Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони від шлюбу, який був розірваний рішенням суду від 25 квітня 2012 року, мають двох неповнолітніх дітей, які в цей час проживають окремо від матері разом з позивачем. Відповідачка недобросовісно ставиться до своїх материнських обов'язків щодо утримання та виховання дітей, веде аморальний спосіб життя, аліменти, які стягуються на її користь на утримання дітей, витрачає на алкогольні напої. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визначити місцем проживання дітей за місцем проживання їх батька. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у позові. Представник органу опіки та піклування Сакської РДА у судовому засіданні просила суд позов задовольнити. У судовому засіданні [PERSON] в якості свідка пояснив суду, що позивач є його сином. До розірвання шлюбу сторони у справі разом з дітьми проживали в його будинку у селі Сизівка Сакського району. Після розірвання шлюбу, відповідач разом з дітьми виїхала на постійне місце проживання у мешкання своєї матері в селі Кіровське Чорноморського району АР Крим. Взимку 2012-2013 років син привіз дітей до себе. У вересні 2013 року відповідач зі скандалом забрала дочку [PERSON], яка до цього часу проживає з матір'ю. Їх син [PERSON] залишився проживати з позивачем. На думку свідка, відповідач не здатна утримувати та виховувати дітей, оскільки веде аморальний спосіб життя, не працює, зловживає алкогольними напоями. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов до наступних висновків. За положеннями ч.1 ст. 11 і ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За положеннями принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом встановлено, що рішенням Сакського міськрайонного суду АР Крим від 25 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами був розірваний (а.с.8). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.6,7). Згідно зі ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ст. 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 ст. 19 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок Сакської РДА від 05 грудня 2013 року щодо доцільності визначення місця проживання дітей з батьком суд вважає недостатнє обґрунтованим. Так, у висновку йдеться про те, що позивач працевлаштований та має стабільний заробіток. Разом з тим, таки доводи спростовуються як поясненнями позивача так і матеріалами справи. Зокрема, вбачається, що позивач офіційно не працевлаштований, має мінливий дохід, тому за рішенням суду з нього були стягнути аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі. Також не проведено обстеження умов проживання відповідача, не надана оцінка її вагітності та перебування у лікарні у зв'язку з пологами з 27 листопада 2013 року по 06 грудня 2013 року (а.с.29). Не відповідає обставинам справи і посилання у висновку на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги дітям, оскільки за рішенням суду саме позивач зобов'язаний сплачувати аліменти позивачу на утримання дітей у розмірі 900 гривень щомісячно. Однак, із пояснень позивача вбачається, що з січня 2012 року він відмовляється сплачувати аліменти, незважаючи на те, що заборгованість по несплаченим аліментам становить більше 20000 гривень. При таких обставинах, суд не погоджується з висновком Сакської РДА, оскільки він зроблений без урахування викладених фактів та не може безумовно підтвердити неможливість проживання дітей за місцем проживання матері, а також відсутність у неї бажання утримувати та виховувати дітей. Доводи позивача про те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, аліменти, які стягуються на її користь на утримання дітей, витрачає на алкогольні напої суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини належними та допустимими доказами не підтверджені. Пояснення свідка [PERSON] з приводу негативної поведінки відповідача, її ухилення від виховання дітей суд оцінює критично, оскільки свідок та відповідач перебувають у неприязних стосунках, що підтверджується вироком Сакського міськрайонного суду АР Крим від 08 листопада 2013 року. Не може бути підставою для задоволення позову і посилання позивача на наявність у відповідача кредитної заборгованості, оскільки в матеріалах справи немає доказів щодо доходів, отриманих сторонами за певний період, тому суд не може врахувати їх майновий стан як один з критеріїв оцінки неможливості відповідача виховувати своїх дітей. До того ж, позивач і сам визнав, що має заборгованість по несплаченим аліментам за 2 роки на суму більше 20000 гривень. Таким чином, під час розгляду справи, суду не доведено виключних обставин, при наявності яких діти може бути розлучені зі своєю матір'ю. Враховуючи викладене, не ставлячи під сумнів права та обов'язки батька та його бажання виховувати дітей особисто, та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, вік дітей, суд дійшов висновку про відмову у позові. На підставі статей 160,161 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed