Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

у вересні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та ТОВ «Житлобуд-1» укладено усний договір, за яким позивачка є споживачем житлово-комунальних послуг. Позивачку звільнено від доведення цієї обставини на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України. Назва, дата укладення, інші істотні умови цього договору позивачці не відомі. Вважає даний договір укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, крім того відповідач ввів позивача в оману щодо наявності у нього підстав і законного права на укладання спірного договору. Так, відповідно до п.1 ст.29 та п.1.2, 2.2 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учаниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються тільки на договірних засадах. Вважає, що відповідн до ст.ст.6, 208 ЦК України даний договір має бути укладений виключно у письмовій формі та у відповідності до ст. 26 Закону. Зазначила, що відповідач не є балансоутримувачем будинку, в якому вона проживає, і целеспрямовано ввів її в оману щодо наявності у нього підстав і законного права на укладення спірного договору. На підставі викладеного позивачка заявила позовну вимогу про визнання усного договору між нею та ТОВ «Житлобуд-1» недійсним. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що наявність договірних відносин між сторонами встановлено рішенням суду, яким з неї стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги. Вважає, що балансоутримувачем її будинку є ВАТ «Київміськбуд». Дата та назва договору їй невідомі, рішенням суду вони не встановлені, проте встановлені договірні відносини, які вона вважає недійсними. Просила позов задовольнити. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що позивачку відповідач ввів в оману, оскільки він не є належним балансоутримувачем і з ним не могло бути жодних договірних відносин, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що вважає позов [PERSON] безпідставним. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року з позивачки було стягнуто заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги. Даним рішенням не встановлено обставин укладення договору між сторонами, а тому посилання на ч.3 ст. 61 ЦПК України є безпідставним. Споживач зобов»язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати їх. Такий договір може бути укладений як с балансоутримувачем та і з виконавцем робіт, яким є відповідач. Вважає, що жодні права позивача не порушені. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Житлобуд-1» до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. Рішення вступило в законну силу. Даним рішенням суду встановлено, що ТОВ «Житлобуд-1» є правонаступником прав та обов»язків житлово-комунальної контори ВАТ трест «Київміськбуд-1». [PERSON].є власником квартири [ADDRESS] та зареєстрована у даній квартирі, отримує житлово-комунальні послуги, за неоплату яких зазначеним вище рішенням суду з [PERSON] стягнуто борг в сумі 17341,56 грн. та судовий збір. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справи, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвілченню та(або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про введення відповідачем позивачки в оману та про укладення сторонами угод в порушення чинного цивільного законодавства України. Посилання позивачки та її представника на те, що рішенням суду встановлено факт наявності усного договору між сторонами, а тому суд повинен з»ясувати його дату та істотні умови, та визнати його недійсним, суд вважає безпідставним, оскільки позивачкою не зазначено, яке її право порушено відповідачем, якою умовою та коли порушено; час, коли вона дізналась про порушене право та які наслідків вона прагне. Зазначеним вище рішенням суду, на яке посилається позивачка, не встановлено дату та зміст договору між сторонами, що і не було предметом позову, а лише встановлено факт отримання житлово-комунальних послуг та обов»язок сплатити за отримані послуги на підставі вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 66, 67 ЖК України та обов»язку власника утримувати своє житло відповіднодо ст. 322 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що позивачка не відмовлялась від надання відповідачем їй житлово-комунальних послуг, отримувала їх протягом 2007-2012 років, договір з відповідачем не укладала, а тому відсутність письмового договору не є підставою вважати, що нарахування плати за житлово-комунальні послуги не відповідають вимогам Закону. З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed