Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що нею було пропущено передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тридцятиденний строк на подання кредиторських вимог з поважних причин, оскільки з 15 жовтня 2014 року до 02 грудня 2015 року вимушено перебувала за межами України, де відсутнє українське телебачення та друковані засоби інформації, тому не могла вчасно звернутися з кредиторськими вимогами за укладеними з банком договорами. [PERSON] вважала, що причина пропуску тридцятиденного терміну для подання кредиторських вимог є поважною, а відмова Фонду у включенні її до реєстру кредиторів такою, що була прийнята без врахування об`єктивних обставин справи та з порушенням принципу верховенства права, тому просила суд: - визнати право [PERSON] на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» її вимог на суму невиплачених коштів за договором банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 003-04504-011014, договором банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 006-04504-011014, договором на відкриття та обслуговування поточного рахунку від 23 червня 2014 року № 006-04537-230614; - визнати незаконною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. у включенні її до реєстру акцептованих вимог кредиторів за вказаними договорами; - зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк», включивши до нього вимоги [PERSON] на суму невиплачених коштів за договором банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 003-04504-011014, договором банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 006-04504-011014, договором на відкриття та обслуговування поточного рахунку від 23 червня 2014 року № 006-04537-230614. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року зазначені рішення скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 29 листопада 2019 року справу передано до провадження судді Бусик О.Л. та призначено до розгляду на 30 січня 2020 року. Ухвалою суду від 30 січня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 003-04504-011014 на суму 18 800 доларів США, строком до 06 жовтня 2015 року, а також договір банківського вкладу (депозиту) від 01 жовтня 2014 року № 006-04504-011014 на суму 8 000 доларів США, строком до 06 жовтня 2015 року та договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку від 23 червня 2014 року № 006-04537-230614. 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України за №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року за №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», відповідно до якого з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Уповноваженою собою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року №71 тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено на шість місяців з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03 серпня 2015 року строк здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» продовжено до 02 жовтня 2015 року включно. Постановою Національного банку України № 664 від 02 жовтня 2015 року було відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року №181 розпочата процедура ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно. Інформація про ліквідацію AT «Дельта Банк» розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за адресою: www.fg.gov.ua 05 жовтня 2015, відомості про ліквідацію AT «Дельта Банк опубліковано у газеті «Голос України» № 187 (6191) від 08 жовтня 2015 року. 15 березня 2016 року [PERSON] звернулася до відповідача з кредиторською вимогою за укладеними договорами та заявою про включення її до реєстру кредиторів банку, на яку, 31 березня 2016 року, отримала письмову відмову, яка вмотивована тим, що її вимога вважається погашеною з 08 жовтня 2015 року. Як зазначала позивачка в позовній заяві, [PERSON] 15 січня 2016 року отримала гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн. Згідно із статтею 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет, а також здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Частиною першою статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Останнім строком звернення кредиторів до боржника відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб; нормативно-правовий акт № 4452-VI від 23.02.2012» ПАТ «Дельта Банк» із вимогами було визначено 09 листопада 2015 року. Крім того, з`ясовано, що [PERSON] пропустила тридцятиденний строк передбачений статтею 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для звернення з вимогами до банку. Щодо преклюзивності тридцятиденного строку на прийняття вимог кредиторів, то суд зазначає наступне. У статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про це не зазначено прямо. Проте, таке обмеження строку звернення направлене не на позбавлення права кредиторів банку, якими є у значній кількості фізичні особи, а на дисциплінування кредиторів у виконанні своїх обов`язків щодо прояву волевиявлення на отримання від банку, що ліквідується, виконання грошового зобов`язання. У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Aliљiж and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102). У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно легітимну мету та чи є захід з втручання у вказане право пропорційним такій меті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine») від 26 червня 2014 року, заява № 68385/10 і 71378/10, § 53). Принцип пропорційності полягає у встановленні судом справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на майно, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідність досягнення такого балансу відображена у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу покласти індивідуальний і надмірний тягар (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v. Ukraine») від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 168). Тому, оцінюючи у кожній конкретній справі пропорційність обмежень прав конкретного суб`єкта на підставі тих обставин і фактів, що безпосередньо досліджені судом, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цього суб`єкта, оскільки обмеження його прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Фонд та його уповноважена особа наділені правом вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Обмеження кредиторів надзвичайно коротким строком на звернення з вимогами про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними, було би непропорційним, а таке втручання у права кредиторів на мирне володіння їх майном - неправомірним. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц та постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15-ц . Аналогічні висновки містяться й у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, прийнятій судом касаційної інстанції під час перегляду рішень судів попередніх інстанцій в указаній справі, де поміж іншого, судом зазначено про необхідність під час нового розгляду справи судом першої інстанції прийняти до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у вищеперелічених постановах. Також Верховним Судом у згаданій постанові вказано про необхідність суду першої інстанції з`ясувати поважність причин пропуску позивакою встановленого статтею 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строку для звернення з відповідною заявою та про наявність підстав для його поновлення, а відповідно до статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Правовий інститут поважності/неповажності пропущення процесуальних строків у цивільних відносинах не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало вчинити відповідну юридичну дію, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права порушив ці строки. Тобто поважними причинами пропуску строку вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення дій. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Як вбачається, з довідки № 334 від 16 травня 2016 року, виданою військово-цивільною адміністрацією м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області підтверджується те, що позивачка проживає у м. Красногорівка і внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції, запровадженої відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, перебувала на лінії зіткнення, її житло було пошкоджено /а. с. 24/. Також судом встановлено, що позивачка з 15 жовтня 2014 року до 02 грудня 2015 року вимушено, у зв`язку із здійсненням бойових дій та пошкодженням її житла, виїхала з місця свого постійного проживання до Республіки Туреччина /а. с. 27-34/. Вказані обставини відповідачем не оспорюються. У зв`язку із наведеним, суд вважає, що позивачка не змогла вчасно звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про включення її до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк», оскільки спочатку проживала у зоні проведення бойових дій, а пізніше перебувала за кордоном та не була обізнана про наявність ліквідаційної процедури у відповідача. У своїй сукупності ці обставини в рамках спірних правовідносин свідчать про поважність причин пропуску тридцятиденного строку через наявність об`єктивних перешкод для звернення її із заявою на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк», які не залежали від волі позивачки. Отже, судом достовірно з`ясовано, що наведені позивачкою обставини пропуску строку на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів є поважними для його поновлення. Крім того, беручи до уваги встановлені конкретні обставини цієї справи щодо поважності причин пропуску позивачкою строку, встановленого статтею 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для звернення з відповідною заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та про наявність підстав для його поновлення, позбавлення [PERSON] права претендувати на отримання належної їй решти суми банківського вкладу через пропуск 30-денного строку для звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з вимогами також стане для неї надмірним тягарем, у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не буде пропорційним меті, з якою цей строк у згаданому Законі був встановлений. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню, оскільки наявні поважні причини пропуску строку на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» і відсутні обставини, які б могли свідчити про нехтування кредитором [PERSON] її правом заявити вимоги до банку. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551, 20 грн. (станом на день подачі позову) за одну немайнову позовну вимогу, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved