Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки. Позивач зазначає, що відповідачем незаконно звільнено його з посади директора товариства, не проведено з ним остаточний розрахунок та не видано трудову книжку, чим порушено вимоги ст. 47 КЗпП України. Позивач позов підтримав, просив справу слухати без його участі. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» до суду не зявився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, письмової заяви про розгляд справи в його відсутність суду не надав, відзив на позов суду не направив. Позивач не заперечив проти заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 4\~ст.\~223\~ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвалою судді від 23.03.2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.11.2018 року витребувано докази по справі за клопотанням позивача. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановив такі фактичні обставини справи: \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» за № 5 від 15.02.2016 року, наказу № 5-К2 від 16.02.2016 року [PERSON] обіймав посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит». З 15.02.2018 року за погодженням Загальних зборів учасників товариства позивач пішов у відпустку строком на 25 календарних днів. 16.02.2018 року з електронного листа ПАТ «КБ «ПриватБанк» позивачу стало відомо про зміну реєстраційних даних підприємства та необхідність підтвердження вказаних змін, а саме зміну керівника підприємства на [PERSON]. Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивачу стало відомо, що тимчасово виконуючим обовязки керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» призначено [PERSON] Засновники Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» уникають спілкування з [PERSON], на зв'язок не виходять, документів про звільнення позивача з посади директора йому особисто не вручили, остаточного розрахунку з ним не здійснили. На виконання ухвали суду від 13.11.2018 року Управлінням державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців виконавчого комітету Полтавської міської ради надано завірену копію реєстраційної дії 10701070007058889. Так, протоколом № 27 позачергових Загальних Зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» від 08.02.2018 року, надано повноваження для проведення державної реєстрації змін до відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит», що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо зміни директора товариства та відомостей про зв'язок з товариством громадянину України [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Позивач пояснив, що заяву про звільнення за власним бажанням він не подавав; розірвання безстрокового трудового договору з інших підстав не ініціював. Відповідач доказів законності звільнення [PERSON] з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» не надав. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата працівнику повинна виплачуватися регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, що передбачено ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України. У відповідності до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем на ухвалу суду від 13.11.2018 року не надано витребуваних документів. Статтею 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Суду не надано жодного доказу видачі [PERSON] його трудової книжки. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженою спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07 1993 року, трудова книжка має бути отримана робітником особисто. Лише у випадку отримання від працівника письмової згоди допускається направлення трудової книжки поштою (п. 4.2. зазначено Інструкції). Отже, суд вважає доведеним факт невидачі [PERSON] належним чином оформленої трудової книжки. Також суду не надано жодного доказу стосовно проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем, що мав складатись із заробітної платні за лютий 2018 року в розмірі 12\~200 грн. 00 коп. та за березень 2018 року в розмірі 6\~100 грн. 00 коп. та виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 22\~400 грн. 00 коп.. Натомість виходячи, із наявних у справі відомостей, товариством позивачу взагалі не було виплачено будь-яких коштів. Відповідач свого розрахунку заборгованості перед позивачем суду не надав. Суд вважає доведеним факт непроведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні [PERSON], а саме невиплату йому заробітної плати за лютий 2018 року і березень 2018 року та невиплати компенсації за невикористану відпустку, обовязковість якої визначена ст. 83 КЗпП України, саме з вини відповідача. Відповідно до частин першої та другої\~статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника шляхом поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вище викладене, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved