Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

У вересні 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову банк послався на неналежне виконання боржником своїх обов'язки щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. До початку розгляду справи по суті, [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору (анкети-заяви) б/н від 29.08.2013 року. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом [PERSON] послався на те, що зазначений кредитний договір він ніколи з банком не укладав, документів ніяких не підписував, з ПАТ КБ «Приват Банк» у зобов'язальних відносинах не перебуває. Також, позивач вказав, що у 2013 році були викрадені його паспорт та копія ідентифікаційного коду, у зв'язку із чим він звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним спірний кредитний договір. В судове засідання належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи позивач за первісним позовом не з'явився, проте надав заяву в якій позов підтримав, просив розглянути справу без його участі. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, допитавши відповідача, суд дійшов до висновку, що в задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з таких підстав. Звертаючись до суду із первісним позовом, банк, посилаючись на копію анкети-заяви б/н від 29.08.2013 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, стверджує що відповідачем було отримано кредит у розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Просив стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 24168,14 грн. При цьому, оригінал анкети-заяви б/н від 29.08.2013 року про приєднання у умовам та правилам надання банківських послуг для огляду та дослідження в судовому засіданні надано не було. В судовому засіданні в порядку ст. 62 ЦПК допитаний позивач [PERSON] пояснив, що влітку 2013 році в нього було викрадені паспорт та ідентифікаційний код, у зв'язку із чим, він у серпні 2013 року звертався до міліції із відповідною заявою. Також, позивач показав, що вранці 29 серпня 2013 року та приблизно до обіду цього ж дня, він перебував у приміщенні міліції де писав заяву про втрату документів, після чого пішов одразу додому. Вдома він до вечора порався по господарству, доглядав кролів, нікуди не виходив. [PERSON] показав, що він ніколи не укладав з банками кредитних договорів, не знає де знаходиться приміщення ПАТ КБ «Приват Банк». Із копії паспортних матеріалів, які долучені банком до позовної заяви та копії нового паспорту відповідача, його посвідчення водія, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні, вбачається вклеєні у паспорт фотокартки [PERSON] суттєво відрізняються. Як вбачається із направлених на запит суду матеріалів висновків №5854/2013 Бориспільського міського відділу Головного управління МВС України в Київській області, дійсно 29.08.2013 року, тобто в день укладення спірного договору, до міліції звертався [PERSON] із заявою про втрату особистих документів. З приводу цього було складено протокол прийняття заяви про вчинене правопорушення, відібрані письмові пояснення, видана довідка. За результатами перевірки даної заяви був складений письмовий висновок від 29.08.2013 року. У відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи те, що волевиявлення [PERSON] на укладення спірного кредитного договору не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, такий правочин слід визнати недійсним, у зв'язку із чим зустрічний позов - задовольнити. На підставі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати за зустрічним позовом стягнути з відповідача.

Outcome: approved