Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

У вересні 2008 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Після уточнення позовних вимог просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20.05.2008 року між ним та [PERSON], господарської будівлі площею 35 кв.м., яка розташована в м.Житомирі по вул.Хлібній, поблизу будинку №3; визнати за ним право власності на вказану господарську будівлю.В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідач ухиляється від посвідчення цього договору у нотаріальному порядку. Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2010 року позов задоволено. Договір купівлі-продажу, укладений 20 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] об'єкту нерухомого майна, що зазначене в п.1.2 договору - господарської будівлі площею 35 кв. метрів, збудованої із щебеневих блоків та дерева, розташованої в м.Житомирі по вул.Хлібна, поблизу будинку №3, визнано дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на господарську будівлю площею 35 кв. метрів, збудовану із щебеневих блоків та дерева, розташовану в м.Житомирі по вул.Хлібна, поблизу будинку №3. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] порушує питання про скасування зазначеного рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення судом обставин справи. Зокрема апелянт вказує на те, що він не був залучений судом першої інстанції до участі у розгляді даної справи, хоча спірний гараж належить йому, а відповідач [PERSON] ніколи не був власником цієї господарської будівлі. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2010 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги. Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2008 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу, згідно з п.1 якого продавець продав і передав покупцю, а останній купив і прийняв у свою власність нерухоме майно - господарську будівлю розмірами у ширину п'ять метрів і у довжину сім метрів, площею 35 кв.м. 100/1 ідеальної частини, збудовану із щебнеблоків і дерева, що знаходиться по вул.Хлібній у м.Житомирі поблизу будинку №3. Договір укладений у письмовій формі і підписаний сторонами (т.1 а.с.5). Згідно з п.3.2 цього договору він повинен бути нотаріально посвідчений не пізніше ніж через 15 календарних днів з моменту його підписання (т.1 а.с.5). 21 травня 2008 року сторони підписали акт про те, що [PERSON] передано [PERSON] господарську будівлю, що визначена у п.1.1?1.3 договору від 20 травня 2008 року. Господарська будівля передана у задовільному стані із ключами від замка вхідних дверей (т.1 а.с.7). Рішенням суду першої інстанції зазначений договір визнаний дійсним. До участі у розгляді даної справи не був залучений [PERSON], який також вважає себе власником спірної будівлі. Разом з тим, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, зважаючи на наступне. Із змісту ч.1 ст.292 ЦПК випливає, що право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду мають особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки. На підтвердження своїх доводів [PERSON] посилався на договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений\~\~28 травня 2008 року, та на довідку Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №16» Житомирської міської ради від 14 січня 2015 року №13, згідно з якою по вул.Хлібній,3 у м.Житомирі знаходиться господарська будівля (гараж) [PERSON], який проживає у [INFO] (т.1 а.с. 63?67). Проте, зазначені докази обставин,які підлягають встановленню в даній справі, не підтверджують. Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Згідно з ч.ч.1,2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі,обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права власності на майно підтверджується відповідним право-встановлюючим документом.Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Отже, довідка ВЖРЕП не є належним доказом права власності на нерухоме майно. А договір купівлі-продажу квартири апелянта не містить посилань на приналежність до квартири будь-якої господарської будівлі. Доводи апелянта про те, що спірна будівля розміщена на прибудинковій території, нічим не підтверджені. Разом з тим, апеляційний суд вважає за можливе в даному випадку на підставі положень ч.3 ст.303 ЦПК вийти за межі доводів апеляційної скарги. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення. Так, визнаючи дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений в простій письмовій формі, суд першої інстанції не врахував, що згідно зі ст.657 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210,640ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Тобто, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що свідчить про очевидну незаконність рішення в даній справі, та є обов»язковою підставою для його скасування.

Outcome: partial