Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] через свого представника адвоката Макаренка О.М. звернулася до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] після смерті бабусі позивача [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 5,36 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, право на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №032870, виданим Мирненською сільською радою 26.09.2001 р. Ще за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт, посвідчений 08 квітня 2008 року секретарем виконкому Мирненської сільради Оріхівського району Запорізької області, яким заповіла своїй онуці, [PERSON] , зазначену земельну ділянку. Про наявність заповіту позивачці не було відомо, а дізналася вона про заповіт нещодавно, розбираючи речі бабусі. У зв`язку з цим позивачка пропустила строк, встановлений законом для звернення до нотконтори із заявою про прийняття спадщини. Ухвалою від 05.03.2020 року було відкрито провадження у справі, була витребувана спадкова справа, заведена після смерті [PERSON] , а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження. В порядку підготовчого провадження, за клопотанням представника позивача адвоката Макаренка О.М. ухвалою від 23.03.2020 р. було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] . Також в порядку підготовчого провадження від відповідача та третьої особи надійшли письмові заяви про розгляд справи без їх участі та про визнання позовних вимог повністю й без жодних застережень. У підготовче судове засідання 13.04.2020 рооку позивач та його представник не з`явились. Від представника позивача адвоката Макаренка О.М. до суду надійшла заява, в якій він просить розглянути справу без участі позивача та його участі, зазначивши, що на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити їх у повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] , дошлюбне прізвище якої [PERSON] , є донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Азовською сільською радою Азовського району Запорізької області 20 липня 1959 року, відповідно до відомостей якого встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] 18 вересня 1976 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Мирненською сільською радою Оріхівського району Запорізької області 18 вересня 1976 року. Відповідно до відомостей Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Мирненською сільською радою Оріхівського району Запорізької області 16 серпня 1980 року, встановлено, що [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . Відповідно до відомостей Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 лютого 2020 року встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] 20 серпня 1994 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] , про що свідчать відомості Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 серпня 1994 року. Таким чином встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] . Відповідно до відомостей Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №032870, виданого Мирненською сільською радою 26 вересня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №82 встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Мирненської сільської ради від 03 серпня 2001 року №2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,36 га, на території Мирненської сільської ради. Відповідно до відомостей заповіту, складеного 08 квітня 2008 року, посвідченого секретарем виконкому Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Тимченко Г.В., зареєстрованого у реєстрі за №81, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , заповіла належну їй земельну ділянку розміром 5,36 га, розташовану на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, право на яку підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №032870, зареєстрованим Мирненською сільською радою Оріхівського району в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №82 26 вересня 2001 року - онуці [PERSON] , 1977 року народження. Відповідно до відомостей Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 червня 2019 року Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Станом на час смерті [PERSON] позивачка не проживала постійно зі своєю бабусею, що підтверджується Довідкою №32 від 25.02.2020 р., виданою позивачу в Центрі надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області. Відповідно до положень ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом лише 26 лютого 2020 року, тобто після спливу шести місяців після смерті бабусі. Постановою державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області від 04 березня 2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск встановленого законом шестимісячного строку. Відповідно до ст.1271 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Позивачка не звернулась вчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки обґрунтовано не вважала себе спадкоємцем за законом, і не знала про наявність заповіту, складеного спадкодавцем [PERSON] на її користь Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до ч.5 ст.1268 та ч.3 ст.1296 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відтак, реалізація судом своїх дискреційних повноважень щодо визнання поважними причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини за своєю правовою природою є втручанням у право на спадщину, тобто й у право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті першої Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті першої Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті першої Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Такий правовий висновок висловлений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17. Оцінюючи доводи позивача та надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а також позицію інших учасників справи по суті справи, суд враховує, що спору з приводу спадкового майна немає, інших спадкоємців, крім позивача, відповідно до матеріалів спадкової справи немає, відповідач та третя особа проти позову не заперечували, а тому визнання поважними причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини буде відповідати волі спадкодавця, не буде порушувати права та законні інтереси інших осіб, суперечити принципам законності, добросовісності, розумності та справедливості (ст.3 ЦК України). Підстав для неприйняття позову відповідачем та третьою особою в розумінні ст. 206 ЦПК України під час розгляду справи не встановлено. Враховуючи вищенаведене, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.3, 1268-1272 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved