Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У вересні 2015 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], свідоцтво АХС074976 від 05.12.2007 року, вартістю грн. Судові витрати у справі стягнути з відповідача. (а.с. 2-5) В обґрунтування позовних вимог [PERSON] та її представник [PERSON] посилалися на те, що 16 вересня 2006 року вона з [PERSON] уклали шлюб, у шлюбі 26 травня 2008 року народилася дочка [PERSON]. В період шлюбу вони з чоловіком придбали автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], свідоцтво АХС074976 від 05.12.2007 року, зареєстрований на ім'я [PERSON]. 31 серпня 2010 року шлюб розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 142 від 31.08.2010 року та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ВЛ № 116552 від 19.11.2010 року. Проте з 2010 року вони з [PERSON] мали дружні стосунки, він весь час мешкав разом з нею і донькою [PERSON], він ніколи не заперечував проти визнання за нею права власності на 1/2 частини вказаного автомобіля, та постійно надавав їй у користування цей автомобіль. Тому вона не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя, бо не вважала за потрібне захищати свої права, які не порушувалися і визнавалися її колишнім чоловіком. 11 березня 2015 року [PERSON] помер, після смерті якого спірний автомобіль знаходиться у користуванні його повнолітнього сина відповідача [PERSON], за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Комінтерна, буд. 160-А, який забороняє їй ним користуватися, не визнає її прав на цей автомобіль. Після смерті свого колишнього чоловіка вона зверталася до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо оформлення права спадкування на 1/2 частини спірного автомобіля, але їй відмовили, пославшись на те, що вона не є спадкоємицею [PERSON] після розірвання шлюбу, рекомендували вирішити питання права власності на 1/2 частину спільного майна у судовому порядку. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідачі у справі, та дочка [PERSON]. Вважає, що спірний автомобіль є обєктом спільною сумісною власністю подружжя, розподіл якого добровільно не відбувається, вона має право на половину спірного майна як дружина. За твердженням позивачки добровільно відповідачі не визнають за нею права власності на 1/2 частини вказаного автомобіля, між ними виникають сварки, зазначеними діями відповідачі порушили її права. Тому вона звернулася до суду з позовом про визнання автомобіля спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля із поновленням строку звернення з позовом до суду. За твердженням позивачки надану відповідачем розписку, згідно до якої вона нібито отримала від колишнього чоловіка [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку у спільній сумісної власності подружжя, вона не визнає і ніяких грошових коштів від [PERSON] за автомобіль не отримувала. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав і просить суд позов задовольнити повністю (а.с. 102-103). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначив на те, що позивачка [PERSON] та його батько [PERSON] з вересня 2006 року перебували у шлюбі, в якому 26 травня 2008 року народилася дочка [PERSON]. В період шлюбу вони придбали автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я батька [PERSON]. У серпні 2010 року шлюб між [PERSON] і його батьком було розірвано, та з 2010 року батько з [PERSON] не мали сімейних стосунків, після розлучення батько весь час мешкав за адресою: [ADDRESS], окремо від позивачки і доньки [PERSON], хоча постійно спілкувався з дочкою. Його батько ніколи не надавав позивачці у користування цей автомобіль, так як вона не має навиків управління автомобілем та прав водія. 11 березня 2015 року його батько [PERSON] помер, після його смерті спірний автомобіль знаходиться у нього в користуванні за адресою: [ADDRESS]. Інші сини батька, відповідачі у справі [PERSON], [PERSON] не забороняють йому користуватися автомобілем. Спадкоємцями після смерті батька [PERSON] є лише діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідачі у справі, [PERSON]. Після смерті свого батька він звертався до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо оформлення права спадкування на частину спірного автомобіля, але до вирішення питання щодо права власності на 1/2 частину автомобіля за цим позовом у судовому порядку, нотаріусом не видавалися свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що розподіл майна між подружжям відбувся добровільно, його батьком було передано позивачці необхідне майно та гроші в сумі 1500 доларів США і 2000 гривень за її 1/2 частку у спільній власності майна подружжя, в тому числі за автомобіль Daewoo Lanos, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], що підтверджується особистою розпискою [PERSON] від 10.04.2013 року, претензій до поділу майна до [PERSON] не мала. Відповідач вважає, що після розірвання шлюбу між позивачкою та його батьком було добровільно вирішено питання щодо поділу спірного автомобіля Daewoo Lanos, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], шляхом надання [PERSON] позивачці грошових коштів. Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, заперечень на позов не надали. Представник третьої особи Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи без участі 3 особи. Заслухавши сторони та представника позивачки, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено і не заперечується сторонами, що з 16 вересня 2006 року по 31 серпня 2010 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому 26 травня 2008 року народилася дочка [PERSON] (а.с. 6, 9, 12). Перебуваючи у шлюбу [PERSON] і [PERSON], як подружжя, придбали автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], який згідно автоматизованого обліку УДАІ ГУМВС України в Харківській області, станом на 25.08.2015 року зареєстрований за гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АХС 074976 від 05.12.2007 року власником автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], є [PERSON], адреса: [ADDRESS] (а.с. 105). 11 березня 2015 року [PERSON] помер (а.с 8). Сторонами не заперечується, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є його діти: син [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON], які після смерті батька [PERSON] звернулися до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо оформлення права на спадщину, але до вирішення питання щодо права власності на 1/2 частину автомобіля за цим позовом у судовому порядку, нотаріусом не видавалися свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог посилається на статті 60, 70 СК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобовязана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі СК України та ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Крім цього, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до розяснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до розяснень, які містяться у п.22, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. За змістом ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Суд виходить із того, що автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], набуто [PERSON] і [PERSON] за час шлюбу, що є можливістю визнання цей автомобіль обєктом права спільної сумісної власності подружжя й частки цього майна є рівними. Згідно копії особової розписки від 10 квітня 2013 року [PERSON] отримала від колишнього чоловіка [PERSON] необхідне їй майно і грошові кошти в сумі 1 500 доларів США і 2 000 гривень. Претензій до поділу майна до [PERSON] не має (а.с. 65). Як убачається із матеріалів справи, спірний автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], вартістю на 24.12.2015 року 87 тис. 850 гривень, не було знято з обліку і належить [PERSON], який помер 11 березня 2015 року (а.с. 10, 13, 83). Судом установлено і не заперечується сторонами, що після смерті [PERSON] і на теперішній час спірний автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідачем [PERSON], на виконання вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, надано особисту розписку позивачки [PERSON] від 10 квітня 2013 року, як доказ, яка беззаперечно підтверджує отримання позивачкою [PERSON] від колишнього чоловіка [PERSON] майно та грошової компенсації за її частку у спільній сумісній власності майна подружжя, претензій до поділу майна до [PERSON] не мала (а.с. 65). Позивачкою [PERSON] у відповідності до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, не надано доказів, які б беззаперечно підтверджували твердження позивачки, що вона від колишнього чоловіка [PERSON] грошової компенсації за 1/2 частку спірного автомобіля не отримувала. Суд вважає встановленим факт, що після розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] дійшли згоди на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема спірного транспортного засобу марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], шляхом отримання 10 квітня 2013 року позивачкою від колишнього чоловіка [PERSON] грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на майно. За таких обставин суд відмовляє позивачці [PERSON] у задоволенні позовних вимог як необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Суд вважає, що заходи забезпечення позову, встановлених ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину, підлягають скасуванню (а.с. 57). Судові витрати, які понесла позивачка не компенсуються їй у зв'язку із відмовою у задоволенні позову (а.с. 34,53).

Outcome: dismissed