Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У своїй позовній заяві позивач вказав на те, що він є власником житлового будинку по вул.Кожушко,46 в смт.Костянтинівка Краснокутського району Харківської області ,який йому належить на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.09.2009 р. В 2014 році він одружився з [PERSON] та надав згоду відповідачу та її дітям на реєстрацію в будинку . З 2015 року сторони разом не проживають , а в 2016 році вони розлучилися. Відповідач на протязі 3 років проживає в м.Харкові . Як власнику будинку, йому належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю. Однак відповідач в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажає. Прохав визнати відповідача та її дітей такими , що втратили право користування житлом та примусово зняти їх з реєстрації . Позивач у судовому засіданні позов підтримав частково , просить задовольнити в частині визнання відповідача такою , що втратила право користування житлом , в частині примусово зняти відповідача з реєстрації відмовився . Відповідач до суду не з»явилася , про причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зі згоди позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно РКП « Краснокутське БТІ» від 18.09.2010 р., [PERSON] є власником житлового будинку № 46 по вул. Кожушко в смт.Костянтинівка Краснокутського району Харківської області , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.09.2010 року. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2014 р. по 11 січня 2016 р. ,який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області розірваний. Від шлюбу спільних дітей не мають. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради від 12.03.2018 р., по вул.Кожушко ,46 в смт.Костянтинівка зареєстровані [PERSON] та її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON] ,2006 р., але з грудня 2015 р. вони не проживають. Актом складеним депутатом Костянтинівської селищної ради в присутності двох сусідів від 12.03.2018 р. , 03.08.2017р. підтверджується, що [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку [PERSON] , але з грудня 2015 р. не проживають. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили в судовому засіданні ,що дійсно в будинку [PERSON] його колишня дружина [PERSON] зареєстрована , а з 2015 р. вона не проживає та з позивачем не спілкується. З заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області від 01.12.2017 р. вбачається , що відповідач зобов»язувалася до 01 березня 2018 року знятися з реєстрації з будинку позивача. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч.3 ст.12 , ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вище вказаною адресою зареєстрована , але не проживає на протязі тривалого часу , добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Тому суд вважає , що позов [PERSON] законний , обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved