Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільний син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, оскільки працює та отримує заробітну плату. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач частково визнав позов, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. \~ \~ \~ \~Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , на момент подачі позову сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.08.1996 року. Домовленості про утримання спільного сина сторони не досягли. Відповідачу 40 років; він має постійне місце роботи та сталий заробіток: працює військовослужбовцем в/ч [NUMBER] , де отримує в місяць близько 10000 грн.;не достатньо приймає участь у вихованні своєї дитини та будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Обов`язок по утриманню неповнолітнього сина сторін не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1313 грн. для дітей віком до 6 років), суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. Це відповідатиме як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обов`язок щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON] на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial