Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі за текстом - позивач / Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1/ Позичальник), [PERSON] (відповідач - 2) про стягнення солідарно заборгованість за кредитним договором, а також понесених судових витрат. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.09.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 1 було укладено кредитний договір № KІM1AК01540006 (надалі за текстом - договір), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 9940,00 доларів США на термін до 16.09.2011 року та зобов`язалася повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, визначені таким договором. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки № KІM1AК01540006 від 18.09.2006 р. Належним чином відповідач 1 свої зобов`язання не виконала, а тому станом на 02.03.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 27626, 79 доларів США, яка складається з: 7308,60 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 16677,24 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 894,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2746,35 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Провадження у справі відкрито ухвалою від 22.05.2017 р. Ухвалою суду від 24.07.2017 р. за клопотанням відповідача [PERSON] було зупинено провадження у даній справі до набранням законної сили рішення у цивільній справі № 757/25948/17-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору поруки припиненим, що перебуває в провадженні Печерського районного суду м.Києва. 12.02.2018 р. ухвалою суду поновлено провадження у справі. На позовну заяву відповідачем-2 подано заперечення, згідно якого останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В запереченні зазначав про те, що зв`язку з відповідачем-1 не має, місце її знаходження йому не відоме, та про застосування позовної давності та наслідків ст.559 ЦПК України. В своїх додаткових поясненнях відповідач-2 додав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2017 р. його поруку за договором поруки № KІM1AК01540006 від 18.09.2006 р. визнано припиненою. Відповідно до п.9 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач-1 в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце судового розгляду повідомлялась відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не подавала, заперечень (відзиву) на позов не подавала. Відповідач-2, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи заява, в якій просив розглянути справу за його відсутності відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього заборгованості за кредитом. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 18.09.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем-1, як позичальником, було укладено кредитний договір № KІM1AК01540006 (надалі за текстом - договір), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 9940,00 доларів США на термін до 16.09.2011 року та зобов`язалася повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, визначені таким договором. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між позивачем та відповідачем-2, як поручителем, було укладено договір поруки № KІM1AК01540006 від 18.09.2006 р. Кінцевим терміном повернення кредитних коштів визначено вказаними договорами до 16.09.2011 року. Позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка згідно розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 02.03.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 27626, 79 доларів США, яка складається з: 7308,60 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 16677,24 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 894,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2746,35 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 10.10.2017 р. у справі № 757/25948/17-ц, що набрало законної сили 30.01.2018 р., задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: [PERSON] та визнано припинено поруку [PERSON] за договором поруки № KІM1AК01540006 від 18.09.2006 р., укладеним з ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу Щодо договору поруки, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Якщо в договорі поруки не узгоджені можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з підстави зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172 цс12 було викладено правову позицію про те, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Наведений вище висновок Верховного Суду України щодо застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України, за правилом ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права і відступлення від зазначеної позиції має бути обґрунтовано наведенням відповідних мотивів. Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/25948/17-ц, поруку відповідача 2 за договором поруки № KІM1AК01540006 від 18.09.2006 р. визнано припиненою. При цьому, відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За правилами частини третьої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, при ухваленні Печерським районним судом в м. Києві рішення від 10.10.2017 року у справі № 757/25948/17-ц, було встановлено що 16.09.2016 року порука за договором поруки № КІМ1АК01540006 від 18.09.2006 року припинилась. Враховуючи наведені обставини, та те що сума заборгованості відповідача 1 учасниками не заперечувалась, зокрема, представником позивача та відповідачем 2, та те, що порука перед банком за належне виконання відповідачем 1 зобов`язань за кредитним договором, є припиненою, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: вказана сума підлягає стягненню лише з відповідача-1, а вимоги в частині стягнення до відповідача-2 не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до п.14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Також, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18) зауважено, що висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Так, що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. При цьому, суд звертає увагу на те, що договором поруки від 18.09.2006 р. (а.с. 12) передбачено, що сплата пені здійснюється у гривні, навіть у випадку коли кредит видається в іноземній валюті. Як вбачається з позовної заяви, в резолютивній частині позову позивач просить стягнути з відповідачів лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 308,6 грн., що за курсом станом на 02.03.2017 р. (27,18 грн.) становить 198 647,75 грн., та саме ця сума вказана як ціна позову та саме з цієї суми позивачем сплачений судовий збір. Отже, з відповідача-1 [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 308,6 дол.США, яка має відповідати еквівалентній сумі у національній валюті за офіційним курсом НБУ гривні до долару США на день платежу. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2 979,72 грн., які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача, оскільки суд дійшов о висновку про задоволення позовних вимог виключно в частині до відповідача-1. На підставі викладеного, ст. ст. 509, 526, 530, 553, 554, 610-612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial