Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі за текстом - відповідачі, кожний з них окремо, відповідно - відповідач 1, відповідач 2, відповідач 3, відповідач 4), про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 222, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (надалі за текстом - квартира). Згідно Реєстраційного посвідчення № 028714 від 02 квітня 2009 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна - квартира зареєстрована за позивачем на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Оліферовським О.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.03.2003 р., № 222, дублікат якого виданий 16.02.2009 р. та записано в реєстрову книгу за № 360-46 за реєстровим № 43469. В березні 2003 року, на прохання відповідача 1, позивач дала згоду на його проживання та реєстрацію в квартирі. В липні 2014 року, за заявою відповідача 1, в зазначеній квартирі було зареєстровано відповідача 3, [INFO] , його доньку від першого шлюбу. 31 жовтня 2007 року між відповідачем 1 та відповідачем 2, відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 941. Після укладення шлюбу вони стали проживати в належній позивачу квартирі. В січні 2008 року відповідача 2 було зареєстровано на площі цієї квартирі без згоди позивача, а 16 серпня 2009 року в даній квартирі було зареєстровано Відповідача 4. Відповідачі проживали в належній позивачу квартирі до квітня 2016 року. В квітні 2016 року відповідачі з дітьми без відома позивача, забравши весь свій та дітей одяг і речі особистого користування виїхали з квартири. В подальшому, відповідачі з дітьми стали проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] . З квітня 2016 року, відповідачі до належної позивачу квартирі не з`являлися та не намагалися вселитися, більш того, після того, як відповідачі з дітьми залишили квартиру, між позивачем та відповідачами жодної домовленості про їх повернення для подальшого проживання, не було. При цьому, позивач стверджує, що відповідачі з дня реєстрації в належній їй квартирі по даний час не оплачують комунальні послуги, квартирою не цікавляться, не приймають участі у спільному побуті, всі виплати за комунальні послуги, як і інші необхідні платежі по утримуванню квартири оплачує позивач, що значно порушує її права як власника квартири, як і те, що реєстрація в квартирі відповідачів та їх дітей не дозволяє позивачу належним чином розпоряджатись квартирою. До початку судового засідання через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідачів 1 та 2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у якій вони зазначили, що зі змістом заяви останні ознайомлені, позов визнають у повному обсязі та не заперечують проти його задоволення. Треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, як і клопотань, пояснень щодо позову третіми особами суду не надано. Суд, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2003 року [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] продали позивачу належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] , даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 222 (а.с. 8). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання осіб, виданої Центром комунального сервісу № 02/07/02-21 від 05.01.2017 р. [PERSON] - син, [INFO] , [PERSON] , [INFO] , - дружина; [PERSON] , [INFO] , - дочка; [PERSON] , [INFO] , - дочка, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 39-40). Відповідно до Акту від 20 лютого 2018 року, складеного: мешканцями квартири [ADDRESS] [PERSON] , мешканцями квартирі 123, цього ж будинку та [PERSON] , в присутності позивача, відповідачів в квартирі [ADDRESS] , на час її огляду, не виявлено, як і не виявлено в даній квартирі їхніх речей. В квартирі відсутні дитячій одяг взуття, іграшки, дитячі меблі, як і будь-які інші дитячі речі. (а.с.19) Згідно Довідки № 7 від 28.02.2019 року, виданої ОСББ «Ярило» [PERSON] , [INFO] із членами свої сім`ї: [PERSON] , [INFO] , дружина; [PERSON] , [INFO] , дочка; [PERSON] , [INFO] , дочка, з квітня 2016 року по теперішній час проживають в квартирі [ADDRESS] . (а.с.17) Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідачі, які набули права на проживання зі згоди власника, фактично з квітня 2016 року не проживають в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] без поважних причин. Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ч. 1 ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказану квартиру, між позивачем і відповідачами укладались будь-які договори щодо користування відповідачами квартирою. Згідно заяви, поданої до суду відповідачами зі змістом позовних вимог ознайомлені та проти його задоволення не заперечують. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідачі визнали позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved