Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 20 березня 2010 року перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2014 № 752/20690/13-ц було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який за рішенням суду та взаємною згодою залишився проживати з матір`ю. Сторонами добровільно був встановлений порядок участі позивача у виховані та спілкуванні з сином, а саме: син тиждень проживав з позивачем за його місцем проживання та тиждень проживав з матір`ю за її місцем проживання. З 23 листопада 2015 року [PERSON] без будь-яких пояснень, причин вирішила змінити встановлений порядок участі позивача у вихованні малолітнього сина. 23.11.2015 близько 16 години в день, коли позивач повинен був забирати сина з дитячого садка, відповідач прибула у садок з людьми, які мали при собі камери та влаштувала інсценування, ніби він насильно забирає дитину. При цьому вихователі та завідуюча садка пояснювали відповідачу, що її поведінка призводить до морально-психологічного тиску дитину, проте заспокоїти її не вдалося. В грудні 2015 року відповідач подала заяву директору дошкільного навчального закладу про заборону позивачу та його матері забирати сина з садочка. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року № 752/7760/16-ц визначено наступний спосіб участі батька у вихованні малолітнього сина: перша та третя субота місяця з 10 до 13 години без присутності матері, за бажанням малолітнього [PERSON] , враховуючи його стан здоров`я та за узгодженням матері місця перебування дитини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2016 вказане рішення було змінено та виключено умову «за бажанням малолітнього [PERSON] ». Проте відповідач порушує рішення судів та визначенні СК України вимоги щодо рівності прав обох батьків, свідомо перешкоджаючи йому бачитися та приймати участь у вихованні дитини. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить шкоду сину не існує. Усі намагання позивача мирним шляхом врегулювати спір призводять лише до конфліктів. Попри те, що відповідач перешкоджала спілкуванню з дитиною, позивач все рівно надавав останній по 1000 грн щомісячно на утримання малолітнього сина, тобто виконував свій обов`язок щодо матеріального утримання сина. Позивач вже три роки поспіль з вини відповідача не може спілкуватися зі своїм сином, вимушений відновлювати свої порушені права, що призводить до моральних страждань. Моральну шкоду оцінює у 10000 грн. У зв`язку з цим позивач просить зобов`язати відповідача не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні сина, визначити спосіб його участі у виховані сина, та стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Відповідач у встановлений ухвалою про відкриття строк подала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказала, що з такого ж предмету та з тих підстав уже винесено рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 19.10.2016, яким визначено спосіб участі батька у вихованні сина, та яке було змінено Апеляційним судом м. Києва - встановлено, що дані зустрічі повинні відбуватися не в примусовому порядку. Крім того, вказане рішення нею виконувалося добровільно, доказів щодо примусового виконання рішення відповідачкою позивачем суду не надано. Письмові звернення позивача до Служби у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації відбувалися не з приводу перешкоджання у зустрічах з дитиною, а через небажання відповідача виконати вимоги позивача про обов`язкове інформування відповідачкою позивача про місце проживання/перебування/навчання дитини, у задоволенні яких Голосіївським районним судом м. Києва було відмовлено. Посилання позивача на звернення до Смотрицької сільської ради від 22.01.2018 не містять відомостей свідомого невиконання відповідачкою судових рішень, а підтверджують тільки те, що спілкування батьків дитини між собою є емоційно напруженим. Щодо порушення, про яке вказується у зверненні до Смотрицької сільської ради, то 01.07.2017 позивач дійсно приїхав до сина, але не вказав у який час, та хотів забрати із собою «на оздоровлення», проте рішенням суду не передбачено такий вид спілкування між батьком та дитиною як «взяти на оздоровлення», крім того на не визначений термін. Тобто сам позивач діяв усупереч рішенню суду. 02.09.2017 та 30.12.2017 візити батька також завершилися конфліктами, знову ж таки з його заяви невідомо о котрій годині він приїздив, тобто чи виконував він сам рішення суду, та невідомо чи дитина сама хотіла спілкуватися з ним. Вважає, що даний спір є тотожним, який вже вирішувався судом, окрім вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Позивачем не зазначено, в чому полягають його моральні страждання та не надані відповідні докази цьому, а заявлений розмір відшкодування нічим не обґрунтований. На підставі викладеного просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач почала перешкоджати бачитися з дитиною у 2015 році. Після звернення до служби у справах дітей, три місяці він бачився із сином під наглядом працівників служби у справах дітей. Потім звернувся до суду про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Близько трьох місяців після набрання рішенням законної сили, відповідач встановлювала місце та час проведення зустрічей із сином, та за обов`язкової її участі. Варто йому було лише попросити побути із сином на одинці, відповідач відразу телефонувала у поліцію. Сина позивач не бачив уже півтора роки. На даний час відповідач рішення не виконує, місяцями не водили сина до дитячого садка, та переховує своє місце проживання. Оскільки він і сам ходив за вказаною нею адресою і розпитував сусідів, які повідомили, що відповідач з дитиною не проживає за тією адресою. Зазначає, що бажання у дитини з ним зустрічатися було, проте відповідачка постійно це бажання подавляла. Аліменти на утримання дитини сплачував регулярно, оскільки за його згодою відрахування робили з бухгалтерії. В період, коли він не працював, то відправляв грошові кошти поштою, проте вони поверталися у зв`язку з відмовою прийняти. До кримінальної відповідальності він не притягався, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Додатково зазначив, що останні рази, коли бачив сина, то останній висловлювався нецензурною лайкою відносно нього та баби. Обурює, що дитина так висловлюється у вісім років. Щодо підстав подання позову зазначив, що мають місце нові обставини, а саме те, що відповідач не виконує жодного рішення суду, та він хоче змінити спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. До Голосіївського районного суду м. Києва він подавав позов про визначення проживання дитини як було раніше - тиждень у позивача, тиждень у відповідача. Цього разу він просить встановити час для спілкування у вихідні дні та на канікулах. Представник позивача [PERSON] у судому засіданні пояснила, що заборгованості по сплаті аліментів позивач не має. Зазначила, що має відеозапис, на якому зафіксовано, як позивач та вона приїздили до дитини привітати з новим роком, проте вибіг з будинку брат відповідачки почав кричати та викликав поліцію. На слова про те, що вони візьмуть дитину погуляти, відповідач сказала, що то не його дитина. Відповідач приховує своє місце проживання. Так, за вказаною адресою розташована двохкімнатна квартира, в якій проживає дружина її брата із сином, та дівчиною сина. Крім того, дружина її брата точно не дозволила б відповідачці проживати у неї. Просить суд прийняти справедливе рішення не стільки відносно позивач, а скільки відносно дитини. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що на зустрічі з дитиною позивач приходив із запахом алкоголю, в дитячий садок за дитиною приїздив також випивши. На зустрічах з дитиною проявляв агресію, шарпав дитину по руках, нав`язував свою думку. Розмови по телефону розпочиналися з прояву агресії. Викликала поліцію, коли син просив її поїхати додому, а позивач та його представник не пускали їх, перешкоджали. На час розгляду справи дитина відвідувала дитячого психолога. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, направив до суду пояснення, у якому просив розгляд справи провести без його участі з якнайкращим забезпеченням законних прав та інтересів малолітнього [PERSON] . Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача та знає його все його життя. Охарактеризувала його як занадто доброго та безвідмовного. Пояснила, що він як починає говорити про сина, то починає плакати. Коли хлопчик проживав із батьком, то все ніби вертілося навколо [PERSON] . Батько читав йому книжки та вчив рахувати. Водили його на свята та інші заходи. Позивач постійно гуляв з дитиною на дворі, а відповідача з дитиною не бачила. Крім того, у позивача є ще донька, яка вже заміжня. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є вітчимом позивача, та проживає у цій родині більше 20 років. Повідомив, що у 2010 році позивач привів відповідачку додому та повідомив, що вона трохи поживе з ними. Через декілька років позивач одружився з відповідачкою. З ними також проживав старший син відповідача, за яким доглядала [PERSON] , оскільки всі інші перебували на роботі. А дитину потрібно було відвести та зустріти зі школи, нагодувати. Відповідачка так і не пішла у відпустку по догляду за дитиною, а тому весь тягар виховання [PERSON] ліг на [PERSON] та позивача. Вагітність остання приховувала до п`ятого місяця, говорила, що лікує нирки. Вважає, що вона не дає позивачу бачитися з сином через помсту. Зазначив, що у відповідача було велике бажання мати своє житло, вона й сина свого старшого просила прописати у них. А позивач дуже любить [PERSON] , він є сенсом його життя. Доки син проживав у позивача, останній його зустрічав, забирав та відвозив. Ніякої агресії відносно сина він не проявляв. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва № 752/20690/13-ц від 27.02.2014 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.03.2010 та визначено місцем проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а.с.19-22). 15 квітня 2017 року [PERSON] одружилася з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 133). Позивач та відповідач мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 26). За інформацією директора ДНЗ [PERSON] № 11 від 22.01.2016, після розлучення сторін [PERSON] мешкав один тиждень у мами, другий - у батька та бабусі. Відповідно приводили та забирали дитину батьки по черзі. В грудні 2015 року в односторонньому порядку без попередження усна домовленість щодо виховання дитини [PERSON] була скасована. Між батьками розгорнулася конфліктна ситуація щодо виховання та навчання дитини. Неодноразово обом батькам було рекомендовано порозумітися та надати можливість спільно впливати на всебічний розвиток [PERSON] . Проте, [PERSON] не вважає за потрібне дозволяти забирати дитину своєму колишньому чоловіку та свекрусі (а.с. 27). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2014 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 500 грн щомісячно (а.с. 201-202). Крім того, у лютому 2016 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. У задоволені позовних вимог рішенням суду від 31.03.2016 було відмовлено. Так, судом було встановлено, що, окрім не доведення обізнаності [PERSON] про наявне виконавче провадження та взагалі рішення суду про стягнення аліментів, [PERSON] було доведено оплату ним дитячого садочку, прийняття ним участі у виховані сина, надання матеріальної допомоги (а.с. 57-58). Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва № 752/7760/16-ц від 19.10.2016 визначено наступний спосіб участі [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON] : перша та третя субота місяця з 10.00 до 13.00 години без присутності матері за бажанням малолітнього [PERSON] , враховуючи його стан здоров`я та за узгодженням матері місця перебування дитини. У мотивувальній частині рішення також роз`яснено позивачу, що у разі зміни обставин, що стали підставою для ухвалення такого рішення, налагодження позитивного спілкування батька з сином через їх короткочасні зустрічі, встановлення довірливих взаємовідносин між ними, він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини (а.с. 13-18). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2016 дане рішення в частині змінено - виключено з резолютивної частини рішення посилання на те, що зустрічі повинні відбуватись за бажанням малолітнього [PERSON] , зазначивши, що вказані зустрічі повинні відбуватись не в примусовому порядку. Решту рішення залишено без змін (а.с. 23-25). Рішення суду відповідачем не виконується, про що позивач зазначав у заяві начальнику служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 19.12.2016 (а.с.36). Та у повторній заяві від 19.05.2017 позивач зазначав, що місце навчання дитини, проживання чи перебування йому не відомо, рішення суду відповідач не виконує, на час подачі заяви сина не бачив уже півроку (а.с. 40-41). Відповідно до інформації служби у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 100/09-1981 від 20.06.2017 [PERSON] зареєстрована, але не проживає з малолітнім [PERSON] на території Смотриківської сільської ради Пирятинського району. Ніхто не знає, де вона проживає. З пояснень [PERSON] вбачається, що вона разом з малолітнім сином [PERSON] , не проживає в Голосіївському районі м. Києва (а.с. 42). Вказане підтверджується також наказом ректора Національного університету біоресурсів і природокористування України № 1313 від 30.12.2016 про виселення [PERSON] разом із двома синами з кімнати [NUMBER] (3) гуртожитку № [NUMBER] із 14.12.2016 на підставі поданої заяви (а.с.54). З метою отримання будь-якої інформації про свою дитину позивач звертався до різних органів та установ, в тому числі і до Голосіївського районного в м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 17.07.2017 (а.с. 43), Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві 05.11.2016 (а.с. 45), Пирятинського ВП Гребінківського ВП ГУНП в Полтавській області 26.06.2017 (а.с. 46-49), Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 12.02.2018 (а.с. 52), Управління освіти Голосіївського району м. Києва 14.02.2018 (а.с. 53), проте ніякої інформації про місцеперебування і навчання сина отримати не вдалося (а.с. 161-164). За інформацією, наданою Голосіївською районною в місті Києві державної адміністрації № 100/09-692 від 23.02.2018, працівником Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 21.02.2018 був здійснений дзвінок до [PERSON] , проте остання категорично відмовилася повідомляти Службі місце проживання та місце навчання малолітнього [PERSON] (а.с. 161). Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року схваленою резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.09.1991 року у ст. 18 зазначається, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 151, 153, 157, 159 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми і методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько, дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно із абз. 3 ч. 2 ст. 159 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Провівши правовий аналіз зазначених правових норм у сукупності з викладеними доказами які доповняють один одного та мають системний і логічний зв`язок між собою суд вважає, що діями відповідача обмежуються права позивача, щодо прийняття участі у спілкуванні та вихованні дітини. Так, відповідно до Висновку психологічного обстеження від 15.03.2016, проведеного психологом [PERSON] та затвердженого директором Міського центру дитини, встановлено, що малолітній [PERSON] агресивно висловлювався відносно свого батька (а.с. 36-37, т. 2). Відповідно до висновку психологічного обстеження № 23 від 17.05.2016 [PERSON] має низький рівень прихильності до баби [PERSON] та намагається тримати дистанцію у спілкуванні з нею, що може бути спричинено як негативним відношенням останньої до його матері, так і маніпулятивністю та залежністю дитини від думки [PERSON] , що носить деструктивний характер по відношенню до бабусі. Зокрема, коли під час діагностичної роботи мова йшла про [PERSON] , хлопчик починав ігнорувати виконання завдання, говорячи: «Я не знаю, що відповісти… Я не пам`ятаю…», або переключав розмову на інших осіб. В його поведінці спостерігалася обережність у висловлюваннях, яку він трактував, як небажання зашкодити мамі: «Я не хочу, щоб мамі було погано.. Мене можуть забрати..» (зі слів хлопчика). До [PERSON] дитина має низький рівень прихильності та намагається тримати дистанцію по відношенню до неї, що характеризується залежністю думки хлопчика від слів матері, зокрема, коли мова йшла про бабусю, [PERSON] починав мовчати та переключати розмову, аргументуючи це словами: «Я не пам`ятаю…Як мама сказала, так я і кажу…» (а.с. 57-58, т. 2). Висновком психологічного обстеження № 69 від 02.04.2019, також було встановлено негативне ставлення дитини до батька, але вже встановлено причину такого ставлення - як наслідок залучення дитини до конфлікту батьків та базується на ставленні матері до батька. У конфлікті лояльності [PERSON] , як механізм захисту від травмуючої ситуації, обрав ідентифікуватися з матір`ю та її позицією, а також уникати батька. Особистісна сфера [PERSON] характеризується активністю, схильністю до активних дій, певною неврівноваженістю, але зі збереженням гідності. Присутнє підсвідоме почуття самотності, почуває себе не таким як всі, інакшим, «білою вороною». Частково такий образ сформований у зв`язку з конфліктом батьків, де хлопчику підсвідомо довелось обирати між матір`ю та батьком. Визначається неприйняття певної значущої своєї частини, що пов`язано з відмовою від батька. Емоційно-вольова сфера характеризується наявністю внутрішньоособистісного конфлікту, станом бунту, боротьби. Визначається підвищений рівень агресивності із захисними тенденціями. В наявності страхи, пов`язані із конфліктом у сім`ї та залученням Ростислава до конфлікту, відчуття хаосу, безпомічності. Уявлення про історію власного народження засноване лише на погляді матері і може мати подальший травматичний вплив на психоемоційний розвиток дитини: «Він (прим. батько) не хотів, щоб я народжувався…Це мені мама розказала, і я так дізнався». Визначається тривожний стан та психологічне напруження. Також у висновку міститься рекомендація матері усвідомити, що формування негативного образу батька на основі власного емоційного ставлення, його відчуження, мають травматичний вплив на подальший психоемоційний розвиток хлопчика (а.с. 101-104). Вказаним висновком підтверджуються доводи позивача, що негативне ставлення сина до нього є результатом діяльності саме відповідача, яка спрямована на подавлення бажання у малолітнього [PERSON] бачитися з батьком, негативні емоції у дитини виникли через створення матір`ю різко негативного образу батька. Також спростовуються доводи відповідача, що дитина не бажає бачитися з батьком через негативну поведінку батька. З вказаних висновків вбачається, що відповідач тривалий час постійно впливає на бачення дитини про свого батька та баби, створюючи негативні образи, та лякаючи, що його заберуть від мами. У суду немає підстав вважати, що небажання малолітнього [PERSON] бачитися з батьком є його особистим добровільним рішенням, а навпаки, матеріали справи та пояснення свідків свідчать про нав`язання відповідачем своєї негативної думки про батька сину. У суду немає підстав брати під сумнів показання свідків, оскільки вони відповідають та гармонійно доповнюють один одного. Через даний висновок психолога, а саме, що у дитини значно хиткий та не стабільний психологічний стан, суд прийшов до висновку не допитувати малолітнього [PERSON] у судовому засіданні, виключно з метою не заподіяти останньому ще більшої шкоди його психологічного стану та нового стресу, враховуючи емоційний стан (в позитивному мисленні) позивача (батька) та представника позивача (рідної бабусі), а також емоційний (в негативному мисленні) стан матері до останніх. Суд не бере до уваги надані відповідачем такі докази як переписані від руки повідомлення від позивача та заяви, написані відповідачем про вчинення ним правопорушень відносно неї. Так, щодо повідомлень, написаних від руки невідомою особою, то немає будь-яких підтверджень, що позивач дійсно присилав їй такі повідомлення. Заяви про вчинення неправомірних дій позивачем відносно неї та висновки судово-медичних експертиз не є доказом що саме позивач вчиняв ці правопорушення та чи взагалі мали місце правопорушення, оскільки жодного вироку чи постанови суду відносно позивача, яким би визнавалася його вина не існує. Крім того, навіть якби ці докази і мали якусь інформативну цінність, вони все рівно характеризували б відносини, які склалися між позивачем та відповідачем. Проте предметом розгляду є участь позивача у вихованні дитини, тобто його відношення до дитини, а не відповідача. Спори про визначення місця проживання малолітньої дитини можуть розглядатись неодноразово, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров`я батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т. д.). Суд не може відмовити у відкритті провадження з тієї причини, що такий спір вже був предметом розгляду судом. Позивачем надано суду достатньо підстав для того, щоб вважати, що певні обставини змінилися, а саме після встановлення рішенням суду право на спілкування кожної першої та третьої суботи місяця протягом трьох годин, позивач зрозумів, що цього часу недостатньо для повноцінного спілкування з сином, вказане призвело до різкого погіршення стосунків між сином та батьком. Крім того, у попередньому позові він просив визначити місце проживання дитини - тиждень у матері, тиждень у батька. В даному позові просить встановити спосіб спілкування. На підставі викладеного суд не бачить підстав для закриття справи провадженням або ж відмови у задоволенні позовних вимог щодо встановлення способу спілкування батька з сином. Враховуючи положення Сімейного кодексу України, позивач має право бути обізнаним про місцеперебування та проживання своєї дитини, обмеження у цих правах особи є неприпустимим. В такому випадку позовна вимоги щодо надання позивачу за два дні до зустрічі з сином інформації щодо фактичного місця навчання, проживання та перебування дитини також підлягає задоволенню. Також пояснення позивача, свідків та матеріали справи містять відомості, що рішення відповідачем не виконується. Відповідно до ч. 5 ст. 159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За правилами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно роз`яснень даних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вирішуючи заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди з відповідача суд вважає встановленим, що відповідач значний час приховувала місце навчання та проживання дитини, позивач тривалий час не бачив свою дитину, значний час, затрачений для відновлення своїх порушених прав - позивач три роки звертається у різні державні органи та установи з метою отримати хоч якусь інформацію про власного сина та врешті був вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. Вказане підтверджується поясненнями свідків та письмовими матеріалами справи, та відповідачем не спростовано будь-якими доказами, окрім усних заперечень. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань позивача, при цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і оцінює моральну шкоду, спричинену [PERSON] протиправними діями відповідачки в 2000 гривень. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити, що якщо не зважаючи на рішення суду, яким встановлено певний графік спілкування батька з дитиною, відбувається подальше перешкоджання дотриманню встановленого порядку та графіку спілкування з дитиною, то варто звернутись до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду. Якщо і державні виконавці не зможуть допомогти в даній ситуації доцільно звернутись до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення до відповідальності за умисне невиконання рішення суду відповідно до ст. 382 Кримінального кодексу України. Крім того, суд роз`яснює, що у відповідності до ч. 4 ст. 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено часткового, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (704,80 *2000/10000=140,96). Крім того, враховуючи, що позивачем подано до суду кілька вимог, то суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial