Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] пред'явила через суд позов до [PERSON] про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 19 квітня 2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивача, проте відповідач, проживаючи окремо від позивача з дитиною, не бере у повному обсязі участі у вихованні і витратах необхідних для виховання доньки, хоча має такий обов'язок, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду 11 квітня 2014 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягаючи на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду 11 квітня 2014 року заяву про визнання позову в повному обсязі з розглядом справи у його відсутність, вказавши, що працює в ТОВ «АВ метал груп» на посаді слюсара-ремонтника, має стабільну заробітну плату, у зв'язку з чим буде сплачувати ? частку доходів на утримання доньки [PERSON]. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 квітня 2008 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №206, про що до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про шлюб в копії (а.с.11). Сторони є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, наявним в матеріалах справи в копії (а.с. 12). Дитина проживає разом із позивачем, що підтверджується довідкою про склад сім'ї квартального комітету №1 Індустріального району м. Дніпропетровська від 09 вересня 2013 року №384 (а.с.4) та перебуває на утриманні матері, що визнано сторонами у поданих 11 квітня 2014 року заявах, обставини чого у зв'язку з цим за правилами ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Позивач не працює, доходів не має, соціальних виплат від держави не отримує, про що свідчить довідка УПСЗН Індустріальної районної у місті ради №1200/1 від 10 квітня 2014 року (а.с.16). Відповідач працює в ТОВ «АВ метал груп» на посаді слюсаря-ремонтника та за даними довідки про доходи з місця роботи №АВ000000164 від 09 квітня 2014 року за період з грудня 2013 року по березень 2014 року отримав дохід в розмірі 4982,73 грн. (а.с.18). Також судом встановлено, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було та оскільки відповідач з дитиною не проживає, регулярного утримання їй не надає, то належить визнати, що ним порушено покладений на нього статтею 180 СК України обов'язок по утриманню, який є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов'язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Водночас, визначаючи розмір аліментів, які підлягають присудженню до стягнення з відповідача, суд виходить з положень ч. 3 ст. 181 ч. 1 ч. 2 ст. 183 та ч.2 ст.182 СК України, які передбачають присудження за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу її матері, батька, розмір яких, у будь-якому випадку, не може бути меншим на одну дитину, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відтак, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка є малолітньою, мешкає разом із матір'ю (позивачем), перебуває на її утриманні, потребує піклування, утримання, а також стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, має постійне місце роботи в ТОВ «АВ метал груп» та заробіток, інших дітей та непрацездатних членів сім'ї на утриманні не має, а також інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, визнання позову відповідачем в повному обсязі, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст.ст. 81,88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved