Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У березні 2018 року Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , зазначаючи, що 01.10.2008 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 4216-011/08Р, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,49% річних з кінцевим терміном повернення до 01.10.2033 року. Зобов`язання [PERSON] були забезпечені шляхом укладання між ПАТ «Правекс-Банк» та [PERSON] договору поруки від 01.10.2008 року № 4216-011/08Р, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість, розмір котрої станом на 02.02.2018 року становить 82043,43 доларів США, що складається з: 37907,93 доларів США - заборгованості за кредитом; 20674,86 доларів США - заборгованості за відсотками; 6769,64 доларів США - пені за несвоєчасне погашення кредиту; 16691,30 доларів США - пені за несвоєчасне погашення відсотків. Враховуючи викладене, ПАТ «Правекс-Банк» просило стягнути на його користь з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 58582,79 доларів США, що складається з: 37907,93 доларів США - заборгованості за кредитом; 20674,86 доларів США - заборгованості за відсотками і судові витрати у справі. 25.09.2018 року за результатами розгляду справи судом було ухвалено заочне рішення (а.с. 105-106 т. 1). Ухвалою суду від 23.11.2020 року за заявою представника відповідача [PERSON] , адвоката Стрижака Є.Ю. заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2020 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 145 т. 1). В судовому засіданні представник позивача Муравський В.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Стрижак Є.Ю. в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначаючи, що відповідачами на погашення заборгованості загалом було сплачено 76143,00 доларів США, у зв`язку з чим вони вважають свої зобов`язання перед позивачем виконаними. Однак відповідно до розрахунків позивача сума, що була погашена відповідачами, становить лише 49514,00 доларів США. Однак позивачем на підтвердження позовних вимог не було надано ані виписки по рахунку, ані квитанцій чи інших платіжних документів, які б правдиво відображали стан рахунку та повернення коштів позичальником. Натомість, позивачем було надано лише власні розрахунки, які жодним чином не свідчать про рух грошових коштів по рахунку відповідача. Крім того, на початку 2014 року позивач вже звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за цим кредитним договором, однак ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2014 року позов АКБ «Правекс-Банк» було залишено без розгляду. Представник відповідача зазначив, що, звернувшись до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про дострокове повернення кредиту, Банк в односторонньому порядку змінив порядок і строк виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим позивач втратив право нараховувати відсотки позичальнику у відповідності до процентних ставок, визначених кредитним договором, а мав лише право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статі 625 ЦК України. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, оскільки позов Банку залишено без розгляду у 2014 році, а з цим позовом до суду позивач звернувся лише 14.03.2018 року. У зв`язку з викладеним, представник відповідач просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити позивачеві у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Клещ О.В. надала на адресу суду заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності з тих самих підстав, що й представник відповідача Стрижак Є.Ю. (а.с. 219-221 т. 1). Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача Телепей Л.О., дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.10.2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 4216-011/08Р, відповідно до умов якого Банк надав відповідачеві кредит у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,49% річних з кінцевим терміном повернення до 01.10.2033 року (а.с. 9-21). Зобов`язання позичальника [PERSON] були забезпечені шляхом укладання між ПАТ «Правекс-Банк» та відповідачем [PERSON] договору поруки від 01.10.2008 року № 4216-011/08Р, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом (а.с. 22-23). Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості у позичальника станом на 02.02.2018 року наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 82043,43 доларів США, що складається з: 37907,93 доларів США - заборгованості за кредитом; 20674,86 доларів США - заборгованості за відсотками; 6769,64 доларів США - пені за несвоєчасне погашення кредиту; 16691,30 доларів США - пені за несвоєчасне погашення відсотків (а.с. 34-39 т. 1). Водночас, відповідно до наданих представником відповідача [PERSON] , адвокатом Стрижаком Є.Ю. копій квитанцій про погашення позичальником заборгованості за кредитом, Банком не було враховано у своєму розрахунку заборгованості платежі [PERSON] за період з 17.06.2013 року по 16.09.2013 року на загальну суму 7615,00 доларів США (а.с. 201-203 т. 1). Крім того, судом встановлено, що АКБ «Правекс-Банк» вже звертався до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4216-011/08Р від 01.10.2008 року (справа № 2-1022/11, провадження № 2/199/14/14) і ухвалою суду від 23.01.2014 року позов АКБ «Правекс-Банк» до [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 210 т. 1). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 (14-10цс18) дійшла такого висновку. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, звернувшись до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання і з цього часу право ПАТ «Правекс-Банк» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. Однак встановити дату звернення АКБ «Правекс-Банк» з позовом до відповідачів до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська не видається можливим у зв`язку зі знищенням матеріалів справи за спливом строку зберігання (а.с. 211 т. 1). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнім проценти за кредитним договором нараховані позичальнику до лютого 2018 року. Дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог Банку необхідно відмовити, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що у відповідачів наявна непогашена заборгованість за кредитним договором. Так, позивачем не враховано платежі відповідачів на суму 7615,00 доларів США, а розрахувати, чи наявна або відсутня заборгованість за кредитом самостійно та віднести платежі на суму 7615,00 доларів США на погашення тіла кредиту чи відсотків, суд позбавлений можливості з огляду на відсутність відомостей про дату звернення Банку з позовом до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, що є датою, з якої позивач втратив право нараховувати позичальнику відсотки за кредитом, та з огляду на відсутність відомостей про розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками на час звернення Банку з позовом до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Таким чином, встановити наявність чи відсутність заборгованості за кредитом станом на час розгляду справи не видається можливим. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову ПАТ «Правекс-Банк». Стосовно заяв представників відповідачів про застосування до вимог позивача строку позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, позивач вже звертався до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором і ухвалою суду від 23.01.2014 року позов АКБ «Правекс-Банк» до [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду за заявою позивача. Натомість, з цим позовом до суду позивач звернувся лише 05.03.2018 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. Однак суд не приймає до уваги заяви представників відповідачів про застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки наявні самостійні підстави для відмови позивачеві у задоволенні позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову, судові витрати останньому не відшкодовуються. Відповідачами вимоги про відшкодування понесених судових витрат не заявлялися.

Outcome: dismissed