Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У березні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.10.2012 року між ними розірвано. Від шлюбу із відповідачем має малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. При цьому, відповідач ніякої допомоги на утримання дитини не надає й відповідно належним чином не виконує свій батьківський обов'язок з утримання дитини, її вихованням не займається. Після розірвання шлюбу відповідач припинив надання матеріальної допомоги на утримання дитини, знаючи, що син часто хворіє, відвідує дитячий садочок та потребує постійної батьківської уваги і допомоги. Також в обґрунтування позову вказує, що вона на даний час не має постійного місця роботи, не має інших додаткових доходів, оскільки більший період часу приділяє вихованню дитини, а тому самостійно утримувати сина їй важко. Відповідач офіційно працює у ТОВ «Машзавод», має стабільний і регулярний та достатньо високий дохід, який повністю витрачає на власні потреби, аліменти нікому не сплачує. Посилаючись на вказане, просила стягнути з нього на свою користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх доходів і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути суму витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги. У судовому позивачка поданий позов підтримала в повному обсязі, просила про його задоволення. Відповідач поданий позов визнав частково, вказав на те, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, а також у нього є від першого шлюбу син, крім того вказував що у нього є боргові зобов'язання перед банками за кредитними договорами, які на даний час він погашає. При цьому, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі ? частки від усіх доходів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно із положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 жовтня 2012 року розірвано (а.с. 11). Також судом встановлено, у період шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.12). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати із позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про скал сімї (а.с 10), а також не заперечується відповідачем. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно (ч. 3 ст. 181 СК України). Частиною 1 ст.182 цього Кодексу визначено, що при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього кодексу. Відповідно до ст. 183 СК України,частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] офіційно працює у ТОВ «Машзавод», що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 13), тобто отримує регулярний щомісячний дохід, а тому стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача підлягає стягненню у частці від заробітку (доходу) на підставі ч. 1 ст. 183 СК України. Таким чином, враховуючи те, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, є працездатним, має офіційний та регулярний доход, відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати свого сина, а також виходячи із того, що має дитину від іншого шлюбу, а також непрацездатну матір та боргові зобов'язання за кредитними договорами, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина у частці від його доходу в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Таким чином відповідно до зазначених норм склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Як встановлено судом, позивачкою на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано до суду договір про надання правової допомоги від 10 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та адвокатом, розрахунок суми гонорару, акт виконаних робіт та квитанція про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 1218 грн. (а.с. 27-31). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір витрат, виходячи з обсягу виконаної роботи, зазначеному в договорі про надання правової допомоги визначений в межах, передбачених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Тому, ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що понесені позивачкою витрати на правову допомогу в розмірі 1218 грн. підлягають стягненню з відповідача на її користь, а також з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України також підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial