Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У вересні 2014 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулись до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Третя Запорізька державна нотаріальна контора, Кушугумська селищна рада Запорізького району Запорізької області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. У позові зазначили, що вони є спадкоємцями першої черги за законом [PERSON], який загинув [INFO], а саме: [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON] - неповнолітній син. Після смерті Спадкодавця відкрилася спадщина, до складу якої, крім іншого майна, увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 0,1150 га (кадастровий номер 2322155600:05:016:0098), розташована на території Кушугумської селищної ради [ADDRESS] по вул. Київська в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області, та призначена для його обслуговування. Оскільки за життя Спадкодавцем не було складено заповіту, після його смерті Позивачі 24.04.2009 року звернулися із заявами про прийняття спадщини до третьої Запорізької державної нотаріальної контори, та в такий спосіб прийняли спадщину. 02.07.2014 року державним нотаріусом Третьої запорізької державної нотаріальної контори, за заявами Позивачів про видачу свідоцтв про право на спадщину, кожному з них було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 (одну третю) частку з Житлового будинку, а також проведено державну реєстрацію права власності на відповідні частки. Проте, у видачі свідоцтв про право на спадщину на Земельну ділянку Позивачам було відмовлено, у зв'язку із відсутністю в них документа, який засвідчує право власності Спадкодавця на спадкове майно - Державного акту на право власності на земельну ділянку. На думку Позивачів, той факт що Спадкодавець за життя набув у власність спадкове майно - Земельну ділянку, а отже до них перейшло право власності на неї в порядку спадкування, підтверджується належним правовстановлюючим документом - нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу Земельної ділянки, укладеним між Спадкодавцем і Відповідачем 10.10.2008 року. А та обставина, що Спадкодавець не встиг до моменту смерті отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку лише виключає можливість оформити спадщину в позасудовому (нотаріальному) порядку, однак не позбавляє Позивачів права власності на успадковану Земельну ділянку. Зокрема, Позивачі зазначили, що в них відсутній оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку, на підставі якого Відповідач (попередній власник) продав Земельну ділянку Спадкодавцю, та ані вони, ані Спадкодавець після укладення з Відповідачем договору купівлі-продажу Земельної ділянки, не отримували нового Державного акту на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, зважаючи на положення ст.ст. 210, 334, 346, 640, 657 Цивільного кодексу України (в редакції від 12.04.2008 року), право власності Відповідача на Земельну ділянку було фактично припинено з моменту відчуження її за договором купівлі-продажу 10.10.2008 року, а отже із вказаного моменту воно виникло (перейшло) у Спадкодавця. Крім того, виходячи зі змісту положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року № 1066-VI, який має зворотну дію у часті, та ст.ст. 126, 131, 132 Земельного кодексу України (в редакції від 05.03.2009 року), саме Договір купівлі-продажу є правовстановлюючим документом, на підставі якого Спадкодавець набув право власності на Земельну ділянку і яким відповідне право посвідчується. В судове засідання позивачі та їх представник [PERSON] не з'явились, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні під час заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, будь-яких заперечень проти позову чи клопотань до суду не подавав, у зв'язку із чим неявка Відповідача визнана судом неповажною. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Третьої Запорізької державної нотаріальної контори та Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, до суду не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до положень ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України - у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані судом не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на наведені вище обставини, суд, зі згоди представника Позивачів, у судовому засіданні протокольно ухвалив - провести заочний розгляд справи за відсутності Відповідача та представників третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з'ясувавши всі обставини у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2008 року між Відповідачем (продавець) та Спадкодавцем (покупець) у письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу. Наведений договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5211, та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за номером 3181327. Згідно умов пункту 1 вказаного вище Договору, предметом купівлі-продажу сторонами було визначено спірну земельну ділянку площею 0,1150 га (кадастровий номер 2322155600:05:016:0098), розташовану на території Кушугумської селищної ради [ADDRESS] по вул. Київська в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області, яка на момент відчуження належала Відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №351737, виданого на підставі рішення Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 27.01.2006 року № 10, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010626000050 від 30.08.2006 року. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу - від 12.04.2008 року) - правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно приписів ст. 657 Цивільного кодексу України (в редакції від 12.04.2008 року) - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 640 Цивільного кодексу України (в редакції від 12.04.2008 року) визначено, що - договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до положень ст. 334 Цивільного кодексу України (в редакції від 12.04.2008 року): право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України (в редакції від 12.04.2008 року) - право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Зважаючи на те, що за договором купівлі-продажу Відповідач передав у власність Спадкодавцю Земельну ділянку та отримав від Спадкодавця плату за неї, у повному розмірі її договірної вартості, що підтверджено підписами Відповідача та Спадкодавця проставленими в договорі, враховуючи зазначені вище норми чинного на момент укладення договору купівлі-продажу законодавства, наведений Договір був фактично вчиненим та укладеним сторонами, а отже право власності Відповідача на Земельну ділянку було припинено у зв'язку із його укладенням 10.10.2008 року, а Спадкодавець, відповідно, фактично набув таке право. Проте, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу Земельної ділянки - від 04.06.2008 року): право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує відповідне право, та його державної реєстрації; право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, станом на 10.10.2008 року право власності на набуту Спадкодавцем за договором купівлі-продажу Земельну ділянку, повинно було бути оформлено ним шляхом отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку та здійснення його державної реєстрації. Натомість, [INFO] [PERSON] загинув в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, не встигнувши до моменту смерті звернутися до уповноважених органів та отримати Державний акт на право власності на Земельну ділянку. А отже Позивачі, які є спадкоємцями [PERSON] за законом ([PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON] - неповнолітній син), звернувшись 02.07.2014 року до державного нотаріуса Третьої запорізької державної нотаріальної контори, з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 (одну третю) частку з Земельної ділянки кожному, отримали відмову нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Вказана вище відмова була оформлена постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.07.2014 року №№ 1447/02-31, 1448/02-31, 1449/02-31, та вмотивована тим, що Позивачами (спадкоємцями) не було надано нотаріусу Державного акту на право власності на земельну ділянку (виданого на ім'я Відповідача) із відміткою про перехід права власності на земельну ділянку (до Спадкодавця) із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Саме таким документом, на думку нотаріуса, згідно вимог ч. ч. 2, 6 ст. 126 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом від 05.03.2009 року №1066-VI) може бути підтверджено перехід права власності на земельну ділянку до набувача за договором купівлі-продажу. Наведені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами, наданими Позивачами на огляд суду та долученими до матеріалів цивільної справи в копіях: свідоцтвом про смерть [PERSON], договором купівлі-продажу від 10 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5211, витягом з Державного реєстру правочинів № 6622079 від 10.10.2008 року, копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №351737, виданого на підставі рішення Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 27.01.2006 року № 10, постановами державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.07.2014 року №№ 1447/02-31, 1448/02-31, 1449/02-31, а також копією спадкової справи № 31/2012 від 18.01.2012 року відкритою після смерті [PERSON], [INFO]. Дійсно, 01.05.2009 року у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року № 1066- VI (Закон від 05.03.2009 року №1066-VI), яким були внесені зміни в тому числі до Земельного кодексу України, змінився порядок набуття та оформлення права власності на землю, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення. Так, відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 126 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом від 05.03.2009 року №1066-VI): право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, при цьому державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Згідно приписів ст. 131 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом від 05.03.2009 року №1066-VI): громадяни України мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод; укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Положеннями ст. 132 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом від 05.03.2009 року №1066-VI) встановлено, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються; додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась); угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вказаний вище Закон від 05.03.2009 року №1066-VI має зворотну дію у часі та є чинним на сьогоднішній день. Зокрема, відповідно до п. 2 розділу II Закону від 05.03.2009 року № 1066-VI («Прикінцеві та перехідні положення») - положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. Однак, оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 351737, виданого на ім'я Відповідача на підставі рішення Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 27.01.2006 року № 10, у Позивачів відсутній, відомостей щодо того де на даний момент знаходиться відповідний документ Позивачі не мають, з огляду на це вони об'єктивно не мають змоги надати його нотаріусу. Враховуючи вказане вище, суд приходить до висновку, що в Позивачів, як спадкоємців [PERSON] на момент розгляду справи відсутня можливість провести передбачену Прикінцевими та перехідними положеннями Закону від 05.03.2009 року № 1066-VI процедуру проставляння на державному акті відмітки про перехід права власності за Договором купівлі-продажу Земельної ділянки, а отже вони змушені звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. У відповідності до приписів ч. 2 ст. 124 Конституції України - юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положеннями ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 16, ст. 392 Цивільного кодексу України - право власності особи, яке не визнається, може бути захищено шляхом прийняття судового рішення про його визнання. Пунктом 23 Постанови пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріусу в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги те, що Земельна ділянка була набута Спадкодавцем за Договором купівлі-продажу із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення, та після укладення відповідного договору Спадкодавець не отримав нового державного акту на право власності на Земельну ділянку, положення Закону від 05.03.2009 року № 1066-VI розповсюджуються на правовідносини, що виникли 10.10.2008 року, у зв'язку із укладенням Договору купівлі-продажу між Спадкодавцем та Відповідачем. Таким чином, виходячи з положень Закону від 05.03.2009 року № 1066-VI та Земельного кодексу України (в редакції від 05.03.2009 року), Договір купівлі-продажу є правовстановлюючим документом, на підставі якого Спадкодавець набув право власності на Земельну ділянку і яким відповідне право посвідчується. Відповідно до положень ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із приписами ст.ст. 1217, 1218 Цивільного кодексу України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки (в тому числі щодо володіння, користування та розпорядження майном), що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на вказані вище положення Закону, право власності на Земельну ділянку, яке набув Спадкодавець на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з Відповідачем у справі 10.10.2008 року, після смерті Спадкодавця (з моменту прийняття спадщини) перейшло до Позивачів - було ними набуто. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved