Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

У березні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Полтавського кооперативного коледжу на її користь суму заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 319915,05 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків і зборів; судові витрати покласти на відповідача. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1997 року з перебувала відповідачем в трудових відносинах, зокрема, з 01 листопада 2005 року працювала на посаді бібліотекаря І категорії та з 02 липня 2011 року - завідуючою бібліотекою. 17 травня 2018 року була звільнена на підставі наказу № 37-К за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. При звільненні з позивачем не був проведений остаточний розрахунок та не повідомлено про розмір нарахованих сум всупереч вимог ст.116 КЗпП України. На звернення позивача відповідач відповіді не надав. Рішенням Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги про стягнення заробітної плати задоволено частково, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] невиплачену протягом 2010-2018 р.р. заробітну плату в розмірі 10757,00 грн. Вказувала, що повний розрахунок був проведений з нею 13 березня 2020 року. Вважає, що за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18 травня 2018 року по 13 березня 2020 року на її користь з роботодавця підлягає стягненню середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні у розмірі 319915,05 грн., оскільки факт невиконання такого обов`язку та вина відповідача є доведеними, у зв`язку з чим передбачена відповідальність за ст.117 КЗпП України. На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у позовній заяві, просить задовольнити позов. 18 березня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.47-48). 02 квітня 2020 року Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач з позовними вимогами не погодився, вважає їх незаконними та необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок є неправильним, оскільки нею включено до його складу суми виплат, які не відносяться до складу заробітної плати, і не можуть братися до розрахунку середньоденного заробітку, а тому не може бути доказом. Крім того, вказує, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який визначений ст.233 КЗпП України, оскільки про порушення власних прав позивачу було відомо як на момент отримання інформації з Управління Держпраці у Полтавській області щодо виявлених порушень при виплаті їй заробітної плати, так і при зверненні до суду та винесенні відповідного рішення по справі №554/4675/19. Разом із тим, звертає увагу на необхідність застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки при звільненні, і той факт, що позивач не перебуває в трудових відносинах з Полтавським кооперативним коледжем з травня 2018 року, для запобігання покладенню на відповідача необґрунтованого фінансового обтяження. У зв`язку з викладеним, вважає твердження позивача щодо правомірності та обґрунтованості стягнення середнього зароітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає нормам чинного законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.53-59). 13 квітня 2020 року від [PERSON] надійшла письмова відповідь на відзив відповідача, у якій зазначає щодо відсутності підстав для застосування тримісячного терміну позовної давності при вирішення даного трудового спору, оскільки ст.233 КЗпП України звернення позивача не обмежено будь-яким строком. Крім того, вказує, що позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача частини основної заробітної плати (розміру окладу), а не вихідної допомоги при звільненні, як на те вказує відповідач. А розрахунок середнього заробітку у розмірі 703,11 грн. проведений відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року та постанови КМУ №1398 від 30.07.1999 року. Тому твердження у позові є правомірними, відповідають нормам законодавства, підтверджені фактами та доказами, а отже підлягають задоволенню (а.с.66-68). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що факт невиплати середнього заробітку у передбачені законом строки встановлений приписами про виявлені порушення, а також постановою апеляційного суду. Період затримки виплати заробітку становить 455 днів, разом із тим, у квітні 2018 року за 20 відпрацьованих робочих днів середній заробіток становив 4541,91 грн., а у травні за 13 робочих днів - 18660 грн., до суми останнього включена надбавка за особливі умови праці, яка є складовою середнього заробітку. Тому просила взяти до уваги всі складові заробітної плати та задовольнити позовні вимоги на підставі наданих доказів. Представник відповідача - адвокат Москаленко І.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому відзиві на позовну заяву. Вважає, що розрахунок позивача арифметично взагалі не відповідає заробітній платі, а розрахований нею середньоденний заробіток 703,11 грн. є невірним. Сума заробітку за травень 2018 року фактично складається з надбавки за попередні періоди, а в даному випадку при порушенні термінів виплати ці суми не можуть включатися до структури заробітку, що свідчить про наявність спору щодо сум у структурі заробітної плати, а в даному випадку вирішується питання щодо виплати компенсації, а не стягнення заробітної плати. Крім того, позивачем неправильно взятий за основу період квітень-травень, оскільки необхідно обраховувати за повні відпрацьовані місяці, що призвело до визначення позивачем суми, яка очевидно є неспівмірною і несправедливою. На підставі викладеного, вважає, що заявлені вимоги неправильно розраховані, а позов таким, що не підлягає задоволенню в такому вигляді, позаяк вимоги є неспівмірними. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, врахувавши позицію відповідача, викладену в письмовому відзиві на позовну заяву, надавши належну правову оцінку доказам у їх сукупності і взаємному зв`язку, судом встановлено такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 03.09.1997 року, яка наявна в матеріалах справи, позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та в період з 01 листопада 2005 року до 02 липня 2011 року працювала на посаді бібліотекаря І категорії, а з 02 липня 2011 року - завідуючою бібліотекою Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки (а.с.11). 17 травня 2018 року згідно з наказом директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки №37-к Галушку О.М., завідувача бібліотеки було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.12). Установлено, що 19 лютого 2020 року та 13 березня 2020 року [PERSON] зверталась на адресу відповідача зі зверненнями, в яких просила провести виплату заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 року (день звільнення) по день фактичного розрахунку (а.с.25-26, 27-28). Згідно з ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як зазначила позивач [PERSON] у судовому засіданні, відповідач не здійснив повний розрахунок з нею при звільненні, не надав ніяких розрахунків та письмово не повідомив про такі розрахунки. Оскільки грошові кошти не були не нараховані ні виплачені у визначений законодавством термін, відповідач звернення позивача ігнорував, у зв`язку з чим позивач вимушена була подати заяву до Управління Держпраці в Полтавській області. За наслідками проведених перевірок Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки установлено, що відносно [PERSON] було порушено вимоги законодавства про працю, про що складено відповідні акти від 29 серпня 2018 року та від 26 жовтня 2018 року, винесено припис про усунення виявлених порушень від 06 вересня 2018 року, а також складено постанову по справі про адміністративне правопорушення від 01 листопада 2018 року, якою накладено штраф за неусунення порушень (а.с.14-15, 16-17, 18-21). Крім цього, позивач неодноразово зверталась до роботодавця з метою проведення розрахунків та виплат на які відповідач ніяк не відреагував, після чого звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі (а.с.22, 23, 24). Як вбачається з представлених матеріалів, постановою Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки задоволено частково, скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 02 грудня 2019 року; ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення заробітної плати задоволено частково; зобов`язано Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки нарахувати та виплатити [PERSON] невиплачену протягом 2010-2018 р.р. заробітну плату в розмірі 10757,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо судових витрат по справі (а.с.32-35). На виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили, відповідно до копії виписки надходжень по картці позивача [NUMBER] , АТ КБ «Приватбанк», Полтавським кооперативним технікумом перераховано [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі в сумі 8659,38 грн. (а.с.30). 13.03.2020 року Полтавським кооперативним технікумом здійснено повний розрахунок та виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 11.02.2020 року шляхом перерахування [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 2097,62 грн., що підтверджується копією виписки надходжень по картці позивача [NUMBER] , АТ КБ «Приватбанк», (а.с.31). Факт виплати 13 березня 2020 року вказаної заборгованості по заробітній платі при звільненні підтверджується матеріалами справи та не заперечується стороною відповідача. З наведеного слідує, що рішення у частині стягнення з відповідача вказаної вище заборгованості по заробітній платі виконано, але при цьому фактичний розрахунок з відповідачем здійснено лише 13.03.2020 року, в той час як значний період існування боргу з дня звільнення та наявні документи про здійснення зазначених грошових виплат не спростовують правових підстав позову. Відтак, у даному випадку підлягають застосуванню положення ст.117 КЗпП України за наступний період затримки розрахунку з позивачем. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Сторонами надано розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак суд бере до уваги розрахунок, наданий стороною відповідача, оскільки такий розрахунок відповідає вимогам постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року (із змінами та доповненнями) «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», позаяк доказів протилежного суду не надано. До нього включені два місяці (березень-квітень), що передують звільненню: нарахована заробітна плата у березні складала 4284,00 грн. за 21 відпрацьованих дні, у квітні - 4541,91 грн. за 20 відпрацьованих дні, у зв`язку з чим розмір середньоденної заробітної плати становить 215,27 грн., а сума середнього заробітку за весь час затримки за період з 17 травня 2018 року (дня звільнення) по 13 березня 2020 року (день фактичного розрахунку) складає 97947,85 грн., з розрахунку: 455 днів х 215,27 грн. З розрахунком середнього заробітку, наданим позивачкою суд не погоджується, оскільки нею в розрахунок включені доплати, які вона фактично не отримувала в березні та квітні 2018 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовою настання відповідальності, передбаченою ст.117 КЗпП України є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Факт такої невиплати встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, а саме рішенням Полтавського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року. Факт повного розрахунку з позивачем лише 13 березня 2020 року підтверджується наявними у справі доказами та фактично не заперечується відповідачем. При цьому посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним. Так, Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що повний розрахунок з позивачем було здійснено лише 13 березня 2020 року, то [PERSON] звернулась до суду в межах строку, визначеного ст.233 КЗпП України, який ще не сплинув. Разом із тим, установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема, застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. Крім того, з матеріалів справи убачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став, у тому числі, спір щодо розміру сум заробітної плати, яка їй виплачувалась згідно посадового окладу з 2010 року по 2018 рік. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача було задоволено частково. Відповідач є закладом освіти. При цьому вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст.117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач, як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки фактичний розрахунок з позивачем [PERSON] та остаточна виплата їй належних при звільненні сум була проведена лише 13.03.2020 року, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 травня 2018 року по 13 березня 2020 року. За вказаних вище обставин, суд ураховує, що визначений позивачем розмір середнього заробітку (а.с.6, 45, 105) є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, стягнення відшкодування у згаданому розмірі втратить свій компенсаційний характер. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, яка згідно даних відповідача (а.с.82) складає 97947,85 грн., характером цієї заборгованості, та її складовими, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача [PERSON] потрібно стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial