Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

У березня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ОСББ «Олімпійська-191» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначала, що [INFO] померла її баба, [PERSON] , на день смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді кооперативної квартири [ADDRESS] . Спадщину після смерті баби вона прийняла, звернувшись у встановлений строк із відповідною заявою до нотаріальних органів. Однак, на сьогодення вона не може оформити свої права на квартиру через відсутність правовстановлюючого документу. [PERSON] , будучи з 1985 року членом ЖБК «Орджонікідзевський-149», викупила вищевказану квартиру, проте право власності на нерухоме майно не зареєструвала у встановленому законом порядку, у зв`язку із чим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просила визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування після смерті баби. Ухвалою судді від 29 березня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом в загальному порядку, призначено підготовче засідання. Заяв по суті справи, передбачених ст. 191, 199 ЦПК України, станом на день проведення підготовчого судового засідання сторонами не надано. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляду справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала. Представник відповідача ОСББ «Олімпійська-191» також у підготовче судове засідання не прибув, надавши заяву про визнання пред`явленого позову. Просив вирішувати справу у його відсутність. Таким чином, зважаючи на положення ст. 200 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні на підставі наявних письмових доказів. Дослідивши доводу позову та перевіривши їх наданими доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року)\~ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Пунктами 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до роз`яснень, наведених п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Так, зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 16.12.2015, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що вчинено актовий запис № 2122. Судом встановлено, що 24 червня 1985 року [PERSON] та членам її родини на підставі списків Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-149» № 202/2 від 15.05.1985 було видано ордер серії КО № 006836 на право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно із довідкою, виданою ОСББ «Олімпійська ОСББ-191», а також довідкою за № 249 від 19.02.2007, виданою ТОВ «Житло-Гарант», [PERSON] з 24.06.1985 і по день смерті була членом ЖКБ «Орджонікідзевський-149» та у 1985 році нею було у повному обсязі виплачено пайові внески за квартиру [ADDRESS] . Отже, суд вважає, що [PERSON] , виплативши у повному обсязі пайові внески на користь житлово-будівельного кооперативу, за життя набула право власності на вказану квартиру. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції\~ від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова\~ державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак, з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що саме на підставі ордеру на вселення [PERSON] отримала право на користування спірною кооперативною квартирою, а у подальшому\~ не отримала свідоцтва про право власності на це майно, у даному випадку існує спір щодо підтвердження права власності померлого на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців,\~\~ які\~ прийняли\~ спадщину\~ в\~ порядку,\~ установленому цивільним\~ законодавством.\~ За\~ наявності\~ умов\~ для\~ одержання\~ в нотаріальній\~ конторі\~ свідоцтва\~ про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлено, що позивач [PERSON] є онукою [PERSON] . За відомостями, наданими Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 11.01.2018, спадщину за законом на все майно після смерті [PERSON] прийняла її онука, [PERSON] Постановою завідуючої Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 16.06.2016 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину обґрунтована відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, що підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] . В сенсі наведених норм та викладених обставин суд дійшов висновку, що у позивача [PERSON] на сьогодення існують реальні перешкоди у оформленні своїх спадкових прав на спірне нерухоме майно через неможливість підтвердження відповідними правовстановлюючими документами права власності спадкодавця [PERSON] на дане майно, правомірно набутого останньою у власність за життя. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити пред`явлений позов, визнавши за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її баби, [PERSON] . На підставі ст. 328, 384, 1223, 1235, 1268 ЦК України,

Outcome: approved