Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні власністю 1/2 частиною будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові шляхом надання ключів від дверей та звільнення кімнати для користування; встановити порядок користування зазначеним будинком. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що йому як власнику 1/2 частини зазначеного будинку чинить перешкоди в користуванні власністю, інший співвласник будинку [PERSON], який змінив замки і відмовляється надати ключі. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2017 року частково задоволено позов [PERSON] і зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачу 1/2 частини будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові та надати дублікат ключів від вхідних дверей будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові; встановлено порядок користування будинком №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові: виділено в користування [PERSON] житлову кімнату площею 10,9 кв.м, позначену на плані цифрою 1-5; виділено в користування [PERSON] житлову кімнату площею 8,8 кв.м, позначену на плані цифрою 1-4 та житлову кімнату площею 8,4 кв.м, позначену на плані цифрою 1-7; залишено у спільному користуванні житлову кімнату площею 18,0 кв.м та допоміжні приміщення: коридори, кухню, ванну кімнату, котельню, веранду, кладову. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду в частині визначення порядку користування житловим будинком та відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в рішенні суду зазначено номери кімнат виділених відповідачу в користування, які в технічному паспорті зазначені під іншими номерами, що в подальшому може утруднити виконання рішення суду. Також [PERSON] вважає, що визначений порядок користування призводить до порушення його прав та інтересів як співвласника, оскільки залишена в спільному користуванні житлова кімната площею 18,0 кв.м є прохідною, отже вона не зможе бути використана за своїм прямим цільовим призначенням. Крім того, відповідач посилається, що суд не врахував фактичний порядок користування житловими приміщеннями будинку, що склався, а також те, що позивач фактично у спірному будинку не проживає і не зареєстрований, має інше житло і потреби в користуванні спірним будинком для проживання не має. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено що відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком позивачу, а тому порушені права [PERSON] підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні власністю з установленням порядку користування будинку. Запропонований [PERSON] варіант виділення в користування співвласникам будинку окремих кімнат та залишення в спільному користуванні решти допоміжних приміщень не порушує права іншого співвласника і є найбільш прийнятним для захисту права кожного з співвласників на вільне володіння та користування сумісним майном. Вимоги позивача щодо звільнення відповідачем кімнати для користування є передчасними. Проте, з висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів апеляційного суду з таких підстав. Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Статтею 358 ЦК передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Відповідно до частини 3 цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо між попередніми власниками досягнуто було домовленості щодо порядку користування спільною сумісною власністю, або був договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 09 вересня 2016 року, укладеного з [PERSON], є власником 1/2 частини житлового будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові. ( а.с.5-7) Власником іншої 1/2 частини зазначеного будинку є [PERSON], проти чого сторони не заперечували. Попередніми власниками 1/2 частини будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові, до набуття його у власність [PERSON], були [PERSON] та [PERSON] Порядку користування будинком між вказаними співвласниками та [PERSON] встановлено не було. Навпаки виникав спір щодо встановлення порядку користування спільною сумісною власністю, який був предметом судового розгляду. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2015 року було частково задоволено позов [PERSON]Г.( попередній власник 1/2 будинку належного [PERSON]В.) і зобовязано [PERSON] надати [PERSON] дублікат ключів від вхідних дверей до будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові; в іншій частині позовних вимог про встановлення порядку користування будинком відмовлено. Норми ст. 358 ЦК України підлягають застосуванню у випадку досягнення згоди між співвласниками щодо володіння та розпорядження майном, а в даному випадку такої згоди не досягнуто та не існує порядку користування будинком між попередніми співвласниками з моменту набуття у власність часток. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснював про те, що не заперечує проти виділення частки будинку в натурі оскільки є така можливість, але категорично заперечує проти встановлення порядку користування будинком. В силу положень ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 розяснено, що квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи, що між співвласниками будинку позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості щодо порядку користування спільною сумісною власністю, відсутній договір між попередніми співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідченого нотаріально, відповідач категорично заперечує проти встановлення порядку користування майном та за наявної технічної можливості провести виділення часток співвласників у натурі, то вимоги позивача про виділення в користування конкретних житлових приміщень є неналежним способом захисту його прав. В звязку з викладеним, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування житловим будинком належить відмовити. Виходячи з положень ч.3 ст.303 ЦК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги. Оскільки відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування спільною сумісною власністю відмовлено, то в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю також слід відмовити. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішенням Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). По справі встановлено, що відповідач [PERSON] в будинку №11 по вул. Кривоноса в м. Чернігові проживає тривалий час, є літньою людиною та у нього встановився певний порядок користування власністю будинком, це є єдиним його житлом. [PERSON] ж став власником частини будинку лише у вересні 2016 року. При цьому позивач в даному будинку не зареєстрований і не проживає, має інше місце проживання. Усунення перешкод в користуванні власністю шляхом надання ключів від будинку порушить право [PERSON] на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування спільною частковою власністю. Апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а тому згідно з ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений останнім судовий збір в розмірі 1212 грн 64 коп. за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved