Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить вищевказана квартира. У вказаній квартирі крім нього зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.10.2013. Відповідач в спірній квартирі не проживає з вересня 2016 року, її особистих речей в квартирі немає, всі комунальні послуги та витрати пов`язані з використанням квартири сплачує позивач. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.12.2018 позивачу було відмовлено у визнанні відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою та вселено її до вказаної квартири. Проте з 13.02.2019 відповідач у спірну квартиру не вселялася, ніяких домовленостей щодо користування житлом між сторонами не існує. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, причини своєї неявки суду не повідомила. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд,\~заслухавши представника\~позивача,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору №15 купівлі продажу від 01.02.2000, укладеного на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.02.2000 за №16075, на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджується, що з 02.06.2000 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.10.2013. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №19.03.03-25/І/781/20 від 21.02.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач [PERSON] дійсно зареєстрована за вищевказаною адресою. Також судом встановлено, що в квітні 2017 року позивач звертався до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, а відповідач, в свою чергу, зверталась з зустрічною позовною заявою про вселення її до вказаної квартири. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.12.2018 по цивільній справі №489/1954/18 у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено, задоволено вимоги відповідача за її позовом та вселено її до спірної квартири. Зі змісту вказаного рішення слідує, що позивачем не було надано належних та достовірних доказів відсутності відповідача у спірному помешканні більш ніж один рік та відсутності її зв`язку з помешканням. Актом про не проживання та відсутність особистих речей від 20.02.2020 засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , з 01.09.2016 не проживає, її особистих речей не виявлено, спальних місць та інших ознак, що вказують на її фактичне проживання за вказаною адресою немає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що зараз у спірній квартирі проживає позивач з сином, а відповідач в квартирі позивача не з`являлася більше трьох років та вселитися до неї не намагалась. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач, яка за вказаною адресою не проживає понад один рік, наміру проживати в квартирі не висловлювала, вселитися не намагалася, жилим приміщенням, як постійним місцем свого проживання не цікавилась, доказів протилежному відповідач не надала, а її реєстрація в спірній квартирі позбавляє позивача можливості у повній мірі використовувати своє право власності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved