Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог, що між нею з відповідачем виникли інтимні стосунки та у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Відповідач свого сина визнав, про що зазначено у графі «батько» у свідоцтві про народження дитини. З листопада 2016 року відповідач припинив будь - яке спілкування з дитиною, його місце перебування не відоме. Будь - якої допомоги сину не надає, спілкування уникає, що негативно впливає на психологічний стан дитини, її виховання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не піклується про духовний і фізичний розвиток, не надає доступу до культурних та духовних цінностей. Тому просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина. В судове засідання позивач не з'явилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до відомостей, наданих адресно - довідковим підрозділом Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], [INFO] зареєстрованим не значиться. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради надала заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступне. Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], про що Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складений актовий запис № 954, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 8). Позивач [PERSON] проживає у КЗ «Дніпровський міський соціальний центр матері та дитини» Дніпровської міської ради через скрутний матеріальний стан, що підтверджується довідкою № 84 від 12.02.2018 року, копія якої наявна в матеріалах справи. [PERSON] мешкає КЗ «Дніпровський міський соціальний центр матері та дитини» Дніпровської міської ради разом із своїми малолітніми дітьми - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], оскільки її житло перебувало в аварійному стані і не придатне для проживання з дітьми. Взимку 2016 року будинок згорів. За час перебування в закладі проявила себе в більшій мірі з позитивного боку. Дітьми опікується. Вказані обставини зазначені в характеристиці, наданій закладом, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 11). Органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради надано суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON]. Так у своєму висновку органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради зазначено, що [PERSON] проживає в КЗ «Дніпровський міський соціальний центр матері та дитини» Дніпровської міської ради. Виконавчому комітету невідоме місце перебування [PERSON], який участі у вихованні дитини не приймає, не відвідує дитини. Тому вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. В силу ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а ухилення батьків від виховання дітей може розцінюватись у якості підстави для позбавлення батьківських прав лише за умови їх винної поведінки та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Щодо питання про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Відповідачем не заперечується факт батьківства та позов визнано в повному обсязі, а також те, що дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Враховуючи, що дитина проживає спільно з матір'ю, яка нею опікується постійно, і об'єктивно несе більші витрати на їх утримання та враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина належить визначити в розмірі 1/6 частки всіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 15 березня 2018 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст. 191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, у відповідності до ст. 180 СК України. При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядкуст. 192 СК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову, суд приходить до наступного. Як випливає з фактичних обставин справи, дитина проживає разом з матір'ю, займається вихованням дитини, Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача стосовно позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, враховуючи інтереси малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], суд виходить з того, що у судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про безпідставне систематичне ухилення [PERSON] від участі у вихованні його сина, відсутність будь-якої турботи відповідача про фізичний та духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне на підставі 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,8 грн. за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, та 704,8 грн. судового збору на користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів, а разом 1 409,6 грн.

Outcome: approved