Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Альфа-Банк», в якому просив суд стягнути з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 12 901,04 грн, судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 грн. В обґрунтування позову зазначив те, що 29.04.2008 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800003722. 21.04.2015 року Постійно діючим Третейським судом Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовим Союз» винесено рішення про стягнення із нього заборгованості за кредитним договором № 800003722. За заявою відповідача 20 червня 2016 року вчинено виконавчий напис №12315 про стягнення на користь відповідача заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року у сумі 58 951,18 дол. США та суми плати за вчинення виконавчого напису. 18.08.2016 року Залізничним відділом виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області на підставі заяви відповідача на примусове виконання виконавчого напису №12315 відкрите виконавче провадження №51951601. В межах указаного виконавчого провадження 08.08.2017 року видано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] . На користь відповідача із позивача було стягнуто 5 580,27 грн, 5 668,38 грн, 1 652,39 грн, що у сумі становить 12 901,04 грн. Вважаючи дії приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису неправомірними, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 12315, вчинений 20 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення із [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 800003722 від 29 квітня 2008 року в розмірі 58 951 долар 18 центів США. 27.12.2019 року позивач направив на адресу банку вимогу про повернення коштів у сумі 12 901,04 грн., однак 16.01.2020 року отримав відмову від банку. 15.04.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 20 червня 2016 року вчинено виконавчий напис №12315 про стягнення на користь відповідача заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року у сумі 58 951,18 дол. США та суми плати за вчинення виконавчого напису. 18.08.2016 року Залізничним відділом виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області на підставі заяви відповідача на примусове виконання виконавчого напису №12315 відкрите виконавче провадження №51951601. В ході виконання зазначеного виконавчого напису, 08.08.2017 року із заробітної плати позивача на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто кошти в сумі 12 901,04 грн карткового рахунку позивача. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року скасовано. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 12315, вчинений 20 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення із [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 800003722 від 29 квітня 2008 року в розмірі 58 951 долар 18 центів США. 27.12.2019 року позивач направив на адресу банку вимогу про повернення коштів у сумі 12 901,04 грн, однак 16.01.2020 року отримав відмову від банку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено той факт, що відповідачі безпідставно набули майно, а саме: кошти позивача, які були стягнуті на виконання виконавчого напису, який рішенням суду було визнано таким, що не підлягає виконанню, та зберігають їх у себе без достатньої правової підстави, а тому відповідачі зобов`язані повернути позивачу ці кошти. Відповідачами вказані обставини не спростовані доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідачів на користь позивача безпідставно отримані кошти є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат надано Договір №01/02-12-19 про надання правової допомоги, укладений з адвокатським бюро «Анна Мацюк», відповідно до яких вартість виконаних робіт адвоката склала 7 000 грн. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що останньою були понесені вказані витрати (квитанція, касовий ордер чи інший платіжний документ). За таких обставин, вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved