Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

У вересні 2015 року представник позивачки [PERSON] діючи в інтересах останньої звернувся до суду з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання частково недійсними рішень сільської ради, визнання частково недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, визнання частково недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності на нерухоме майно в порядку набуття за час шлюбу, посилаючись на те, що з 03 червня 1979 року по 29 листопада 2013 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], під час якого мали спільне господарство та спільний бюджет. За час шлюбу подружжям було побудовано житлові будинки та господарські споруди по вул. Перемоги, № 28 та по вул. Головна № 23 в с. Бояни Новоселицького району, які були зареєстровані на імя відповідача. Крім того, за час шлюбу у власність відповідача були передані дві земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд: площею 0,2111 га, кадастровий номер 7323080800:01:021:0129, яка розташована по вул. Головна, № 23 в с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області та площею 0,0389 га, кадастровий номер 7323080800:01:021:0130, яка розташована вул. Головна, № 23-а в с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області. Вказані господарські споруди та земельні ділянки були набуті подружжям за час шлюбу, побудовані спільною працею та за спільні кошти, отже є їхнім спільним сумісним майном. Просив суд визнати частково недійсними рішення виконавчого комітету та сесії [PERSON] сільської ради, якими за відповідачем визнано право власності на вказані домоволодіння та земельні ділянки, визнати частково недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державні акти на право власності на земельні ділянки та визнати права власності позивачки на нерухоме майно в порядку набуття за час шлюбу на 1/2 частину домоволодінь та земельних ділянок. В судовому засіданні представник позивачки зменшив позовні вимоги та в частині визнання недійсним рішення 4 сесії [PERSON] сільської ради Новоселицького району 24 скликання від 13 червня 2002 року, яке фактично було скасовано рішенням 6 сесії [PERSON] сільської ради Новоселицького району 6 скликання від 14 жовтня 2011 року № 3/14, просив залишити позов без розгляду. В іншій частині підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] позов визнав в повному обсязі та пояснив, що відповідачем під час шлюбу з позивачкою отримано у власність дві земельні ділянки. Крім цього, сторонами під час їх спільного шлюбу, за рахунок їх сімейних коштів та спільною працею були побудовані житлові будинки та господарські споруди, які розташовані по вул. Перемоги, № 28 та по вул. Головна № 23 в с. Бояни Новоселицького району, а тому позивачка вправі вимагати визнання за нею права власності 1/2 частку вказаних домоволодінь та земельних ділянок. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Представник третьої особи ПАТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк», в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заперечення проти позову, в якому позовні вимоги не визнав, пославшись на те, що між банком та відповідачем [PERSON] 14 лютого 2007 року укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії. В якості забезпечення виконання зобовязання за кредитом був укладений договір іпотеки відповідно до якого банку було передано в іпотеку спірне між сторонами нерухоме майно. Крім цього, позивачкою пропущений строк позовної давності щодо оспорювання права власності відповідача на вказане нерухоме майно, а тому просив в задоволені позовних вимог відмовити та розглянути справу у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Статтею 392 ЦК України\~встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 03 червня 1979 року сторони по справі уклали шлюб, який був зареєстрований в [PERSON] сільській раді Новоселицького району. Рішенням Новоселицького районного суду від 29 листопада 2013 року даний шлюб був розірваний. Під час шлюбу з 1979 року по 2002 рік спільною працею та за спільні кошти, сторонами (подружжям [PERSON]) були побудовані житлові будинки та господарські споруди по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району, які відповідно до рішення виконкому [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 72 від 23 листопада 2004 року були зареєстровані на імя відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на вказане нерухоме майно серії САА № 384791 від 26 листопада 2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5616059 від 29 листопада 2004 року. Також, під час шлюбу з 1984 року по 1990 рік сторонами по справі (подружжям [PERSON]) спільною працею та за спільні кошти були побудовані житловий будинок та господарські споруди по вул. Головна, № 23 в с. Бояни Новоселицького району, які відповідно до рішення виконкому [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 80 від 10 жовтня 2011 року були зареєстровані на імя відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на вказане нерухоме майно серії САА № 931792 від 12 жовтня 2011 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31687046 від 17 жовтня 2011 року. За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (надалі КпШС) в редакції 1969 року, діючий на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на час побудови спірних домоволодінь, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення щодо спільної сумісної власності подружжя та її поділу закріплені у ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України. Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави вважати, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи ту обставину, що вказані домоволодіння були побудовані сторонами під час їхнього шлюбу, за їх сімейні кошти та спільною працею, суд приходить до висновку, що дане нерухоме майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя сторін по справі, у звязку із чим кожен з них має рівні частки у вказаному майні. Таким чином, у позивачки виникло право власності на 1/2 частку вказаних домоволодінь. Зважаючи на оформлення [PERSON] сільською радою Новоселицького району права власності на вказані домоволодіння тільки за відповідачем [PERSON], суд вважає обґрунтованим звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного та невизначеного права у обраний нею спосіб, що повністю співпадає з положеннями ст.ст. 21, 393 ЦК України, відповідного до якого правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Крім цього, під час шлюбу відповідач [PERSON] на підставі рішення від 13 червня 2002 року 4 сесії 24 скликання [PERSON] сільської ради Новоселицького району отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Головна, № 23 в с. Бояни Новоселицького району, яка була оформлена за ним на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ ЧВ № 004157 від 01 липня 2002 року. Рішенням 6 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 3/14 від 14 жовтня 2011 року вказану земельну ділянку було розподілено на дві самостійні ділянки, а саме: площею 0,2111 га, кадастровий номер 7323080800:01:021:0129, якій присвоєно адресну частину по вул. Головна, № 23 в с. Бояни Новоселицького району та площею 0,0389 га, кадастровий номер 7323080800:01:021:0130, якій присвоєно адресну частину по вул. Головна, № 23-а в с. Бояни Новоселицького району, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 836717 та серії ЯЛ № 836718 від 16 грудня 2011 року. Попередній державний акт на вказану земельну ділянку серії ІІ ЧВ № 004157 від 01 липня 2002 року вказаним рішенням сільської ради визнаний таким, що втратив чинність. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Однак, оскільки земельна ділянка по вул. Головна, 23 в с. Бояни Новоселицького району відповідачу виділена для обслуговування житлового будинку, то у позивачки, за якою визнається право власності на 1/2 частину домоволодіння, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.\~\~ Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, яка в силу ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковою для суду. Крім того, у пункті 18-2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року\~(зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статей 120 ЗК,\~377 ЦК України. Враховуючи, що на земельній ділянці по вул. Головна, 23-а в с. Бояни Новоселицького району будь-яких споруд або інше нерухоме майно, яке б належало на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] не має, то вказана земельна ділянка, яка одержана відповідачем [PERSON] в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу між сторонами не підлягає, у звязку із чим, у задоволенні позову щодо поділу земельної ділянки по вул. Головна, 23-а в с. Бояни Новоселицького району слід відмовити за його безпідставністю. Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-98цс11 постанова від 15 лютого 2012 року. Заперечення третьої особи на позов суд вважає безпідставним виходячи з наступного. З інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2015 року вбачається, що домоволодіння по вул. Перемоги № 28 в с. Бояни Новоселицького району, яке зареєстровано за відповідачем [PERSON] знаходиться в іпотеці третьої особи без самостійних вимог АКБ «Укрсоцбанк» та внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Разом з тим, перебування нерухомого майна в іпотеці банку жодним чином не впливає на відносини власності, не змінює форми власності та визнання будинків спільною сумісною власністю як і розподіл часток між співвласниками не може жодним чином порушувати інтереси банку. Навпаки, відповідно до\~ст. 23 Закону України «Про іпотеку»\~уразі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має право розпоряджатись будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Враховуючи, що після розірвання шлюбу між сторонами (29 листопада 2013 року) та з моменту коли позивачка довідалася про порушення свого права пройшло менше трьох років, а також сторонами по справі не заявлено про застосування позовної давності, суд вважає безпідставним посилання третьої особи про відмову у позові за пропуском позивачкою строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки пропорційно слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 19, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 22, 28 КпШС, ст.ст. 60,70,72 СК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 328, 331, 392 ЦК України, ст. 81, 116 ЗК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку», суд

Outcome: partial