Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків і моральної шкоди, завданою смертю потерпілого, стверджуючи, що вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 21.06.2013 року, зміненого частково вироком апеляційного суду Миколаївської області від 08.11.2013 року, [PERSON] засуджено за ч.3 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. Згідно з вироками суду [PERSON] визнано та засуджено за те, що він 18 жовтня 2012 року близько 17 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «Ford Courier», рухався зі швидкістю близько 70 км/год по сухій проїзній частині автодороги Т-1506 «Миколаїв-Доманівка-Врадіївка-Берізки », в порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.3, 12.9 «б», 16.3, 16.11 та дорожніх знаків 2.1 «Надати дорогу», 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», 2.4 «Кінець головної дороги», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год» розділу 34 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку руху, перед початком перетину проїзної частини автодороги М-13, не переконався у тому, що це буде небезпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху (гальмуванням), аж до повної зупинки свого транспортного засобу. Не надав перевагу в русі автомобілю «Toyota Carina E» під керуванням водія [PERSON], який в цей час проїжджав вказане перехрестя, не зупинився та виїхав на головну дорогу, внаслідок чого здійснив зіткнення передньою частиною свого транспортного засобу з лівою стороною автомобіля «Toyota Carina E». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Toyota Carina E» [PERSON] та пасажирка [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померли, а пасажиру [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження. Позивач [PERSON] приходиться батьком загиблої [PERSON] Малолітній [PERSON], [INFO] року є сином загиблих батьків [PERSON] і [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради №964 від 20.12.2012 року [PERSON] (позивача) призначено опікуном малолітнього [PERSON]. У зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON], [INFO] матеріальну шкоду з 18 жовтня 2012 року по [INFO] року в розмірі 657,81 грн. щомісячно. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 100000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явився та надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явився, заперечення проти позову та інші заяви до суду не надав. Тому, згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути позов за відсутністю відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], його батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 21.06.2013 року (а.с.12-17), зміненого частково вироком апеляційного суду Миколаївської області від 08.11.2013 року (а.с.18-33), [PERSON] засуджено за ч.3 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. Згідно з вироками суду [PERSON] визнано та засуджено за те, що він 18 жовтня 2012 року близько 17 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «Ford Courier», рухався зі швидкістю близько 70 км/год по сухій проїзній частині автодороги Т-1506 «Миколаїв-Доманівка-Врадіївка-Берізки », в порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.3, 12.9 «б», 16.3, 16.11 та дорожніх знаків 2.1 «Надати дорогу», 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», 2.4 «Кінець головної дороги», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год» розділу 34 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку руху, перед початком перетину проїзної частини автодороги М-13, не переконався у тому, що це буде небезпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху (гальмуванням), аж до повної зупинки свого транспортного засобу. Не надав перевагу в русі автомобілю «Toyota Carina E» під керуванням водія [PERSON], який в цей час проїжджав вказане перехрестя, не зупинився та виїхав на головну дорогу, внаслідок чого здійснив зіткнення передньою частиною свого транспортного засобу з лівою стороною автомобіля «Toyota Carina E». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Toyota Carina E» [PERSON] та пасажирка [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померли, а пасажиру [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження. Смерть [PERSON] та [PERSON] підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с.11, 34). Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради №964 від 20.12.2012 року [PERSON] (позивача) призначено опікуном малолітнього [PERSON] (а.с.9). Отже, малолітній [PERSON], [INFO] року є сином загиблих батьків [PERSON] і [PERSON] та онукою позивача [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. У даних правовідносинах цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини. Відповідно до ст.1200 ЦК України в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, в тому числі, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Така шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо її завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч.3 ст.1200 ЦК України, особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] як син загиблих, у відповідності до ст.1200 ЦК України, має право на відшкодування шкоди. Згідно довідки ТОВ «Автотехцентр» №253 від 14.12.2012 року, [PERSON] з 15.07.2008 року і на момент вищевказаного ДТП знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Автотехцентр», тобто працював на посаді слюсаря по ремонту та обслуговуванню вантажних машин, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останніх 3 місяців склала 3550,00 грн., посадовий оклад на 01.10.2012 року становив 1380,00 грн. (а.с.35). Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суми на відшкодування шкоди мають присуджуватися потерпілому з дня втрати працездатності, а особам, які мають право на виплати у зав'язку зі смертю годувальника - з дня смерті потерпілого. При поданні заяви про відшкодування шкоди після закінчення трьох років із дня смерті годувальника присудження виплати провадиться з дня звернення із такими вимогами. Оскільки смерть [PERSON] настала [INFO] та смерть [PERSON] настала [INFO], позивач звернувся в межах 3-х річного строку на звернення, тому він має право на відшкодування матеріальної шкоди з [INFO]. Таким чином, суд вважає доведеними у судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON], [INFO] матеріальної шкоди з [INFO] до досягнення повноліття дитини - по [INFO] року в розмірі 657,81 грн. щомісячно. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд також дійшов до наступних висновків про задоволення позову і в цій частині з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи та позову вбачається, що позивачу була заподіяна моральна шкода, яка виражається в тому, що загибла [PERSON] приходилася йому донькою, що призвело до пригніченого стану позивача. Також позивачу завдає неможливого болю і душевних страждань, те що у нього та його дружини знаходиться на вихованні двоє малолітніх дітей доньки: [PERSON] (2 роки) та сина [PERSON] (8 років), які теж знаходяться у вкрай в пригніченому стані та вони не можуть пояснити [PERSON], що він ніколи не побачить матері, хоча дитина постійно питає та кожен день чекає на неї. Отже, суд приходить до висновку, що діти загиблої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] позбавлені батьківської любові після смерті батьків, що негативно впливає на розвиток та моральний стан дітей та їх опікуна (позивача) [PERSON] Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У звязку з цим, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, виходячи з принципу розумності та справедливості, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Отже, за таких підстав, позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved