Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), в якій просила визнати договір дарування нежитлового приміщення (групи приміщень № 145 в літері «А») по [ADDRESS] укладений 24.09.2015 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павловською О.В. за реєстровим номером 809, недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 17 червня 2015 р., сталась дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля під керуванням позивача та автомобіля під керуванням відповідача 1, внаслідок чого, автомобілю, який належить позивачу на праві приватної власності, було завдано технічних пошкоджень. Постановою Вишгородського районного суду від 02.10.2015 р. у справі № 363/4029/15-п, залишеною без змін Постановою Апеляційного суду Київської області від 10.11.2015 р., відповідача 1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 24.09.2015 р. між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 був укладений Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павловською О.В. та зареєстрований за реєстровим номером 809, згідно з яким відповідач 1 подарував на користь своєї дружини - відповідача 2 належну йому частку у розмірі 1/2 в об'єкті нерухомості. Такі дії відповідачем 1, на думку позивача, вчинено задля уникнення відповідальності перед позивачем за скоєне ДТП. При цьому, під час розгляду судової справи № 753/2698/16-ц, Дарницьким районним судом м. Києва було встановлено, що відповідач 1 вчиняє всіх можливих заходів для уникнення відповідальності перед позивачем в тому числі, шляхом: 1) відчуження належного йому нерухомого майна: 2) реєстрації придбаного транспортного засобу на його дружину відповідача 2 тощо. Враховуючи, що вказані дії свідчать про те, що виконання рішення суду буде утруднено або взагалі стане неможливим, Дарницьким районним судом м. Києва 27.05.2016 р. було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все не рухоме/рухоме майно, що належить відповідачу 1. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2017 р. позов [PERSON] задоволено повністю, стягнуто на її користь з [PERSON] 307 057 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2017 р., рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. З огляду на вищевикладені обставини у їх сукупності, позивач вважає, що оскаржуваний Договір дарування від 24.09.2015 р. слід визнати недійсним відповідно до положень ст. 234 ЦК України як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків та єдиною метою уникнути відповідальності перед позивачем, в тому числі, шляхом відчуження належного йому майна на яке може бути звернуто стягнення для погашення заборгованості перед позивачем, у зв'язку з чим, позивач звернулась до суду з даним позовом. 11.07.2018 р. представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву, згідно якого 10.02.2001 р. між відповідачами було укладено шлюб, з лютого 2015 року вони не проживають однією сім'єю, кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у зв'язку з чим шлюбні стосунки були фактично -припинені, однак юридично оформити припинення шлюбу відповідач 2 ініціативи не проявляла, оскільки для неї не має в цьому потреби, знову виходити заміж відповідач 2 не збирається, інших причин також не має. Крім того, оформлення розлучення вимагає додаткових фінансових видатків, що для відповідача 2 не є першочерговим. 24.09.2015 року відповідач 1 подарував Відповідачу 2 Ѕ частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] літ. «А», загальною площею 40,1 кв.м. Даний правочин було вчинено відповідачем 1 без будь-якого тиску, ведення в оману чи умислу, що повністю відповідає як вимогам законодавства, так і моральним засадам суспільства. Щодо дат укладення договору та інших подій, у відзиві зазначено, що 17.06.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода; 24.09.2015 року було укладено Договір дарування від 02.10.2015 року відповідача 1 визнано винним Постановою Вишгородського районного суду Київської області у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП; 10.11.2015 року Постанова Вишгородського районного суду Київської області набрала законної сили; 04.09.2017 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення заборгованості з відповідача 1 на користь позивача суми заборгованості; 29.11.2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва розглянуто в апеляційній інстанції, залишено без змін. Так, оспорюваний договір було укладено і до визнання відповідача 1 винним, і до визначення суми боргу і до стягнення суми боргу. А відтак, стверджувати про умисел щодо невиконання якихось зобов'язань шляхом дарування майна неможливо, оскільки, станом на укладення спірного договору дарування не була встановлена вина, не було визначено суму заборгованості, а відтак, і підстав ухилятися від виконання зобов'язання, не було. Згідно відповіді позивача на відзив відповідача 2, факт не проживання відповідачів однією сім'єю спростовується відповіддю від 07.12.2018 року № 4794/03-01-44 згідно якого 12.08.1994 року за № 1346 було складено актовий запис про шлюб відповідачів Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві. Також, наявний актовий запис про розірвання шлюбу, складений Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві від 11.01.1996 року за № 25. А також, наявний актовий запис про шлюб, знову ж таки між відповідачами, складений Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві від 09.02.2001 року за № 108. Вищезазначений офіційний документ спростовує обставини викладені відповідачем в відзиві на позовну заяву. Відповідачі не раз брали шлюб між собою, але на теперішній час, відповідно до норм сімейного кодексу, вони знаходяться в зареєстрованому шлюбі і на них розповсюджується норма ст. 36 Сімейного Кодексу про правові наслідки шлюбу. Згідно обставинам, викладеним в відзиві на позовну заяву, після припинення шлюбних відносин («приблизно лютий 2015 року» ) 24.09.2015 року, чомусь, у відповідачів, які «мають різний погляд на сімейне життя та ведення спільного господарства», «у людей у яких шлюбні стосунки припинилися» відповідач 1 відчужує, шляхом укладання договору дарування (безвідплатним договором) своє майно, не Ѕ частину майна, а й свою частку. Крім того, як було викладено в позовній заяві, відповідачі, начебто після припинення шлюбних відносин, купують та реєструють транспортний засіб - легковий автомобіль на відповідача 2, яка згідно відповіді № 9 31/642 Головного сервісного центру МВС України не отримувала посвідчення водія, а фактично автомобіль використовується відповідачем 1. Таким чином, у позивача є всі підстави вважати, що оспорюваний правочин укладався між відповідачами після виникнення деліктного зобов'язання з метою уникнення виконання зобов'язання, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про відшкодування збитків. Крім того, позивач зазначає, що саме з дня вчинення ДТП, а саме, 17.06.2015 року, відповідачу 1 достеменно було відомо про те, що існувала велика вірогідність покладання на нього у майбутньому обов'язку відшкодування спричинених збитків, що для нього є негативними наслідками. А отже, в проміжок часу між кримінальним провадженням (16.07.2015 р) та ухвалення судом рішення про адміністративне правопорушення (02.10.2015 року) здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, за рахунок якого, він міг би відшкодувати спричинені майнові збитки позивачу. До того ж, на думку позивача, до укладання правочину, що визнається не дійсним, Дарницьким районним судом м. Києва було встановлено, що [PERSON] вчиняє всіх можливих заходів для уникнення відповідальності шляхом відчуження належного йому нерухомого майна, реєстрації придбаного транспортного засобу на відповідача 2 (тоді, коли за словами відповідача 2 вони вже не мали шлюбних відносин). Враховуючи, що вказані дії відповідача 1 свідчили про те, що виконання рішення буде утруднене або взагалі стане неможливим, Дарницьким районним судом м. Києва 27.05.2016 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на все рухоме/нерухоме майно, що належить відповідачу 1, про що теж знав відповідач 1. А отже, позивач вважає, що оскаржуваний Договір дарування від 24.09.2015 року слід визнати недійсним відповідно до положень ст. 234 ЦК України як такий, що вчинений без наміру створення правових наслідків та єдиною метою його укладання був намір відповідача 1 уникнути відповідальності перед позивачем в тому числі шляхом відчуження належного йому майна на яке може бути звернуто стягнення для погашення заборгованості перед позивачем. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Павловська Олена Володимирівна 12.11.2018 року надала пояснення по справі, згідно яких в задоволенні позову просила відмовити, у зв'язку з тим, що під час вчинення нею нотаріальної дії - посвідчення спірного договору дарування, жодних обмежень та заборон щодо розпорядження майном на момент такої дії не існувало, а відтак, посвідчення такого договору відбулось у відповідності до чинного законодавства. 05.09.2018 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва заяву представника позивача задоволено та застосовано заходи забезпечення позову, у вигляді заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежилих приміщень (групи приміщень № 145 в літері «А») за адресою: м. Київ, вул. Почайнинська, 57/59, та зустрічне забезпечення, у вигляді внесення позивачем [PERSON] зустрічного забезпечення у розмірі 312 057 (триста дванадцять тисяч п'ятдесят сім) гривень на депозитний рахунок та зобов`язано позивача сплатити вказану суму у строк, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та зобов`язано позивача у вказаний строк надати до суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення. Станом на 25 вересня 2018 року позивачем вимоги Ухвали суду про зустрічне забезпечення не виконані, в результаті чого 25.09.2018 р. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва скасовано заходи забезпечення позову, а також, скасовано зустрічне забезпечення позову. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, викладені у заяві. Представник відповідача 2 у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити за необґрунтованістю. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, згідно відмітки поштової кореспонденції, повістка повернулась не врученою «за закінченням терміну зберігання». Третя особа до судового засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. За положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так судом встановлено, що між відповідачами 04.09.2015 року було укладено договір дарування, за яким відповідач 1 подарував відповідачу 2, належну йому на праві власності Ѕ частку нежитлових приміщень, якими він володів на підставі договору про поділ нежилих приміщень, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, посвідченого 24.09.2019 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павловською О.В. за реєстровим номером 808 (а.с. 11, Том 2). Зі змісту вказаного спірного договору випливає, що дарувальник (по справі відповідач 1) свідчить, зокрема, що частка приміщень нікому із третіх осіб не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, у податковій заставі та під арештом не перебуває, тощо. Крім того, згідно пояснень самого приватного нотаріуса (третьої особи) під час вчинення нею нотаріальної дії - посвідчення спірного договору дарування, жодних обмежень та заборон щодо розпорядження майном на момент такої дії нею не існувало. Сторона позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений між близькими родичами з метою позбавлення позивача можливості в подальшому звернути стягнення на майно відповідача 1, у зв'язку з наявною заборгованістю перед нею. Суд не може погодитися з доводами позивача щодо фактичної наявності арешту на все нерухоме майно відповідача 1, що унеможливлювало б будь-яке відчуження останнім майна, на підставі Ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 27.05.2016 року, якою було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на все рухоме/нерухоме майно, що належить відповідачу 1, оскільки, на момент укладення спірного договору 04.09.2015 року, такого арешту нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено не було, що, в свою чергу, може свідчити про неналежне ставлення позивача в процесі розгляду її цивільної справи Дарницьким районним судом м. Києва до винесених Ухвал суду за її клопотанням, з огляду на невнесення такого арешту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як це передбачено чинним законодавством. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Частиною 1 ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно до приписів ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених ЦК України та зазначених у позові. Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Обов'язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача. Відповідно до правового висновку викладеного ВСУ 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 - при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилалась на те, що відповідачем 1 укладено договір дарування з метою недопущення звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок виконання своїх зобов'язань по сплаті заборгованості перед позивачкою, внаслідок визнання його винним в ДТП. При цьому, як було встановлено судом, на момент укладення договору дарування, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача 2 відносно того, що 17.06.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій Відповідача 1 02.10.2015 року визнано винним постановою Вишгородського районного суду Київської області у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тоді як спірний договір укладений між відповідачами 24.09.2015 року, а Рішення Дарницького районного суду м. Києва було ухвалено 04.09.2017 року. А відтак, стороною позивача не наведено належних, достатніх та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.76-83 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог, отже недоведено фіктивності договору дарування у зв'язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі. До того ж, чинне законодавство не містить будь-яких заборон щодо вчинення правочинів сторонами в яких виступають близькі родичі. З урахуванням встановленого, заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed