Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не є членами сім`ї позивача. Покликаючись на те, що у зв`язку з набуттям позивачем у власність квартири [ADDRESS] право користування відповідачів указаним житловим приміщенням припинилось, [PERSON] просила суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідачі відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подали. Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, заяв про розгляду справи за їхньої відсутності до суду не подали. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу квартири 28 лютого 2018 року, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), позивач у справі придбала квартиру [ADDRESS] (а. с. 6). Цього ж дня за [PERSON] було зареєстровано право власності на указаний об`єкт нерухомості (а. с. 9). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 14 лютого 2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Водночас суд не бере до уваги дані щодо реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМУ в м. Києві та Київській області (а. с. 12-14, 64-67), оскільки ця інформація надана станом на 03 грудня 2004 року та 21 вересня 2010 року відповідно. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №569/1478/18 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, власник житла вправі вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, право члена сім`ї власника на користування жилим приміщенням є сервітутним правом, яке відповідно до сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно та припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, виникнення прав членів сім`ї власників квартири на користування нею та обсяг цих прав залежать від наявності у власників квартири права власності на неї, а припинення права власності на квартиру припиняє право членів сім`ї колишнього власника на користування цією квартирою. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, [PERSON] спільним побутом із ними не пов`язана, а тому право користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] квартирою [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №766/12748/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі №686/11782/17-ц. Водночас суд відмовляє позивачеві у задоволенні її позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , позаяк в матеріалах справи відсутні докази, які б засвідчували те, що місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване у згаданому житлі. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково та визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial