Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] від імені якої та в інтересах якої діє [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д. В., [PERSON] про зняття особи з реєстраційного обліку, а саме просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Московського районного суд м. Харкова від 17.11.2016 року по справі №643/12404/16-ц солідарно стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 31852,87 доларів США, що станом на 12.09.2016 року становить 849668, 94 грн.; рішенням Московського районного суд м. Харкова від 30.11.2010 року по справі №2-9406/10 стягнуто солідарно з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 189486,69 грн. Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі №643/12404/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості та приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №56869516. На теперішній час іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийнято рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації його на прилюдних торгах через органи виконавчої служби, проте боржник без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки зареєстрував за місцезнаходженням предмету іпотеки місце проживання третіх осіб. Реєстрацію вказаних осіб було вчинено без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки. Наявність осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку звертається стягнення, негативно відображається на її вартості, а також виходячи з вимог ч. 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень робить неможливим примусову реалізацію предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна». З наведених обставин просить суд позов задовольнити. Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» - Вельковський С. В.в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу без участі представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , а також [PERSON] від імені якої та в інтересах якої діє [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без участі представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, а також надав до суду висновок про недоцільність виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітньої дитини [PERSON] Треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д. В., [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичнихосіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно доприписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, 25.07.2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-701/692/2007, відповідно до якою ПАТ «ОТП Банк» надав [PERSON] грошові кошти у сумі 50025, 40 доларів США строком до 25.07.2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом (а. с. 8-12). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладений договір іпотеки №PСL 701/692/2007 від 25.07.2007 року, відповідно до п.п. 3.1, 3.2 якого предметом іпотеки є квартира за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13-15). 07.03.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-701/160/2008, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» надав [PERSON] грошові кошти у сумі 20000, 00 доларів США строком до 07.03.2018 року (а. с. 3-7). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладений договір наступної іпотеки №PML-701/160/2008 від 07.03.2008 року, згідно з п.п. 3.1, 3.2 якого предметом іпотеки є квартира за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16). На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року та договору про відступлення права вимоги від 29.06.2010 року, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за даним кредитним договором (а. с. 19-29). Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2016 року по справі №643/12404/16-ц позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 31852, 87 доларів США, що станом на 12.09.2016 року становить 849668, 94 грн.; стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» по 6372 (шість тисяч триста сімдесят дві) гривні 51 копійка з кожного судових витрат. Як вбачається із постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д. В. про відкриття виконавчого провадження від 26.07.2018 року, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №643/12404/16-ц, виданого 26.01.2017 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 31852, 87 доларів США, що станом на 12.09.2016 року становить 849668, 94 грн. (а. с. 31-32). Згідно п. 5.1.g), h) договору наступної іпотеки №PML-701/160/2008 від 07.03.2008 року, іпотекодавець заявляє, гарантує і зобов`язується на користь іпотекодержателя, що обтяження предмета іпотеки іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів осіб, у тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, непрацездатних осіб та інших осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Відповідно п. 5.2.h) договору іпотеки, протягом всього терміну дії цього договору іпотекодавець зобов`язаний в т.ч. не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмету іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Згідно п.п. 5.3.1 договору іпотеки, іпотекодавець може вчиняти будь-які юридичні дії щодо предмета іпотеки виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя. Як вбачається із інформаційної довідки №12-0010565-2018 з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06.08.2018 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 36). При цьому, як зазначає представник іпотекодержателя, реєстрацію вказаних осіб було вчинено без згоди після укладання договору іпотеки. Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно пункті 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальним дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Оскільки статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто, право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітня [PERSON] , [INFO] під час укладення ні договору іпотеки №PСL 701/692/2007 від 25.07.2007 року, ні договору наступної іпотеки №PML-701/160/2008 від 07.03.2008 року, не була зареєстрована у спірній квартирі та право користування нею не мала, адже згідно вищенаведеної інформаційної довідки №12-0010565-2018 з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06.08.2018 року, датої реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , є 02.12.2008 року, у зв`язку з чим згода органу опіки та піклування на реалізацію та виселення неповнолітніх осіб не потрібна. Зазначена позиція підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 вересня 2015 року у справі 6-39908св14; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 8 липня 2015 року у справі №6-8741св 15; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 лютого 2014 року №6-45859св13; постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №761/4494/13-ц; постановою Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №367/2506/15-ц. Отже, на час укладення договору іпотеки зареєстровані особи в квартирі були відсутні, а відповідно п. 5.2.h, п.п. 5.3.1. договору іпотеки власник майна зобов`язався не вчиняти без погодження з іпотекодержателем дій, пов`язаний з реєстрацією в ній будь-яких осіб, у тому числі неповнолітніх. Законом України «Про іпотеку» визначено спеціальний порядок для реалізації з прилюдних торгів предмета іпотеки. Згідно з частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Наявність осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку звертається стягнення, за твердженням позивача, негативно відображається на її вартості, а також виходячи з вимог ч. 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень робить неможливим примусову реалізацію предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Водночас, суд приходить до висновку, що висновок органу опіки і піклування не є достатньо обґрунтованим, адже наданими суду доказами підтверджено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , під час укладення договорів іпотеки не була зареєстрована у спірній квартирі та право користування нею не мала. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 ЦПК України). Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] від імені якої та в інтересах якої діє [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д. В., [PERSON] про зняття особи з реєстраційного обліку підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved