Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача аліментів на його утримання в розмірі 1/8 частини всіх видів доходів щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 18 січня 2002 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2017 року їх шлюб було розірвано та стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти в розмірі ј частини всіх видів доходів на утримання спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Відповідач проживає з іншим чоловіком у м. Добропілля та займається підприємницькою діяльністю, має у власності Ѕ частину магазину «Канцтовари». В 2007 році [PERSON] потрапив в аварію та отримав множинні тілесні ушкодження. З 07 липня 2016 року йому була встановлена 2 група інвалідності, а з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2020 року йому встановлено третю групу інвалідності. Зазначив, що часто проходить стаціонарне лікування. Комісією МСЕК визначено, що йому показана праця в спеціально створених умовах для інвалідів. Через стан здоров`я не може знайти добре оплачувану роботу. Отримує тільки пенсію по інвалідності, яка з вересня 2018 року по лютий 2019 року становить 726 грн. 748,50 грн. [PERSON] вказує, що є інвалідом та має мінімальний дохід, з якого сплачує комунальні платежі та аліменти на утримання сина, а йому ще потрібні гроші на лікування. Проте, колишня дружина займається підприємницькою діяльністю, працює та отримує дохід, але матеріальної допомоги йому не надає. 21 травня 2019 року від відповідачки [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву разом з заявою про визнання поважними причин пропуску строку на подання відзиву та доказів до нього, мотивуючи заяву тим, що позовну заяву з додатками не отримувала, а ознайомилася з нею на початку квітня 2019 року в приміщенні суду, а також у зв`язку з тривалим надходженням відповідей на запити з різних інстанцій. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку на подання відповідачем відзиву на позовну заяву. У відзиві відповідачка по суті позовних вимог зазначила, що позов не визнає в повному обсязі, оскільки він є безпідставним. Так, право на утримання (аліменти) має один з подружжя, який є непрацездатним та не забезпечений прожитковим мінімумом, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вказала, що вона є матір`ю двох дітей [PERSON] , 1995 року народження, та малолітнього сина [PERSON] , 2010 року народження, з яким і проживає за місцем реєстрації. Посилання позивача на зайняття нею підприємницькою діяльністю є нікчемними, оскільки таку діяльність нею припинено з 20 червня 2018 року. [PERSON] працює в ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» прийомоздавальником вантажу та багажу та отримує в середньому за І квартал 2019 року до виплати заробітну плату в розмірі 4823 грн. на місяць. З відповідача примусово стягуються аліменти, які в середньому з липня 2018 року по квітень 2019 року становлять 644 грн. Щодо орендної плати за магазин, то повідомляє, що наразі відсутні бажаючі орендувати певну частину даного приміщення в зв`язку з наявним спором з позивачем щодо фактичного використання поділеного та невиділеного в натурі магазину. Щодо матеріального стану позивач зазначила, що проживає в двокімнатній квартирі, за яку сплачує самостійно комунальні платежі. На її утриманні перебуває малолітній син, задоволення матеріальних потреб якого забезпечує вона самостійно. Зазначила, що на її частковому утриманні перебувають пенсійного віку батьки, оскільки батько є інвалідом ІІ групи, та вимушений безперервно приймати недешеві ліки. А мати також страждає на серцево-судинну недостатність. На підтримку батьків вона вимушена витрачати близько 1000-2000 грн. Крім того, вона має боргові зобов`язання в розмірі 1200 доларів США, які вона взяла у борг для оплати навчання старшого сина [PERSON] , який навчається на денній формі навчання, та з вересня 2017 року навчається на контрактній основі. Крім того, всупереч наданої позивачем інформації, його дохід у березні квітні 2019 року збільшився та становив 2702, грн., тобто забезпечують йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Також, позивач зазначила, що відповідачем восени 2018 року було за домовленістю продано автомобіль, придбаний у шлюбі, за 4000 доларів США, від продажу якого вона не отримувала коштів. 28 травня 2019 року від позивача надійшли до суду пояснення на відзив на позовну заяву, відповідно до яких він сумнівається, що відповідач здає в оренду Ѕ частину магазину без отримання за це орендної плати; вважає сумнівними ті факти, що вона допомагає матеріально батькам, та брала у борг кошти на оплату навчання сина, оскільки той сплачував за навчання за рахунок отриманих від продажу автомобіля SKODA OCTAVIA. Зазначив, що постійно проживає в м [ADDRESS] а в [ADDRESS] Добропіллі лише зареєстрований. Відповідачкою заподіяно йому тілесні ушкодження, що похитнуло його здоров`я. Відповідачка забороняє йому бачитись із сином. Після розлучення в нього нічого не залишилося, окрім обов`язку сплати аліментів. Відповідачкою 24 червня 2019 року надано до суду заперечення на пояснення на відзив, відповідно до яких позивач не приймає участі у підтриманні магазину в належному стані та не шукає компромісів щодо порядку його використання сторонами. А отже позивач не знає, які саме в відповідачки домовленості з орендарем. Позивач не мав жодного відношення до фінансових витрат на оперування та післяопераційну реабілітацію батька відповідачки. Від продажу автотранспортного засобу син позивачки отримав лише 1000 [NUMBER] США. Проте, коштів відповідачки бракувало для навчання сина, проходження практики в країнах світу, оплати місця проживання та забезпечення інших його потреб, а [PERSON] у цьому ніякої участі не приймав. У зв`язку з чим, кошти отримані від магазину вона була вимушена витрачати на сина, через що стан магазину погіршився. Зауважила, що позивач отримує пенсію у розмірі, який забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, що втратили працездатність, а суми наведені у довідці ПФУ, наданій позивачем, зазначені вже за вирахуванням аліментів на дитину у розмірі ј частки. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Проте, надав суду заяву про розгляд справи без його участі в присутності його представника [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився. Проте, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Однак надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Щодо позовних вимог заперечила в повному обсязі з посиланням на відзив на позовну заяву та додані до нього документи. Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень частини 2\~статті 247 ЦПК\~України, \~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.ст.\~81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~з 18\~січня 2002\~року перебував\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про одруження серії [NUMBER] , виданого 18 січня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області. (а.с.11) Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 червня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано, а також стягнуто з [PERSON] на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.12-15) Позивачем [PERSON] отримано інвалідність ІІ групи загального захворювання, яку встановлено йому 07 липня 2016 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії [NUMBER] від 07 липня 2016 року. (а.с.16-18) Однак, під час повторного огляду МСЕК 08 серпня 2017 року, позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання строком до повторного огляду 08 серпня 2020 року (а.с.19) Отже, судом встановлено, що інвалідність [PERSON] отримано саме під час перебування його у шлюбі з [PERSON] Матеріалами справи підтверджується, що позивач протягом 2016-2018 років дійсно чотири рази (08 листопада 2016 року - 17 листопада 2016 року; 29 травня 2017 року 07 червня 2017 року; 17 квітня 2018 року 30 квітня 2018 року; 21 листопада 20118 року 06 грудня 2018 року) перебував на стаціонарному лікуванні. (а.с.24-27) Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 30 серпня 2017 року з терміном дії до 01 вересня 2020 року, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання. (а.с.9) Частиною другою статті 75 СК України встановлено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц. Отже, законодавець встановлює умови, за яких виникає право на утримання після розірвання шлюбу: 1) настання непрацездатності обчислюється часом перебування в шлюбі та завершується після спливу одного року після його розірвання; 2) особа повинна потребувати матеріальної допомоги; 3) колишній чоловік, дружина може надавати таку допомогу. Період шлюбу розпочинається з дати його реєстрації, яка підтверджується Свідоцтвом про шлюб (ст. 27 СК України). Момент припинення шлюбу обраховується наступним чином: у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу; у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ст. 114 СК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] працевлаштована та її сукупний дохід за перший квартал 2019 року становив 24029,84 грн. Твердження позивача про те, що відповідач отримує дохід від підприємницької діяльності, спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких 20 червня 2018 року ФОП [PERSON] припинила підприємницьку діяльність. (а.с.67) Відповідачкою не доведено доказами факту надання матеріальної допомоги батькам, а довідки про їхні доходи та медичні довідки про стан їхнього здоров`я не є доказами витрат [PERSON] на їх утримання або надання допомоги. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року 1497 гривень, з 1 липня 1564 гривні, з 1 грудня 1637 гривень. Як вбачається з довідок Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 22 лютого 2019 року (а.с.28, 30), 24 травня 2019 року (а.с.94), 08 липня 2019 року (а.с. 125) та узгоджується з розрахунком від 18 квітня 2019 року Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби по аліментним зобов`язанням [PERSON] (а.с.71-72), позивач перебуває на обліку в Управлінні ПФУ Добропільське об`єднане управління ПФУ та отримує пенсію, яка до 01 грудня 2018 року становила 1452,00 грн., а з 01 грудня 2018 року по червень 2019 року становить 1497 грн. Таким чином, розмір пенсії [PERSON] забезпечує йому встановлений законодавством прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. А посилання позивача на те, що розмір його доходу не відповідає прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не відповідає дійсності, оскільки Пенсійний фонд на виконання рішення суду від 29 червня 2017 року в примусовому порядку перераховує ј частину доходу (аліментні зобов`язання) на користь відповідача на утримання їх спільного малолітнього сина, за якими в позивача станом на вересень 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 1511,19 грн., яку також ПФУ паралельно з щомісячними платежами стягував до повного погашення заборгованості, у зв`язку з чим до сплати [PERSON] залишалась сума, менша за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Проте, судом береться до уваги загальна сума пенсійних нарахувань, а не та, яка підлягає до виплати, після відрахування аліментних зобов`язань. Посилання [PERSON] на те, що позивач отримує адресну допомогу, як внутрішньо переміщена особа, яка тимчасово зареєстрована у [ADDRESS] (а.с.91), не знайшли свого підтвердження, оскільки УСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради надано відповідь, що з 01 січня 2019 року і по теперішній час [PERSON] за її призначенням до управління не звертався. Крім того, доводи сторін щодо отримання доходу від використання майна, а саме магазину «Канцтовари», не впливають у даному випадку на вирішення спору, оскільки рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року поділено спільне сумісне майно колишнього подружжя у вигляді вбудованого приміщення магазину, зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,7 кв.м., визнавши за сторонами по Ѕ частині магазину, однак сторонами не доведено отримання доходу від такої діяльності, хоча обидві сторони мають на то рівні права. З аналізу вищенаведеного, суд приходить до висновку, що хоча позивачем отримано інвалідність під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, яка має змогу надавати [PERSON] матеріальну допомогу, проте розмір доходу позивача забезпечує йому мінімальний прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. А оскільки відсутність хоча б однієї з умов для стягнення аліментів на утримання одного з подружжя суперечить вимогам ст.ст. 75-76 СК України, тому суд приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання чоловіка задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed