Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом Державного підприємства «Укртранснафтопродукт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки після звільнення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом № 45-к від 15.09.2011 року його було прийнято на посаду юрисконсульта ДП «Укртранснафтопродукт». Наказом № 55/1-к від 01.12.2011 року його було переведено на посаду начальника юридичного відділу. Відповідно до наказу № 187-к від 03.12.2012 року поряд зі своєю основною роботою, виконував додаткову роботу, передбачену посадою інспектора відділу кадрів апарату управління ДП «Укратранснафтопродукт», при цьому за суміщення посад йому була встановлена доплата у розмірі посадового окладу інспектора відділу кадрів апарату управління. Починаючи з 01.12.2011 року заробітну плату на підприємстві виплачували не регулярно, а з 01.02.2012 року не виплачували взагалі. Наказом № 299-К від 28.08.2013 року його було звільнено із займаної посади начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтопродукт», з 30.08.2013 року за власним бажанням, згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України. Разом з тим, в день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за час з 01.02.2012 року по 30.08.2013 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу, що складає 115 603,46 грн. Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ від 09.09.2013 року, яким стягнуто з ДП «Укртранснафтопродукт» на користь [PERSON] заборгованості по нарахованій, але не виплаченій працівникові суми заробітної плати у розмірі 115 603,46 грн. Також, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2014 року, задоволено його вимоги про стягнення з відповідача на його користь середньої заробітної плати за час затримки після звільнення за період з 31.08.2013 року по 31.01.2014 року на загальну суму 22 998,60 грн. задоволено. Позивач вважає, що оскільки відповідач вчасно не розраховується з ним по заробітній платі, він має право на отримання середньої заробітної плати за час затримки повного розрахунку при звільненні з 31.01.2014 року по 31.08.2014 року включно, що складає 30 238,90 грн., які просив стягнути з відповідача на його користь. Позивач у судовому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату слухання справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин та у відповідності до вимог ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України справа підлягає заочному розгляду у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статті 47,48 КЗпП України передбачають обов'язок власника підприємства в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку, провести розрахунок з ним. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що наказом № 45-к від 15.09.2011 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду юрисконсульта в ДП «Укртранснафтопродукт». Наказом № 55/1-к від 01.12.2011 року [PERSON] було переведено на посаду начальника юридичного відділу ДП «Укртранснафтопродукт». Також, відповідно до наказу № 187-к від 03.12.2012 року [PERSON] виконував додаткову роботу, передбачену посадою інспектора відділу кадрів апарату управління ДП «Укртранснафтопродукт», за що отримував доплату в розмірі посадового окладу інспектора відділу кадрів апарату управління. Наказом № 191/1-к від 07.03.2013 року з [PERSON] знято обов'язки інспектора відділу кадрів апарату управління. Наказом № 299-к від 28.08.2013 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою № 245 від 28.08.2013 року, в день звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату за період з 01.02.2012 року по 30.08.2013 року у розмірі 94 4923,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7 055,96 грн. та вихідну допомогу в сумі 14 055,00 грн., а всього 115 603,46 грн. (а.с. 13). У вересні 2013 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Укртранснафтопродукт» на його користь грошових коштів. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2013 року стягнуто з ДП «Укртранснафтопродукт» на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій працівникові суми заробітної плати у розмірі 115 603, 46 грн. Судовий наказ набрав законної сили, проте на день подачі позову до суду виконаний не був. Окрім того, позивач 03.02.2014 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ДП «Укртранснафтопродукт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки після звільнення за період з 31.08.20143 року по 31.01.2014 року на загальну суму 22 998,60 грн. Так, заочним рішенням суду від 23.04.2014 року стягнуто з ДП «Укртранснафтопродукт» на користь [PERSON] 22 998,60 грн. тягнення середньої заробітної плати за час затримки після звільнення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування Згідно ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиції закріплена у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 29.01.2014 року в справі № 6-144ц13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що відповідач нарахував але не виплатив позивачу при звільненні 28.08.2013 року заробітну плату за період з 01.02.2012 року по 30.08.2013 року у розмірі 94 4923,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7 055,96 грн. та вихідну допомогу в сумі 14 055,00 грн., а всього 115 603,46 грн., вказана сума станом на 31.08.2014 року не виплачена, а тому суд вважає, що за період з 31.01.2014 року по 31.08.2014 року на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: (середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяців перед звільненням, а саме липень та серпень - 4 658,00 грн. (9 370,00 : 2), кількість робочих днів у вказаний період - 23 + 21 = 44 : 2 = 22; ,та середньоденна заробітна плата для вирахування середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати: 4 658,00 грн. : 22 дні = 212,95 грн. Отже, позивач має право на отримання середньої заробітної плати за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 31.01.2014 року по 31.08.2014 року (142 днів). Звідси розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичної виплати заробітної плати: (142 днів Х 212,95 грн.) = 30 238,90 грн. Враховуючи викладене суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 30 238,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved