Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до держави Україна в особі Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що понад 5 років з часу відкриття виконавчого провадження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2010 року з урахуванням ухвали суду від 26.03.2010 року про виправлення описки залишається невиконаним. Із суми боргу боржник повернув позивачу лише 200 грамів золота та ВДВС перерахував на рахунок позивача 1065,00 грн. Залишок боргу у вигляді 740 грамів золота до цього часу не стягнуто. Позивач вважає, що невиконання вказаного рішення боржником стало можливим саме у результаті неправомірних дій та бездіяльності державних виконавців ВДВС, халатного ставлення до виконання своїх посадових обов'язків їх безпосередніх керівників, а також у зв'язку з відсутністю належного контролю за виконавчим провадження з боку Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві та центрального апарату Державної виконавчої служби України, які протягом останні 5 років ігнорували численні звернення позивача та її представника, відмовляючись розглядати їх по суті та належно реагувати на наведені факти зловживань посадовців ВДВС. Бездіяльність та неправомірні дії ВДВС підтверджуються ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015 року, 21.08.2015 року, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2012 року. Як наслідок значних зусиль, яких позивач докладала для відновлення своїх порушених прав та свобод (включаючи і права власності), стали втрата позивачем душевного спокою, перебування її у постійному стресовому стані, а також погіршення психологічної атмосфери у сім'ї позивача. Оскільки, неправомірних дій та бездіяльності співробітників ВДВС позивачу спричинено значну моральну шкоду, позивач вважає, що відповідач має виплатити їй компенсацію на її відшкодування, яку позивач оцінює у 500000,00 грн. При визначенні розміру компенсації за завдану моральну шкоду позивач виходила із принципу розумності, виваженості і справедливості, глибини і тривалості моральних страждань, докладанням значних фізичних і психологічних зусиль для відновлення своїх прав і свобод, у зв'язку з чим була змушена змінити звичайний спосіб життя, витрачаючи весь вільний час на оскарження неправомірних дій та бездіяльності співробітників ВДВС, вчинених ними в рамках виконавчого провадження № 22676216 (протягом 2010-2015 років позивачем та її представником подано 47 письмових звернень, прийнято участь у 28 судових засіданнях, 15 особистих прийомах громадян, які проводилися керівниками підрозділів ДВС України, включаючи і заступника міністра юстиції Шкляра С.В.), при цьому відчувати приниження, негативні емоції, неспокій у зв'язку з нехтуванням її правами, а також умисний характер дій вказаних посадових осіб, цинічне неадекватне заперечення ними очевидних фактів грубого порушення законних прав позивача і безпідставна відмова їх добровільного відновлення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представники відповідача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судовому засіданні заперечували проти вимог позову та просили суд відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду письмові заперечення проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2010 року, в якому виправлено описку ухвалою від 26.03.2010 року та які набрали законної сили, задоволено позовні вимоги [PERSON] до Відритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про стягнення незаконно привласнених коштів та вирішено стягнути з Відритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь [PERSON] за Договором № 811145/04-Д строкового банківського вкладу (депозиту) в банківських металах «Золотий вклад для фізичних осіб» від 22.01.2008 року заборгованість по депозитному вкладу-банківський метал: золото в зливках 999,9 проба номіналом 100 грам в кількості 9 (дев'ять) шт., золото в зливках 999,9 проби вагою 40 грам в кількості 1 (одна) шт., 5 грамів, які в гривневому еквіваленті 1 065,00 грн., всього: 940 грам, що складає в гривневому еквіваленті 261 320 /двісті шістдесят одна тисяча триста двадцять/ грн. 00 коп. та 1 065 /одну тисячу шістдесят п'ять/ грн. 00 коп., а всього: 262 710 /двісті шістдесят дві тисячі сімсот десять/ грн. 00 коп. 18.11.2010 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження №22676216, а 26.11.2010 року виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження, за яким ВАТ КБ «Надра» є боржником. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, станом на день розгляду справи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2010 року, в якому виправлено описку ухвалою від 26.03.2010 року в повному обсязі не виконано. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2012 року та ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2015 року, 21.08.2015 року дії державного виконавця ВДВС при виконанні вищезазначеного рішення визнавались неправомірними. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закон) про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є. як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби (п. 28 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст. 1167 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.. 1174 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (Постанова Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи пояснення та надані у справі докази, суд вважає, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не підтвердила втрати позивачем душевного спокою, перебування її у постійному стресовому стані, а також погіршення психологічної атмосфери у сім'ї позивача, як і наявності у позивача сім'ї, зміни звичайного способу життя, витрачання всього вільного часу на оскарження неправомірних дій, крім того, в матеріалах справи відсутні будь - які докази, на підставі яких суд міг би пересвідчитися в твердженнях позивача, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed