Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором кредиту № 014/01-149 від 04.06.2008 року в сумі 8 427 858 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 червня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 014/01-149, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з максимальним лімітом заборгованості в сумі 320 000 доларів СІІІА, зі сплатою 14,00% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 03 червня 2023 року. Свої зобов'язання, визначені п.п. 1.1. та 3.1.1. Договору кредиту, позивачем виконано належним чином в повному обсязі. Натомість, позичальником не виконуються умови Договору кредиту та порушуються строки повернення кредиту. Неналежне виконання взятих на себе зобов'язань позичальником за Договором кредиту призвели до виникнення заборгованості, яка станом на 27.05.2015 року згідно з розрахунком заборгованості в загальному розмірі становить 393 393,69 доларів США, що еквівалентно 8 427 858,66 грн. та складається із: заборгованості за кредитом в сумі 234 995,95 доларів США, що еквівалентно 5 034 429,15 грн., заборгованості за відсотками в сумі 158 397,74 доларів США, що еквівалентно 3 393 429,50 грн. Таким чином, банк вимушений звернутись до суду із даним позовом. 27.04.2017 року відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначається, що відповідно до виконавчого напису нотаріуса від 12.10.2012 року, приватним нотаріусом запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. При цьому в даному виконавчому написі зазначено, що строк за який провадиться стягнення: з 27 травня 2011 року по 08 травня 2012 року. Таким чином, строк на звернення до суду ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом до позичальника про стягнення заборгованості сплинув 09 травня 2015 року, а банк звернувся до суду із цим позовом у березні 2016 року. На думку відповідача, ПАТ «Укрсоцбанк» пропустив строк на звернення до суду з даним позовом. Тому, відповідач просила суд застосувати в даній цивільній справі строки позовної давності та відмовити у позові на цій підставі. Крім того, 05.11.2018 року [PERSON] (далі - позивач за зустрічним позовом) подала до Шевченківського районного суду м. Києва зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - відповідач за зустрічним позовом), у якому просила суд визнати недійсним Договір про надання не відновлюваної кредитної лінії № 014/01-149 від 04.06.2008 та застосувати двосторонню реституцію виконання зобов'язань по недійсному правочину. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що банком не було дотримано вимоги закону щодо повідомлення позичальника про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач за зустрічним позовом була ознайомлена лише з тією інформацією, яка була фактично викладена в змісті самого договору. Інших документів зокрема, у вигляді інформаційного листа чи пам'ятки позичальника з усіма умовами кредитування перед підписанням кредитного договору надано не було. Відсутність цієї інформації зумовила помилкову оцінку собівартості кредитних коштів та безпосередньо вплинула на волевиявлення. Прописана в Кредитному договорі процедура надання валютного кредиту є складною і незрозумілою для пересічної людини, що унеможливлювало виявлення прихованого обману під час укладення вказаного договору. Також, Додатком 1 до Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію у розмірі 1% від розміру кредиту до отримання самого кредиту за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, хоча банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Також [PERSON] вказує, що не ознайомлювалася з додатками до договору. Крім того, позичальник отримала значну меншу суму кредиту, ніж це вказано в Договорі. Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, в момент підписання кредитного договору, вона була введена в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення. Також вказує, що відсоткова ставка за користування кредитом була значно вищою. Якби в момент підписання договору могла підрахувати, що щомісячний платіж не відповідає встановленій процентній ставці 14,00%, то не підписала би договір. Вказані обставини, на думку позичальника, є підставою для визнання договору недійсним. У запереченнях на зустрічну позовну заяву представник банку зазначає, що виконавчий напис від 12 жовтня 2012 року було повернуто 12 лютого 2015 року ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до розрахунку заборгованості, відповідач останній платіж зробила 24 червня 2014 року, а ухвала про відкриття судового провадження у Шевченківському районному суді міста Києва датована 13 травня 2016 року, тому застосування позовної давності до даної позовної заяви не можливо, оскільки строк позовної давності, встановлений у 3 роки, не пропущено. До Договору невідновлювальної кредитної лінії №014/01-149 від 04 червня 2008 року було додано попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту на вимогу Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року, де зазначена процентна ставка 14 % річних, яка відповідає розрахунку заборгованості наданого ПАТ «Укрсоцбанк». Між сторонами укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у сумі 320 000 доларів США. Тобто, клієнт банку може використовувати кошти до 320 000 доларів США за власним бажанням. Таким чином, просила у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою у повному обсязі Представник позивача у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. У судовому засіданні представник відповідача вимоги зустрічного позову підтримала та просила суд їх задовольнити, вимоги зустрічного позову визнала в частині стягнення тіла кредиту, щодо відсотків - заперечувала. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У травні 2016 року вказана справа надійшла в провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. Протокольною ухвалою суду від 14.08.2017 року до матеріалів справи долучено заяву про застосування строків позовної давності, зустрічну позовну заяву в редакції від 31.01.217 року залишено без руху. Ухвалою суду від 14.08.2017 року зустрічну позовну заяву від 27.04.2017 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків до 21.08.2017 року, а 21.08.2017 року на виконання вимог даної ухвали надано оригінал квитанції про сплату судового збору. У подальшому, в зв'язку з перебуванням судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. на лікарняному на підставі розпорядження керівника апарату №01-08-503 від 05.06.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи. 05.06.2018 року цивільна справа надійшла до провадження судді Осаулова А.А. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Ухвалою судді від 07.06.2018 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 12.11.2018 року прийнято до розгляду зустріну позовну заяву від 05.11.2018 року. Ухвалою суду від 12.11.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача за зустрічним позовом про призначення судово-економічної експертизи у цивільній справі №761/9912/16-ц. Ухвалою суду від 24.01.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 014/01-149 (далі - Кредитний договір) (а.с 13-17), відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з максимальним лімітом заборгованості в сумі 320 000 доларів СІІІА, зі сплатою 14,00% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 03 червня 2023 року (п.п. 1.1-1.1.2 Кредитного договору). Відповідно до п.п. 3.3.5, 3.3.6 Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі повертати кредит, сплачувати кредитору проценти за користування кредитом та комісії в порядку, визначеному договором. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Свої зобов'язання, визначені п.п. 1.1. та 3.1.1. Кредитного договору, банком було виконано. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, у судовому засіданні достеменно було встановлено, що відповідач в односторонньому порядку порушила свої зобов'язання. Із долученого до справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 27.05.2015 року остання має заборгованість в загальному розмірі 393 393,69 доларів США, що еквівалентно 8 427 858,66 грн. та складається із: заборгованості за кредитом в сумі 234 995,95 доларів США, що еквівалентно 5 034 429,15 грн., заборгованості за відсотками в сумі 158 397,74 доларів США, що еквівалентно 3 393 429,50 грн. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню дані кошти в повному обсязі. Разом із тим, щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності варто вказати, що згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, Верховний Суд України прийшов до висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як підтверджено матеріалами справи, [PERSON] здійснила останній платіж на погашення заборгованості 24.06.2014 року, а банк звернувся до суду з даним позовом 10.03.2016 року, що підтверджується печаткою поштового відділення на конверті (а.с. 23), тобто в межах строків позовної давності. При цьому, твердження відповідача на те, що 12.10.2012 року, приватним нотаріусом видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, а саме, трикімнатну квартиру [ADDRESS], в якому вказано строк за який провадиться стягнення з 27 травня 2011 року по 08 травня 2012 року, а тому строк для звернення банку до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості сплинув 09 травня 2015 року, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. 12.02.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Волошиною М.Д. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону відчуження даного виду майна (а.с. 128-129). Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строків позовної давності, що унеможливлює відмову у позові на цій підставі. Стосовно вимог зустрічного позову, варто зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Обґрунтовуючи свої заперечення проти первісного позову та вимоги зустрічного позову [PERSON] вказувала, зокрема, що банком не було дотримано вимоги закону щодо повідомлення позичальника про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Як вказано у абз. 2 п. 1.1.2 Кредитного договору, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку 3 до цього Договору. Усі додатки, зміни та/або доповнення до цього Договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін, з обов'язковим посиланням на цей Договір і є невід'ємною складовою частиною даного Договору (п. 7.1 Кредитного договору). Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Крім того, позивачем підписано Попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту, що свідчить про її ознайомлення з даною інформацією та спростовує її твердження про те, що банком така інформація не надавалась. Також, Додатком 1 до Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію у розмірі 1% від розміру кредиту до отримання самого кредиту за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В той же, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджує, що отримала значну меншу суму кредиту, ніж це вказано в Договорі. Так, Кредитним договором було передбачено максимальний ліміт заборгованості у сумі 320 000 доларів США. З цього випливає, що клієнт банку має можливість використовувати кошти до 320 000 доларів США за власним бажанням, що не порушує права позивальника та не слугує підставою для визнання договору недійсним. На думку позивача за зустрічним позовом, в момент підписання кредитного договору, вона була введена в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення. Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Разом з тим, позивач, пред'явивши зустрічний позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях банку щодо введення позивальника в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позичальник підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати Кредитний договір недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Також твердження [PERSON], що відсоткова ставка за користування кредитом була значно вищою, не підтверджені належними та допустимими доказами та не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що відповідач свої зобов'язання не виконувала належним чином, беручи до уваги дійсність Кредитного договору, на користь банку підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 8 427 858,66 грн. Таким чином, вимоги первісного позову підлягають задоволенню в повному обсязі, натомість у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача відлягає стягненню судовий збір в сумі 126 417,88 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved