із тим, суд установив, що сторона позивача проживає та користується спірною квартирою. Суд враховує спільну позицію сторін з цього питання, адже будь-яких протилежних доказів цим даних суду не подано. У справі встановлено, що 31 січня 2014 року [PERSON] , відчужуючи належну їй квартиру за договором купівлі-продажу була обізнана про наявність судового процесу, предметом якого була також спірна квартира, починаючи з 2007 року, адже є тещею [PERSON] , про що свідчать неодноразові судові рішення. Однак, при укладені спірного договору стверджувала, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності /п. 11 договору від 31.01.2014/. Разом із тим суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири були обізнані про те, що у спірній квартирі проживають інші особи, які є позивачами у справі, адже [PERSON] візуально оглянула квартиру, про що стверджувала у заяві поданій приватному нотаріусу 31.01.2014 /Том 1, арк. спр. 100/; наявність спору про права власності на зазначену квартиру, а відтак повинні були передбачати негативні наслідки для себе у разі набрання законної сили судовими рішеннями, якими стверджено факт набуття права власності [PERSON] у встановленому законом порядку. Крім того, відповідачами не спростовано доводів позивача щодо продовження проживання сторони позивачів та його сім`ї у квартирі, здійснення сплати за житлово-комунальні послуги та вчинення дій щодо збереження майна навіть після відчуження цього об`єкта. Суд не встановив, що відповідач [PERSON] намагалась досягти правового результату щодо реалізації наданих їй можливостей, укладавши спірний договір, адже жодних доказів з цього питання не подала суду. У зв`язку із цим, суд критично оцінює аргумент відповідачки щодо реєстрації чоловіка [PERSON] [INFO] , що підтверджено довідкою ЛКП «Житловик-С» від 07.11.2019 № 3338, адже такий факт не свідчить про реальність настання правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину /Том 3, арк. спр. 120/. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності та в межах заявлених вимог, суд приходить висновку, що протягом всього часу розгляду справи в суді позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір обидві його сторони вчиняли такий правочин умисно, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та вчиняючи такий правочин, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені цим правочином. Таким чином, суд прийшов висновку про визнання спірного договору від 31.01.2014 фіктивним, а відтак визнається судом недійсним, без застосування наслідків недійсності, адже суд не встановив, що вчинено будь-які дії на виконання такого договру. Щодо аргументів сторони відповідача про невірно обрани стороною позивача спосіб захисту порушеного права, адже належним є витребування майна із чужого незаконного володіння, суд прийшов наступного. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Повертаючись до матеріалів справи суд не встановив, що у володінні [PERSON] перебуває спірна квартира, яка відчужена на її користь за договором купівлі-продажу від 31.01.2014 та укладеним без достатніх правових підстав, а відтак відсутні правові підстави для застосування ст. 387 ЦК України на застосування яких покликався представник відповідача у судовому засіданні. Згідно з частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір по 121,80 грн з кожного.

Outcome: partial