Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь витрати на поховання сина в розмірі 199 500 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн. У квітні 2017 року [PERSON] подала заяву про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів військової частини [NUMBER] та Міністерства оборони України (а.с. 34). Ухвалою суду від 12 липня 2017 року залучено до участі у справі у якості співвідповідачів військову частину [NUMBER] та Міністерство оборони України (а.с. 59). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року капітана [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України (недбале ставлення до військової служби). Вина [PERSON] полягала в тому, що 26 листопада 2014 року на військовому полігоні військової частини [NUMBER] у порушення ст.ст. 19, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11, 16, 30, 35, 37, 59, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, п.п. 1.3, 1.8, 2.5 Додатку № 1 курсу стрільб зі стрілецької зброї та бойових машин, затвердженого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України № 44 від 1 квітня 2009 року, без дотримання відповідних вимог техніки безпеки під час стрільби, у порушення встановленого порядку залучення осіб до виконання навчальних стрільб, без проведення інструктажу та без перевірки знань основних положень курсу стрільб, [PERSON] допустив цивільну особу, єдиного сина позивача [PERSON] , який не знав вимог техніки безпеки, до ділянки № 3 військового полігону та до участі у виконанні навчальної вправи «Тактико-спеціальних навчань зі взводом» вогнепальною зброєю групою розвідувального взводу 4-го механізованого батальйону в/ч [NUMBER] . У ході виконання вправи капітан [PERSON] , усвідомлюючи факт незаконного перебування [PERSON] на ділянці № 3, виконання вправи не припинив, сигнал «відбій» не подав, заходів щодо припинення стрільби не вжив, тобто допустив недбале ставлення до служби, внаслідок чого [PERSON] отримав вогнепальне наскрізне поранення грудної клітини та лівої плечової кістки, від якого помер. Позивач понесла витрати на виготовлення та встановлення пам`ятника синові на суму 199 500 грн. Крім того, протиправними діями відповідача [PERSON] завдана моральна шкода, яка полягає у сильному душевному болю та стражданнях, викликаних смертю єдиного 25-річного сина, після загибелі якого у позивача погіршився стан здоров`я, їй було встановлено І групу інвалідності. Життя позивача стало безцільним, невимовно сумним і тяжким, оскільки не стало надії, підтримки і стимулу до життя. А тому позивач просить стягнути з відповідачів завдану моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву, у якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 34а). Представник [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] під час вчинення кримінального правопорушення перебував у трудових (службових) відносинах з військовою частиною [NUMBER] , тому вважає, що саме військова частина є належним відповідачем у зазначеній справі. Міністерство оборони України та [PERSON] є неналежними відповідачами у зазначеній справі. Крім того зазначив, що відповідно до змісту п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року витрати на виготовлення пам`ятника не можуть перевищувати граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості, однак наданий позивачем розрахунок витрат на виготовлення пам`ятника значно перевищує граничну вартість стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками фізичних осіб-підприємців. Окрім цього, як вбачається із проектного зображення пам`ятника, він фактично споруджений для двох осіб, а тому стягнення витрат на спорудження пам`ятника в розмірі 199 500 грн. є необґрунтованим. Представник [PERSON] вважає, що розмір завданої моральної шкоди в розмірі 1 млн. грн. є недоведеним та необґрунтованим. Також, згідно змісту вироку суду, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, вбачається, що позивач сама направила свого вина [PERSON] на полігон, а тому суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен врахувати дії самого позивача та інших осіб полковника [PERSON] , чергового на полігоні [PERSON] , начальника полігону [PERSON] . Представник військової частини [NUMBER] подав письмові заперечення на позов, у яких зазначає, що військова частина є неналежним відповідачем у справі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог до винної особи [PERSON] з огляду на положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України, якою передбачено, що майнова та моральна шкода, завдана неправомірними діями особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вина [PERSON] встановлена вироком суду. Крім того, жодних протиправних дій військової частини [NUMBER] , які призвели до завдання моральної шкоди не встановлено, що в свою чергу унеможливлює настання цивільної відповідальності цієї частини та визнання військової частини відповідачем у справі. В судовому засіданні представник військової частини [NUMBER] просив відмовити в задоволенні позовних вимог до військової частини з підстав, викладених у запереченнях на позов. Представник Міністерства оборони України подав письмові заперечення на позов, у яких зазначив, що за змістом ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що обов`язки по компенсації витрат на поховання і спорудження надгробного пам`ятника покладаються виключно на особу, яка завдала шкоди смертю потерпілого. З вироку Баранівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року вбачається, що особою, яка завдала шкоди смертю потерпілого визнано [PERSON] , що виключає можливість стягнення витрат на поховання з Міністерства оборони України. Окрім того, згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини заподіювача шкоди в її заподіянні. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Зазначаючи в позовній заяві про заподіяння позивачу моральних страждань, останньою не зазначено якими саме протиправними діями Міністерства оборони України завдано позивачу моральну шкоду та в чому саме полягає вина Міністерства оборони України, натомість позивач обґрунтовує вину та необхідність відшкодування шкоди [PERSON] , жодних позовних вимог до Міністерства оборони України не заявлено, а тому відсутні правові підстави для залучення Міністерства оборони України у якості співвідповідача. В судовому засіданні представник Міністерства оборони України просив відмовити в задоволені позовних вимог до Міністерства з підстав, викладених у запереченнях на позов. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер сина позивача [PERSON] (а.с. 14). Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року капітана [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України (недбале ставлення до військової служби) (а.с. 20). Зі змісту вироку суду вбачається, що 26 листопада 2014 року на військовому полігоні військової частини [NUMBER] [PERSON] , у порушення вимог чинного законодавства, допустив цивільну особу, сина позивача [PERSON] , який не знав вимог техніки безпеки, до ділянки № 3 військового полігону та до участі у виконанні навчальної вправи «Тактико-спеціальних навчань зі взводом» вогнепальною зброєю групою розвідувального взводу 4-го механізованого батальйону в/ч [NUMBER] . У ході виконання вправи капітан [PERSON] , усвідомлюючи факт незаконного перебування [PERSON] на ділянці № 3, виконання вправи не припинив, сигнал «відбій» не подав, заходів щодо припинення стрільби не вжив, тобто допустив недбале ставлення до служби, внаслідок чого [PERSON] отримав вогнепальне наскрізне поранення грудної клітини та лівої плечової кістки, від якого помер. Зазначені обставини встановлені вироком суду та не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2016 року вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року змінено та виключено із мотивувальної частини вироку висновок суду про те, що «Крім цього суд враховує протиправну поведінку потерпілої [PERSON] , яка своїми діями (щодо її прохання взяти на полігон свого сина) сприяла незаконному знаходженню [PERSON] , тобто цивільної особи, на військовому полігону». В решті вирок суду залишено без змін (а.с. 23). Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 6 квітня 2016 року [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності з 1 квітня 2016 року. Висновок про умови та характер праці: протипоказано працю з тривалою ходою (а.с. 11). Згідно із довідкою до акта ог ляду медико-соціальною експертною комісією від 18 листопада 2016 року [PERSON] встановлено І групу інвалідності з 1 листопада 2016 року. Висновок про умови та характер праці: потребує постійного стороннього догляду (а.с. 10). З метою виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника для померлого сина, між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір по виконанню робіт від 24 листопада 2015 року (а.с. 15). Згідно накладних-замовлень № 505 та 505.1 вартість робіт по виготовленню та встановленню надгробного пам`ятника в сумі становить 199 111 грн. (157 746 грн. + 41 365 грн.) (а.с. 17, 18). [PERSON] сплачено кошти на загальну суму 244 000 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 4-9). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа, відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-933цс16 згідно норми ст. 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, i шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Як встановлено вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 425 КК України (недбале ставлення до військової служби) під час виконання ним трудових (службових) обов`язків у військовій частині [NUMBER] (зарахований до військової частини у серпні 2014 року та призначений на посаду командира розвідувального взводу, військове звання капітан). За таких обставин, ураховуючи положення ст.ст. 1166, 1201, 1167 ЦК України у їх системному зв`язку із ч. 1 ст. 1172 ЦК України, а також те, що смерть сина позивача настала з вини військовослужбовця [PERSON] , під час виконання ним трудових (службових) обов`язків у військовій частині [NUMBER] , суд приходить до висновку, що завдана позивачу майнова (витрати на поховання) та моральна шкода підлягає відшкодуванню військовою частиною [NUMBER] , яка є юридичною особою. Натомість, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України») Згідно ст. 15 цього Закону фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Міністерство оборони є розпорядником грошових коштів, які отримують військові частини з Державного бюджету України. З огляду на зазначене, суд знаходить обґрунтованими доводи представників [PERSON] та Міністерства оборони України, що зазначені сторони не є належними відповідачами у цій справі. Саме таких висновків щодо застосування норм ст.ст. 1166, 1201, 1167, ч. 1 ст. 1172 ЦК України у подібних правовідносинах дійшов Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 9 листопада 2016 року № 455/785/14-ц (№ рішення в ЄДРСР 62849305), залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким стягнуто з підприємства на користь потерпілої особи майнову (витрати на виготовлення пам`ятника) та моральну шкоду, завдану працівником цього підприємства. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення витрат на поховання в розмірі 199 500 грн. підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Згідно накладних-замовлень № 505 та 505.1 вартість робіт по виготовленню та встановленню надгробного пам`ятника становить 199 111 грн. (а.с. 17, 18). Разом з тим, суд враховує розрахунки граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості, складені фізичними особами-підприємцями [PERSON] та [PERSON] (а.с. 48, 116), які є значно меншими розрахунків, наданих позивачем. Так, згідно розрахунку стандартних виробів з бетону без монтажу за 2016 рік, складеного ФОП [PERSON] , вартість пам`ятника 650 грн.; вартість огорожі 250 грн. (а.с. 48). Згідно розрахунку граничної вартості гранітних пам`ятників за 2016 рік, складеного ФОП [PERSON] : арки/стели 3800 грн., тумби/підставки 1200 грн.; квітники/вставки 250 грн.; кубики 250 грн.; гранітна плитка 1200-3000 грн.; художні оформлення 1500 грн. (а.с. 116). Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи представника [PERSON] , що згідно проектного зображення пам`ятника, він фактично споруджений для поховання двох осіб, а тому стягнення витрат на спорудження пам`ятника необхідно зменшити, віднявши вартість матеріалів, які були затрачені на будівництво частини пам`ятника для другої особи. Надані позивачем накладні-замовлення беззаперечно не свідчать про те, що пам`ятник побудовано для однієї особи, а з проектного зображення пам`ятника вбачається, що він фактично побудований для двох осіб. Доводів відповідача в цій частині позивачем не спростовано (а.с. 13). Таким чином, розрахунок витрат на поховання складає: Гранітний виріб 44 800 грн.; Арка: ( Т буки; Кв буки; ПНГ буки; ПНГ лезники) ( згідно розрахунку ФОП [PERSON] : 3 800 грн. + 1 200 грн) 5 000 грн.; Книга (габро) 1 650 грн.; Ваза (лезники) 990 грн.; Лампада (габро) 1 490 грн.; Стіл (лезники) 3 561 грн.; Лавка (лезники) 3 164 грн.; Сходинка (габро) 2 430 грн.; Обробка каменя: Тумба фаска полірована 1 см 570 грн.; Кв фаска полірована 1 см 810 грн.; Поліровка бордюра квітника+фаска 1 см 900 грн.; Обробка бордюра (фаска 1 см) 1890 грн.; Обробка сходинки 1 280 грн.; ПНГ (габро) обробка_фаска 1 см 1 471 грн.; ПНГ (лезники) обробка+фаска 1 см 930 грн.; Художні роботи (портрет напівзріст; ПІБ+дати; Епітафія) згідно розрахунку ФОП [PERSON] - 1500 грн. Суд приходить до висновку про зменшення витрат на поховання з урахуванням виготовлення наступних матеріалів та виконаних робіт, які фактично затрачені для місця поховання другої особи: Колони: Деталь № 2 (лезники 10 штук) 2 640 грн.; Деталь № 3 (лезинки конус 4 штуки) 3 300 грн.; Деталь № 1 (лезинки 4 штуки) 1 640 грн.; Деталь № 4 (4 штуки) 8 720 грн.; Огорожа кована 11 750 грн.; Плитка відмостки габро (термооброблення) 1 659 грн.; Плитка парапетна (сімони термооброблені) 6 337 грн. 50 коп.; Бордюри габро 1130 (буки) 5 016 грн.; Бордюри габро 1250 (буки) 3 074 грн.; Бордюр квітника габро 75 грн.; Відмостка 880 грн.; Парапет 5 775 грн.; Встановлення бордюру 930 грн.; Обличкування парапет плиткою 2 437 грн. 50 коп.; Обличкування відмостки плиткою 1 137 грн. 50 коп.; Обличкування бордюру квітника 97 грн. 50 коп.; Монтаж комплексу 3 750 грн.; Герметизація швів 675 грн. Транспортні витрати (паливо+кран) в сумі 10 000 грн. згідно накладної замовлення № 505.1, не є витратами на поховання в розумінні ст. 1201 ЦК України, а тому суд відмовляє в задоволенні цієї частини позовних вимог. Таким чином загальна вартість витрат на поховання, яка підлягає стягненню з військової частини на користь позивача становить 132 330 грн. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, при цьому моральна шкода може полягати: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 3 та 4 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб та незалежно від майнової шкоди, при цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають\~ значення для вирішення спору. Відповідно до п. 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України\~ за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Суд, враховує, що наслідком винних, протиправних дій військовослужбовця [PERSON] , що встановлено вироком суду, є смерть єдиного сина позивача, що завдало позивачу моральної шкоди, яка полягає у сильному душевному болю та стражданнях, викликаних смертю сина, після загибелі якого у позивача погіршився стан здоров`я, їй було встановлено І групу інвалідності, а тому приходить до висновку про стягнення з військової частини на користь позивача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 500 000 грн. Посилання представника [PERSON] на те, що при визначенні майнової та моральної шкоди, завданої позивачу, необхідно врахувати вину самого позивача та інших осіб у смерті сина позивача, не заслуговують на увагу, оскільки вироком суду встановлено вину [PERSON] у вчинені злочину. Вину інших осіб у вчиненому злочині вироком суду встановлено не було. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки від сплати судового збору позивач звільнена, то судовий збір за подання та розгляд позову підлягає стягненню з військової частини в дохід держави пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а тому з військової частини в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1963 грн. 30 коп.

Outcome: partial