Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] предявив через суд зазначений позов до приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] на предмет відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок порушення при вчиненні нотаріальних дій вимог ст.ст. 5, 7, 43 Закону України «Про нотаріат», оскільки 29 листопада 2001 року відповідач посвідчив договір купівлі-продажу квартири №31 в будинку №20-А у м. Дніпропетровську, що належала згідно свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року неповнолітньому позивачу, його матері [PERSON] і брату [PERSON], за довіреністю від 26 жовтня 2001 року, оформленою від імені неповнолітнього позивача без встановлення його особи і на підставі неіснуючого рішення виконкому Кіровської райдари м. Дніпропетровська від 16 листопада 2001 року №301/19 «Про продаж квартири [PERSON]С.», у зв?язку з чим в подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року договір купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним, в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири [PERSON] [PERSON] відмовлено, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2011 року у вилученні квартири у [PERSON] відмовлено, так само відмовлено і в позові до [PERSON] про стягнення з нього вартості 1/3 частини квартири рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року, а також до виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про стягнення з місцевого бюджету вартості частини квартири згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 липня 2006 року в сумі 64207,30 грн., у зв?язку з чим він позбавлений і єдиного житла, і можливості отримати кошти за останнє в розмірі вартості 1/3 частини з вини нотаріуса, який незаконно посвідчив вказані угоди з відчуження житла неповнолітнього, тому позивач просив суд стягнути з приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду в сумі 64207,00 грн. В судовому засіданні позивач, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, направивши письмові заперечення, у яких позов не визнав в повному обсязі з тих підстав, що посвідчені ним довіреності за якими посвідчений договір купівлі-продажу 29 листопада 2001 року скасовані не були, сторонами угоди подано рішення виконкому про дозвіл на відчуження квартири та розрахунок проведений повністю під час укладення угоди, тому нотаріус не несе відповідальності, якщо особа, що звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подав неправдиву інформацію та недійсні або підроблені документи, у зв?язку з чим відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позовів в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її синам [PERSON] і неповнолітньому на той час [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року. 29 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири між продавцями [PERSON], [PERSON], від імені яких діяв за дорученням від 26 жовтня 2001 року [PERSON], а також [PERSON], від імені якого діяв на підставі доручення [PERSON] та покупцем [PERSON] (а.с.7,8). При оформленні вказаного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] в нотаріальну контору нотаріусу подано рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 листопада 2001 року №301/29 про надання [PERSON] згоди на продаж спірної квартири від імені неповнолітнього [PERSON], проте таке рішення фактично не приймалось, а інше рішення виконкому про надання згоди [PERSON] на продаж спірної квартири від 21 грудня 2001 року було скасовано рішенням Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради ХХІV скликання Х сесії від 06 серпня 2004 року №154/04 за протестом прокурора, як прийняте на підстав підроблених документів. Зазначені обставини встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року, яке стало остаточним у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, визнання права власності та стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с.17-18). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2007 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, визнання права власності, виселення, вирішення питання реєстрації в квартирі, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми скасовано; задоволено частково позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] і визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29 листопада 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]; в задоволенні решти позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 10 січня 2002 року, визнання права власності, виселення, вселення, вирішення питання реєстрації в квартирі, стягнення сум відмовлено. В решті рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2007 року, залишене без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2008 року, в частині відмови [PERSON] у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 лютого 2001 року, перевід прав покупця, виселення, вселення, вирішення питання реєстрації в квартирі, а також рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2008 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору майнового найму [ADDRESS], стягнення плати за договором найму і за комунальні послуги, залишене без змін ухвалою Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року (а.с.17-18). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2014 року, що набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення вартості квартири (а.с.70-71). Вказаним рішенням встановлено, що «…в матеріалах справи є розписки від 30 листопада 2001 року, складені від імені [PERSON], яка також діяла в інтересах малолітнього [PERSON], та від імені [PERSON], згідно яких [PERSON] отримала від продажу спірної квартири кошти в сумі 21200,00 грн., які вона отримала за себе та за свого неповнолітнього на той час сина [PERSON], а [PERSON] отримав за свою частину квартири 10000,00 грн. Вказані розписки не були визнані недійсними, а тому вони є чинними й на теперішній час. Таким чином, фактично позивачі вже отримали кошти за належну їм квартиру, у зв?язку з чим у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачки вартості квартири [ADDRESS] в сумі 192622,00 грн. на підставі ст.ст. 48, 440 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на час виникнення спору...». У звязку з тим, що у даній справі беруть участь особи, які брали участь у розгляді місцевими судами вказаних справ, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і стосовно яких встановлені обставини недійсності договору купівлі-продажу 29 листопада 2001 року спірної квартири і отримання продавцями за продаж квартири суми в розмірі 30210,00 грн., ці рішення суду мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на час укладення 29 листопада 2001 року оспореної угоди купівлі-продажу квартири, шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі. Статтею 28 Закону у цій редакції передбачено, що для забезпечення відшкодування заподіяної шкоди протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 24 цього Закону, приватний нотаріус зобов'язаний укласти з органом страхування договір службового страхування або внести на спеціальний рахунок у банківську установу страхову заставу. Страхова сума або страхова застава встановлюються у розмірі стократної мінімальної заробітної плати. У разі витрачання коштів на відшкодування заподіяної шкоди приватний нотаріус зобов'язаний протягом одного року поповнити страхову заставу до встановленого розміру. Розмір заподіяної шкоди визначається за згодою сторін або в судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 440 ЦК УРСР, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин 29 листопада 2001 року, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 440 ЦК УРСР шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, дії відповідача при посвідченні договору купівлі-продажу 29 листопада 2001 року незаконними не визнані, відповідні вимоги позивачем не заявлялися, а вказана угода визнана судом недійсною відповідно до ст. 48 ЦК УРСР з підстав недодержання вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» у зв?язку з наданням нотаріусу рішення виконкому про дозвіл на продаж квартири, яке у дійсності не приймалося, а не з підстав укладення угоди неповнолітньою особою, недієздатною чи особою, яку нотаріусом не встановлено згідно ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат». При цьому, преюдиціними судовими рішеннями встановлено, що продавці [PERSON] від свого імені і від імені неповнолітнього [PERSON], а також [PERSON] кошти у розмірі ринкової вартості квартири в сумі 30210,00 грн. отримали, довіреності від 29 травня 2001 року та 26 жовтня 2001 року, посвідчені відповідачем, на підставі яких укладалась спірна угода недійсними не визнані і протягом строку дії не скасовані, а відтак, за розгляду справи судом не встановлена вина нотаріуса у заподіянні шкоди, неправомірність його дій, а так само безпосередній причинний зв?язок між діями відповідача та шкодою, зважаючи на отримання продавцями спірної квартири коштів за її продаж з урахування тих обставин, що мати позивача - [PERSON] діяла при отриманні коштів за квартиру як законний представник свого неповнолітнього сина, тому належить визнати, що позивачу сплачені кошти за частку у праві власності на квартиру. Доводи позивача про те, що нотаріус в порушення вимог ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні довіреності від 26 жовтня 2001 року на розпорядження квартирою №31 по вул. Будівельників, 20-А у м. Дніпропетровську не витребував документ, що підтверджує право власності на цю квартиру, діючи таким чином незаконно, суд до уваги не приймає, оскільки посвідчення довіреності відповідно до ст. 64, 65 ЦК УРСР не вимагало представлення правовстановлюючих документів на обєкт щодо якого уповноважувалась на представництво особа, як і не вимагав цього Закон України «Про нотаріат», а ст. 55 цього Закону передбачала подання нотаріусу правовстановлюючих документів на нерухоме майно виключно при посвідченні угоди з відчуження такого майна. Також суд звертає увагу, що при вирішенні спору підлягають застосуванню норми матеріального закону, які були чинними і регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення, тобто станом на 29 листопада 2001 року, а не ті, які є чинними на час звернення до суду, зокрема, і норми ст. 1166 ЦК України на підставі яких звернувся позивач. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозвязку на предмет належності, допустимості, достатності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. За правилами с. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на позивача та враховуючи що останній при подачі позову судовий збір не сплатив, останній підлягає стягненню при ухваленні рішення в сумі 642,07 грн. (64207,00 х 1% = 642,07 грн.).

Outcome: dismissed