Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У березні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просила: визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що 18 жовтня 2003 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 22 травня 2014 року їх родина продала належну спільну однокімнатну квартиру [ADDRESS] , з метою докласти гроші та купити квартиру більшого розміру у зв`язку з народженням дитини. 22 червня 2014 року сторони за спільні кошти придбали 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була оформлена на її чоловіка - відповідача [PERSON] . Для розрахунку були використані кошти від продажу належної їхній родині однокімнатної квартири, а решта коштів була спільно накопичена сторонами. Виходячи з цього, позивачу та відповідачу належить по Ѕ частині квартири. Зазначає, що між позивачем та відповідачем не планується розірвання шлюбу та не планується продаж спільної квартири. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. У підготовчому судовому засіданні Відповідач також визнав факт придбання квартири за спільні кошти у період шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 18 жовтня 2003 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції міста Дніпропетровська 18 жовтня 2003 року, актовий запис № 407 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25 жовтня 2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1101 (а.с. 10). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 22 травня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1571, відповідач по справі - [PERSON] , діючий за згодою своєї дружини - [PERSON] , придбав нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., (а.с. 11-12). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21988999 від 22 травня 2014 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 13). З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ФОП [PERSON] станом на 07 липня 2014 року, вбачається, що вказана квартира складається з: 1-коридор площею 7,8 кв.м., 2-санвузол площею 4,4 кв.м., 3-кухня площею 8,1 кв.м., 4-житлова площею 11,9 кв.м., 5-житлова площею 18,8 кв.м., 6-житлова площею 12,0 кв.м., І-лоджія площею 1,7 кв.м., ІІ-лоджія площею 3,1 кв.м. (а.с. 15-18). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідач не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру [ADDRESS] , та підтвердив, що вказана квартира була придбана ним в період шлюбу з позивачем за їх спільні грошові кошти. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи викладене, оскільки вищевказана квартира була придбана у період шлюбу за грошові кошти набуті сторонами за рахунок спільної праці, суд вважає встановленим той факт, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власність подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх частки у праві власності на вказане нерухоме майно є рівними і дорівнюють по Ѕ частині за кожним з них. Оскільки квартира [ADDRESS] є спільно нажитим майном подружжя, враховуючи інтереси сторін та рівність їх часток у праві на квартиру, а також з урахуванням визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя та визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 364, 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved