Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У вересні 2016 року позивач, з врахуванням уточнених позовних вимог від 19.06.2017 року, звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила змінити розмір аліментів, присуджених за рішенням суду, та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошові сумі в розмірі 10 000 грн. щомісячно до повноліття доньки. У листопаді 2016 року позивач також звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення на її користь половини вартості додаткових витрат повязаних з навчанням їх неповнолітньої доньки [PERSON] у Новоград-Волинській автошколі Всеукраїнської спілки автомобілістів (далі Автошкола), в розмірі 2\~000 грн. Вказані позовні вимоги позивача, ухвалою суду від 24.01.2017 року, були обєднані в одну цивільну справу за № 285/2456/16. В обґрунтування позовів зазначила, що сума стягуваних аліментів в розмірі 500 грн. є недостатньою, при тому, що прожитковий мінімум з часу ухвалення судом у 2013 році рішення підвищився. Матеріальний стан відповідача покращився, оскільки він працює за кордоном та отримує стабільний, високий матеріальний дохід близько двох тисяч доларів США, а вона перебуває у декретній відпустці по догляду за другою дитиною від іншого шлюбу. Донька потребує додаткових затрат, та повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, належним чином не виконує свої батьківські обовязки. Крім того з 01.09.2016 року між нею та Автошколою був укладений договір відповідно до якого їх спільна донька стала учнем для професійного навчання за фахом водій автотранспортних засобів категорії «В» вартістю 4\~000 грн., половину від вартості якого просить стягнути з відповідача. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач просила справу розглянути без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим та вказаним у позовній заяві місцем його проживання, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що 20.03.2002 року шлюб між сторонами розірвано, проте від нього вони мають спільну неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] .(а.с.6,7). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Розірвання шлюбу між батьками чи проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України), а у разі якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання, і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу (ст. 199 СК України). Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дочку, сина визначені ст.ст. 181, 200 СК України, за змістом яких, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.10.2013 року з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання їх спільної неповнолітньої доньки [PERSON], в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до повноліття дитини (далі Рішення).(а.с. 4) Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, з часу ухвалення Рішення матеріальний стан сторін змінився. У відповідача покращився матеріальний стан, зі змісту позовної заяви та слів самої позивачки встановлено, що він періодично отримує високий та стабільний матеріальний дохід виїжджаючи за кордон, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків на своєму утриманні немає, у встановленому законом порядку не подав будь-які заперечення та не висловив власної думки, щодо розміру встановлених позивачем аліментів, яка в свою чергу перебувала з 2007 року в іншому шлюбі, який Рішенням суду від 16.07.2012 року розірвано та від якого має іншу дитину _ [PERSON], [INFO], по догляду за яким знаходиться у декретній відпустці, що не дає можливості забезпечити усі потреби їх спільної з відповідачем неповнолітньої доньки [PERSON], якій на момент розгляду справи виповнилось вже повних 16 років. Зазначені обставини є підставою для зміни розміру аліментів. Враховуючи наявність певних обмежень позивачки для самореалізації в період виховання малолітньої дитини та її потребу у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, а також те, що в судове засідання він не прибув та не надав жодних заперечень проти позову; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (з 01.05.2017 року становить 1 777 грн. для дітей віком від 6 до 18 років), розмір мінімальної заробітної плати (з 01.01.2017 року становить 3\~200 грн.) суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплач увати аліменти в розмірі 2\~000 грн. щомісячно, який вказувала позивач у первісному позові від 05.09.2016 року, що відповідатиме як інтересам дівчинки, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості, надасть змогу забезпечити першочергові життєві її потреби. Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обовязком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, спільна донька сторін [PERSON], відповідно до Договору про навчання від 01.09.2016 року, укладеного між Автошколою та позивачкою, є учнем професійного навчання за фахом - водій автотранспортних засобів категорії «В», вартість якого становить 2\~000 грн. плюс забезпечення практичного навчання автомобільним бензином марки А-95 в кількості 60 літрів, що зі змісту позовної заяви позивача становить 4\~000 грн., на оплату підтвердження якого надано суду квитанцію про сплату суми лише у 500 грн., як авансу передбаченого п. 3.2. «а» Договору. (а.с. 7). Інші докази про те, що позивачем дійсно було витрачено на навчання доньки у Автошколі суми в 4\~000 грн. суду надано не було, крім того, слід зазначити, що витрати позивачки на ці потреби є витратами на розвиток дитини, а не розвиток її особливих здібностей і вони охоплюються загальним розміром стягнутих аліментів. Ці витрати не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами. Відтак, в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 2\~000 грн. додаткових витрат за навчання у Автошколі їх доньки слід відмовити. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: partial