Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, посилаючись на ст.ст. 22 ч. 1, 536, 1048 ч. 1, 1166, 321 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь 32411,26 грн. процентів за користування чужими коштами. На обґрунтування своєї вимоги послався на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22.08.2011 року, зокрема, стягнуто з [PERSON] на його користь 130806,19 грн., що становить ? частку від 261612,39 грн., які були спільним майном подружжя і були використані відповідачем без його згоди. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.05.2012 року, яке набрало законної сили, вказане вище рішення суду в частині стягнення з [PERSON] 130806,19 грн. залишено без змін. 10.01.2014 року державним виконавцем Квашинською З.Л. відкрито виконавче провадження, проте відповідач коштів не повернула. Оскільки остання тривалий час користується чужими (його) грошовими коштами, а такі з часом значно знецінилися, позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування цими коштами. У своєму письмовому запереченні відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у даному випадку між нею та відповідачем жодних договірних відносин немає. Шлюбний договір між ними не укладався, рішенням суду не встановлювався розмір відсотків, які вона повинна сплачувати відповідачеві. ЇЇ зобовязання перед відповідачем про сплату на його користь коштів в сумі 130806,19 грн. виникли на підставі рішення суду, а не у звязку із невиконанням нею договору позики чи будь-якого іншого договору. Крім того, виконавче провадження з виконання рішення суду, яким були стягнуті спірні кошти, вже завершене. З огляду на наведене вважає позовні вимоги безпідставними. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовних вимог не визнали, посилаючись на те, що виконавче провадження з виконання рішення суду, згідно з яким з неї було стягнуто кошти в сумі 130806,19 грн. на даний час завершене. Це рішення не вдалося виконати з вини позивача, так як він не допустив державного виконавця до їх спільної квартири, у якій знаходиться її майно. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у позові з огляду на таке. Судом установлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22.08.2011 року, зокрема, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 130806,19 грн., що становить ? частку від 261 612,39 грн., які були спільним майном подружжя і були використані [PERSON] без згоди [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.05.2012 року, яке набрало законної сили, зазначене рішення місцевого суду в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 130806,19 грн. залишене без змін. Постановою головного державного виконавця Квашинської З.Л. від 10.01.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-381/11, виданого 27.06.2012 року Червоноградським міським судом Львівської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 130806,19 грн. боргу. У звязку з неможливістю виконання цього рішення постановою державного виконавця від 20.10.2014 року виконавчий документ повернуто стягувачеві. У звязку з невиконанням відповідачем рішення суду в частині сплати на його користь 130806,19 грн. позивач звернувся до суду з цим позовом. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Згідно з першим реченням ч. 2 ст. 368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів міністерства юстиції України. Статтею 382 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню. Згідно з ч. 6 ст. 11 ЦК України (далі ЦК) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Ураховуючи відсутність акта цивільного законодавства, відповідно до якого рішення суду про стягнення коштів з одного із колишнього подружжя на користь іншого породжувало б між ними цивільні права та обовязки, та те, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків є лише судові рішення про зміну правовідносин, заснованих на цивільно-правових договорах, слід зазначити, що з рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22.08.2011 року, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 130806,19 грн. цивільні права та обовязки не виникли. За таких обставин невиконання відповідачем з тих чи інших причин цієї частини рішення суду не порушує цивільного права позивача, а отже, не є підставою для його судового захисту на підставі ч. 1 ст. 22 ЦК. Помилковим є й посилання позивача на ч. 1 ст. 536, ч. 1 ст. 1048, ст. 1166 ЦК, оскільки нормами зазначених перших двох статей урегульовано договірні відносини, а третьої відносини, що виникають з деліктів, що є взаємовиключним та не повязане з виконанням рішення суду. Не розповсюджуються на спірні відносини й положення ст. 321 ЦК (непорушність права власності), так як таке у позивача на спірні кошти не виникало.

Outcome: dismissed