Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача, в якому просить розірвати зареєстрований між ними шлюб, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO] у розмірі 1/6 частину від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною трьох річного віку та 1/4 частину від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитини повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, починаючи з липня 2016 року проживають окремо, шлюбно-сімейні стосунки між ними припинені, спільного господарства не ведуть. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 15 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №568, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Пунктом 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач стверджує, що з липня 2016 року сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не ведуть спільне господарство та проживають окремо з того ж часу. Відповідно до статті 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечить інтересам подружжя. Судовим розглядом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Позивач заперечує можливість примирення та наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам позивачу. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, оцінюючи докази по справі у їх сукупності, суд вважає позов в частині розірвання шлюбу обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки сім'я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечить інтересам сторін. Згідно зі статтею 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, згідно статті 181 СК України. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем. Доказів, які б підтверджували, що відповідач добровільно утримує на належному рівні свою дитину суду не надано, тому суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з відповідача у примусовому порядку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 6 від 15.05.2006 судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Оскільки відповідачем вимоги позивача визнані, слід дійти висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача та держави судові витрати, які підтверджені документально, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1102,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved