Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У березні 2017 року Перший заступника прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави до [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] про визнання поважними причини пропуску звернення до суду і його поновлення, визнання незаконним і скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що рішенням [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства. В подальшому на підставі вищевказаного рішення сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483, який зареєстровано 09 липня 2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 010991501958. Відповідно до даних Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку [PERSON] не відчужувалось. Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03 березня 2017 року № 01-01/73 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах [PERSON] сільської ради. Також з інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22 лютого 2017 року № 17-08/383 вбачається, що річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою р. Ірпінь, згідно класифікації річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 кв.м., прибережні захисні смуги р. Горенка становлять 25 метрів. З огляду на викладене, рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року, яким відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 для ведення особистого селянського господарства є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Річка Горенка є право притокою річки Ірпінь, яка, в свою чергу, є правою притокою р. Дніпро, а, отже, відповідно до вимог ст. 5 Водного кодексу України р. Горенка є водним об»єктом загальнодержавного значення. Згідно з приписами ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об»єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для малих річок 25 м від урізу води. При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об»єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду водного об»єкту загальнодержавного значення. Також в позові прокурор зазначив, що чинне на час прийняття рішення водне та земельне законодавство взагалі не передбачало можливість відведення земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами природних водних об»єктів загальнодержавного значення у приватну власність для будь-яких потреб, в тому числі і для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, всупереч вимогам ст. ст. 58, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 6, 80, 85, 88, 89 Водного кодексу України [PERSON] сільською радою відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку водного фонду в межах прибережної захисної смуги водного об»єкту загальнодержавного значення-річки Горенка для особистого селянського господарства, де заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Спірна земельна ділянка [PERSON] сільською радою відведена також з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства прийнято також всупереч вимог ст. ст. 60, 83, 118 Земельного кодексу України, ст. ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову територій», в порушення визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність. Оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі земельної ділянки у власність порушено право власності держави на землі водного фонду, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного їх використання та відтворення. Вказане відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред»явлення даного позову. Крім цього, відлік строку позовної давності обчислюється з моменту, коли про порушення прав дізнався або мав дізнатись орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій, а не прокурор. Разом з тим, у даному випадку прокурор пред»являє позов в інтересах держави як позивач, оскільки Держгеокадастр та його територіальні органи здійснюють функції контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади щодо розпорядження землею. Під час встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру щодо повернення державі спірної земельної ділянки водного фонду прокуратурою області в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено письмовий запит про надання належним чином завіреного рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року, яким відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 на території [PERSON] сільської ради для ведення особисто селянського господарства та викопіювання з діючої на момент прийняття рішення містобудівної документації із зазначенням функціонального призначення території за рахунок якої відведено спірну земельну ділянку. Листом від 27 лютого 2017 року № 219/7 [PERSON] сільською радою відмовлено у наданні вказаних документів та інформації. З огляду на те, що вищевказане рішення є предметом даного спору, підставою набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, а самостійне подання прокурором до суду даного доказу у справі є неможливим з вищевказаних причин, виникла необхідність у забезпеченні судом даного доказу в порядку вимог ст. 133 ЦПК України. Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області просив визнати поважними причини попуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право, визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року щодо відведення в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, визнати недійсним Державний акт серії ЯЖ № 802483 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 площею 0,15 га, виданий на ім»я [PERSON]. У судовому засіданні прокурор позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав і заперечував проти його задоволення, і подав заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. У судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Суд, зясувавши дійсні обставини справи, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням 11 сесії 5 скликання [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 червня 2007 року «Про надання дозволу на передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON]М.», вирішено передати [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території села Горенка, із земель запасу [PERSON] сільської ради (рілля), та доручити земельно-кадастровій організації виконати інвентаризацію та виготовити державний акт на право приватної власності. 09 липня 2009 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483, відповідно до якого на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 07 червня 2007 року 11 сесії 5 скликання [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1500 га у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [PERSON] сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482401:01:009:0111. Відповідно до відповіді Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 03 березня 2016 року № 01-01/73 КДП «Київгеоінформатика» на запит Прокуратури Київської області від 22 лютого 2017 року № 05/1-482-вих. 17 направив викопіювання з топографічних матеріалів, а саме з топографічної карти масштабу 1:10000, номенклатурний лист М-36-49-Б-в-2 1993 року видання та матеріалів космічної зйомки станом на місцевості на 2007, 2008 та 2016 роки із нанесеними межами земель водного фонду та земельних ділянок з відповідними кадастровими номерами, в тому числі і № 3222482401:01:009:0111. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню малої річки Горенка та на її 25-ти метрову прибережну захисну смугу. До вказаної відповіді були надані додатки: схема розташування земельних ділянок; викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000; схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду; викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2007 рік; схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду; викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2008 рік; схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду; викопіювання з матеріалів космічної зйомки станом на 2016 рік. 27 лютого 2017 року за № 36 Відділ містобудування та архітектури надано відповідь начальнику управління представництва інтересів громадян та держави в суді Прокуратури Київської області [PERSON] про те, що замовником та розпорядником містобудівної документації (генерального плану) в межах населеного пункту є орган місцевого самоврядування-Горенська сільська рада, який, в свою чергу, приймає рішення про затвердження містобудівної документації та відведення земельних ділянок у власність. Відділ у своїй роботі керується містобудівною документацією. Генеральний план с. Горенка затверджений рішенням [PERSON] сільської ради 18 сесії 21 скликання від 22 червня 2001 року. Рішенням 38 сесії 6 скликання від 09 жовтня 2014 року затверджено коригування генерального плану с. Горенка, відповідно до якого дані земельні ділянки розташовані на території зелених насаджень. Відповідно до публічної кадастрової карти України цільове призначення вказаної земельної ділянки з кадастровим номером 3222482401:01:009:0025-01.01. 10 березня 2017 року за № 180 ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Урндпіцивільбуд» надав відповідь, в якому вказано, що відповідно до чинного генерального плану с. Горенка, території ділянок, в тому числі з кадастровим номером 3222482401:01:009111 за функціональним призначенням відносяться до озеленених територій загального користування. Слід зазначити, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі водного фонду (стаття 19 ЗК України). Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (статті 21 ЗК України). Відповідно до вимог ст. ст. 5, 6 Водного кодексу України до водних об»єктів загальнодержавного значення належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. Води (водні об»єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Згідно вимог ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об»єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів. Для створення сприятливого режиму водних об»єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Відповідно до вимог ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об»єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для малих річок 25 метрів від урізу води. Правилами ст. 80 Водного кодексу України встановлено особливості користування малими річками, зокрема, заборонено розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації; надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва. Згідно вимог ст. ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою-це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обгрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об»єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами законодавства, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 25-метрову зону від урізу води. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об»єктів слід враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Відповідно до вимог ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об»єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно вимог ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5 ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою та за погодженням спеціально уповноважених органів з питань містобудування та архітектури. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про планування і забудову території» рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури. Відповідно до п. 2.1. Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 озеленені території-ділянки землі, на яких розміщена рослинність природного чи штучного походження (садово-паркові комплекси та об»єкти зеленого будівництва). Зелені насадження загального користування-зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку; на територіях зоопарків та ботанічних садів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку. Згідно вимог ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, в тому числі, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Враховуючи викладене, [PERSON] сільською радою Києво-Святошинського району Київської області всупереч вимогам ст. ст. 58, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 6, 80, 85, 88, 89 Водного кодексу України було відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку водного фонду в межах прибережної захисної смуги водного об»єкту загальнодержавного значення-річки Горенка для особистого селянського господарства, де заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Крім того, прийняття рішення [PERSON] сільською радою щодо відведення [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства прийнято також в порушення вимог ст. ст. 60, 83, 118 Земельного кодексу України, ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову територій», в порушення визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність. Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою та його державної реєстрації. Згідно вимог ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЦК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Відповідно до вимог п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно роз'яснень, даних у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, статті 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України). Цивільний кодекс України у ст. 386 передбачає, що на державу покладений обов'язок забезпечувати рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Зазначені вище дії по незаконній передачі [PERSON] сільською радою Києво-Святошинського району Київської області у власність спірної земельної ділянки зачіпають інтереси держави. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 6, 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Державний акт на право приватної власності видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України. Таким чином, прокурором обрано вірний спосіб захисту інтересів держави шляхом визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року щодо відведення в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483 від 09 липня 2009 року, виданого [PERSON], в тому, що він є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [PERSON] сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482401:01:009:0111. За таких обставин суд дійшов висновку, що вищевказані оспорюване рішення [PERSON] сільської ради в силу вимог ст. 21 Цивільного кодексу України порушують публічний порядок через те, що спрямовані на протиправне вилучення з користування держави земельної ділянки, в звязку з чим позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області є обґрунтованими і доведеними, внаслідок чого підлягають задоволенню судом в повному обсязі шляхом визнання незаконним і скасування рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року «Про надання дозволу на передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON]М.», і визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 802483 від 09 липня 2009 року, виданого [PERSON], в тому, що він є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [PERSON] сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482401:01:009:0111. Посилання представника відповідача [PERSON] на ту обставину, що відповідачем правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті. З доводів прокурора вбачається, що він пред»явив позов у інтересах держави як позивач. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у лютому-березні 2017 року за результатами опрацювання інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22 лютого 2017 року та інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03 березня 2017 року № 01-01/73, якими підтверджено факт відведення спірної земельної ділянки у приватну власність за рахунок земель водного фонду. Оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі земельної ділянки у власність порушено право власності держави на землі водного фонду, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного їх використання та відтворення. Як зазначав прокурор, під час встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру щодо повернення державі спірної земельної ділянки водного фонду прокуратурою області в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено письмовий запит про надання належним чином завіреного рішення [PERSON] сільської ради 11 сесії 5 скликання від 07 червня 2007 року, яким відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 15 га з кадастровим номером 3222482401:01:009:0111 на території [PERSON] сільської ради для ведення особисто селянського господарства та викопіювання з діючої на момент прийняття рішення містобудівної документації із зазначенням функціонального призначення території за рахунок якої відведено спірну земельну ділянку. Листом від 27 лютого 2017 року № 219/7 [PERSON] сільською радою відмовлено у наданні вказаних документів та інформації. З огляду на те, що вищевказане рішення є предметом даного спору, підставою набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, а самостійне подання прокурором до суду даного доказу у справі є неможливим з вищевказаних причин, виникла необхідність у забезпеченні судом даного доказу в порядку вимог ст. 133 ЦПК України. З тих підстав, про які зазначав прокурор у позові, суд вважає, що підлягає поновленню строк звернення з прокурора з даним позовом до суду. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідачів відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, і тому підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області і [PERSON] в розмірі по 1600 грн. судового збору з кожного на користь Прокуратури Київської області.

Outcome: approved