Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, посилаючись на те, що 11 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №МL-501/168/2006, за умовами якого останній було надано кредит на купівлю нерухомого майна у розмірі 65000,00 доларів США, строком до 11 липня 2021 року зі сплатою 15% вартості нерухомого майна у відповідності до договору купівлі-продажу, а також договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт») №501/567/06/1. 11 липня 2006 року з метою забезпечення зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року, між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки №1556, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м., яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. 11 липня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1549. 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договору відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором №МL-501/168/2006 не виконала, то у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 303553,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 січня 2015 року еквівалентно 4787417,78 грн. Позивачка зазначала, що постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018року по справі №2/1521/23/12 з [PERSON] та [PERSON] було стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року в розмірі 4787417,78 грн. Вказувала, що вона, як переможець електронних торгів, які відбулися 23 листопада 2020 року в порядку реалізації арештованого майна, набула право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. 11 грудня 2020 року їй було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 липня 2006 року, реєстрацийний номер майна 12152969, номер запису: 62, в книзі: 30 допк -182. Стверджувала, що після придбання квартири, їй стало відомо, що в квартирі зареєстровані та продовжують проживати без належних правових підстав колишня власниця квартири, відповідачі по справі. На її письмову вимогу про звільнення приміщення та зняття з реєстрації, останні звільнили спірну квартиру у добровільному порядку, але відмовляються знятися з реєстрації. Відповідно до відомостей №Б5-278176-ф/л від 21 грудня 2020 року в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказувала, що в порушення вимог п.5.2 договору іпотеки від 11 липня 2006 року реєстрація зазначених осіб була здійснена після укладення договору іпотеки від 11 липня 2006 року. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири [ADDRESS] , позивачка просила суд визнати [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 50-51). Ухвалою суду від 21 липня 2021 року строк підготовчого провадження по справі було продовжено (а.с. 108-109). Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації (а.с. 137-139). Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 156-157). Представник позивачки, діюча за ордером від 01 березня 2021 року та договором про надання правової допомоги від 18 лютого 2021 року в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про підтримання позовних вимог та просила суд розглянути справу без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі (а.с.31,-32,37,162). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 167, 168, 169). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше представник Служби у справах дітей Одеської міської ради надав письмові пояснення по справі та просив суд розглянути справу за його відсутності (а.с. 175, 176-177). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що 11 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №МL-501/168/2006, за умовами якого останній було надано кредит на купівлю нерухомого майна у розмірі 65000,00 доларів США, строком до 11 липня 2021 року зі сплатою 15% вартості нерухомого майна у відповідності до договору купівлі-продажу, а також договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт») №501/567/06/1. 11 липня 2006 року з метою забезпечення зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року, між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки №1556, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м., яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. 11 липня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1549 (а.с. 20-27). 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договору відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018року по справі №2/1521/23/12 з [PERSON] та [PERSON] було стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг» заборгованість за кредитним договором №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року в розмірі 4787417,78 грн. (а.с. 6-13). Встановлено, що 23 листопада 2020 року квартира [ADDRESS] була реалізована на електронних торгах, яку придбала про що було складено акт про реалізацію предмета іпотеки від 09 грудня 2020 року ВП №60484478 (а.с. 17-19). З змісту акту про реалізацію предмета іпотеки від 09 грудня 2020 року ВП №60484478 вбачається, що позивачка, як переможець електронних торгів, які відбулися 23 листопада 2020 року в порядку реалізації арештованого майна, набула право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. Судом встановлено, що 11 грудня 2020 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. (а.с. 15). Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею 44,2 кв.м. було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 липня 2006 року, реєстраційний номер майна 12152969, номер запису: 62, в книзі: 30 допк -182 (а.с. 30). Відповідно до відомостей №Б5-278176-ф/л від 21 грудня 2020 року в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 2020 року позивачці [PERSON] , зареєстровані відповідачі у справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Встановлено, що реєстрація відповідачів в спірній квартирі в порушення вимог п.5.2 договору іпотеки від 11 липня 2006 року була здійснена після укладення договору іпотеки від 11 липня 2006 року. 15 грудня 2020 року на адресу відповідачів були направлені листи - вимоги про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 34, 35, 36). Встановлено, що відповідачі у справі добровільно звільнили квартиру [ADDRESS] , але знятися з реєстрації за вказаною адресою відмовляются. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. З матеріалів справи вбачається, що право відповідачів на користування спірною житловою площею виникло за згодою колишнього власника квартирою. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачка, як власник квартири [ADDRESS] , має право вимагати визнання відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника квартири. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачі втратили право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] , оскільки їх право користування вказаною квартирою припинилося з припинення права власності колишнього власника даної квартири [PERSON] . Своєю реєстрацією у квартирі позивачки, останні обмежують її право власності. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачів справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку. Що стосується позовних вимог щодо визнання [PERSON] , [INFO] втратившим права користування квартирою [ADDRESS] , то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно з ч.2 ст.18 другою Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Частинами 7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, у Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, і при вирішенні питання про позбавлення права користування житлом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту постанови Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04 липня 2018 року вбачається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Крім того, Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Суд також приймає до уваги і лист органу опіки та піклування Малиновської РА ОМР від 13 грудня 2021 року про неможливість надати висновок, оскільки за місцем реєстрації ніхто не відчиняє (а.с.). Суд вважає, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом. Тому в частині позовних вимог про визнання втратившим право користування житловою площею неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідачами по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: partial