Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (Відповідач, Банк) про повернення депозитного вкладу. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір-заява № 12821/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 370 днів в іноземній валюті. Згідно умов договору Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № [NUMBER] у сумі 12 500,00 доларів США на строк з 18 жовтня 2013 року по 23 жовтня 2014 року. Позивач постійно здійснював поповнення вкладу,а саме: 25.11.2013 року на суму 1000,00 доларів США, 10.12.2013 року на суму 115,00 доларів США, 11.01.2014 року на сум 1000,00 доларів США. Загальний розмір коштів, внесених на депозит, складає 14615,00 доларів США. Обслуговування депозиту Позивача було переведено до м.Харків відділення 221(м.Харків, провулок Театральний,4), де фактично мешкає Позивач на даний час. Після закінчення строку дії депозитного договору 19.01.2015 року Позивач звернувся до повноважного представника Відповідача із заявою про повернення банківського вкладу (вх..№658-з) та з вимогою про видачу банківського вкладу (вх.№663-з), але Відповідач ніякої відповіді не надав та кошти не повернув, врегулювати спір в досудовому порядку не вдалося. З бесіди із співробітниками банку у відділенні 221 м.Харків з'ясувалось, що видати банківський вклад працівники банку не можуть відповідно до внутрішнього розпорядження Банку, яким обмежено права вкладників, які проживали у зоні проведення АТО на отримання депозиту у повному розмірі. Копію такого внутрішнього розпорядження Відповідача Позивачу не видано, а депозитний вклад не видано. З урахуванням наведеного, Позивач просить стягнути з Відповідача грошові кошти згідно договору про банківський строковий вклад в розмірі 407151,89 грн. з розрахунку 14 615,00доларів США по курсу НБУ 100доларів = 2785,8494грн. В судовому засіданні представник Позивача [PERSON] підтримала позовну заяву в повному обсязі та просила її задовольнити. Надала для огляду оригінали документів, а також копію договору та додаткової угоди. Повідомила, що Позивач звертався з заявами до відділення в м.Харкові, де співробітники Банку вказали, що заяви будуть передані до Києва. В судовому засіданні представник Відповідача Бойко А.В. позов не визнав повністю та заперечував проти нього. Вказав, що йому невідомо про надходження заяв до центрального офісу Банку в м.Києві. Вислухавши представника Позивача, представника Відповідача, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18.10.2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір-заяву № 12821/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до якого Відповідач прийняв грошові кошти в іноземній валюті на суму 12500,00 доларів США строком з 18 жовтня 2013 року по 23 жовтня 2014 року. За час користування грошовими коштами протягом строку відповідач нараховує і виплачує позивачу проценти за ставкою 11,00% відсотків річних.(а.с. 65). Умовами Договору-заяви також передбачено, що Вкладник має право вимагати дострокового повернення вкладу, проте в такому випадку Банк здійснює перерахування нарахованих процентів за фактичний термін за ставкою із розрахунку 1,00% річних (п.5 Договору), після закінчення строку депозиту вклад повертається Вкладникові (п.6 Договору), строк розміщення вкладу не може бути продовжений (п.7 Договору). Додатковою угодою до Договору про банківський строковий вклад сторони визначили, що проценти за договором перераховуються на картковий рахунок Позивача (а.с. 66). Внесення Позивачем грошових коштів за договором банківського строкового вкладу підтверджується копіями квитанцій (а.с. 10-13). У подальшому Позивач здійснював поповнення вкладу на суми 1000,00доларів США, 115,00доларів США, 1000,00доларів США, що підтверджується меморіальними квитанціями, які були оглянуті у судовому засіданні (а.с.10-13), загальна сума вкладу становить 14 615,00доларів США. 19.01.2015 року, Позивач звернувся до Відповідача (як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника Позивача через відділення в м.Харкові) із заявою про повернення банківського вкладу (вх. № 658-з від 19.01.2015 року) та письмовою вимогою про видачу банківського вкладу (вх. № 663-з від 19.01.2015 року) (а.с. 14, 16). Проте, Відповідач відмовився задовольнити вимоги Позивача пославшись на те, що наданий момент видача коштів з поточного рахунку в іноземній валюті здійснюється з врахуванням обмежень, встановлених Постановою Правління Національного банку України № 758 від 01.12.2014 року. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.1066 ЦК України, банк має право використовувати грошові кошти на рахунках клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст.1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час, а залишок коштів на рахунку видається клієнтові. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, Позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Відповідач отримав від Позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Як встановлено в судовому засіданні, загальний розмір коштів, внесених на депозит за Договором, складає 14 615,00 доларів США, які Позивач просить стягнути в іноземній валюті з Відповідача по курсу НБУ станом на 20.02.2015р. в розмірі 407 151,89грн. Однак, офіційний курс НБУ станом на день винесення рішення - 24.07.2015 року становить 22,01 грн. за 1 долар США, тобто еквівалент суми 14 615,00доларів США становить 321 676,15 грн. (14615,00 доларів США х 22,01 грн. = 321676,15 грн.). Враховуючи, що позовні вимоги заявлені саме в гривневому еквіваленті, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню з Відповідача на корить Позивача саме сума депозитного вкладу в гривневому еквіваленті на день постановлення рішення. В силу вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказів того, що Відповідач повернув Позивачу внесені ним на депозит грошові кошти, у судовому засіданні не встановлено. З урахуванням викладено суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки Відповідачем не надано жодних доказів повернення грошових коштів за договором банківського вкладу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покласти на Відповідача у розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог - 3 216,76грн.

Outcome: partial