Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У вересні 2016р. заявниця [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті родича на тимчасово окупованій території України, а саме: [PERSON], дата народження - [INFO]., дата смерті - [INFO].; місце смерті - м. Донецьк. Заява обґрунтована тим, що при зверненні до заінтересованої особи щодо державної реєстрації смерті померлого із наданням лікарського свідоцтва про смерть [NUMBER] від 07 вересня 2016р., виданого Київським відділом запису актів громадянського стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції, Донецька область, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки, заявницею для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Метою встановлення факту смерті є державна реєстрації смерті родича заявниці та зняття з обліку, як переселенця, в Управлінні Пенсійного фонду Шевченківського району. В судовому засіданні заявниця підтримала заявлені вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Заінтересована особа, про час та місце судового розгляду була оповіщена у встановленому законом порядку, до судового засідання надіслала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, в якій проти задоволення вимог заявниці не заперечувала. Суд, заслухавши пояснення заявниці, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 234, ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 8) ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Звертаючись до суду з вказаною заявою про встановлення факту смерті, заявниця зазначила, що вона є родичкою померлого [PERSON] При цьому, наголошувала, що зазначений факт необхідний їй для зняття померлого з обліку, як переселенця, в Управлінні Пенсійного фонду Шевченківського району. На обґрунтування поданої заяви, заявницею було надано копії свідоцтва про смерть [PERSON] № [NUMBER] від 07 вересня 2016р., виданого Київським відділом запису актів громадянського стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції, Донецька область, та довідки про причини смерті від 01 вересня 2016р. В порушення положень ст. 64 ЦПК України, заявницею не було надано суду оригіналів вище наведених копій документів, на які вона посилалась в обґрунтування поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, до того ж, в судовому засіданні заявниця повідомила суду, що в неї відсутні оригінали зазначених документів. Крім того, заявницею взагалі не було надано суду доказів на підтвердження факту родинних відносин з померлим. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed