Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 191 263,45 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року з відповідача стягнуто на її користь заборгованість за договорами позики у сумі 143 285,57 грн та судові витрати у сумі 1 540,16 грн. Державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2018/17232/2012 від 02 грудня 2013 року, однак з моменту ухвалення рішення суду і до цього часу відповідач його не виконує, тому просила суд застосувати індекс інфляції та 3% річних до всієї суми заборгованості за період з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року та стягнути з відповідача суму збитків з урахуванням інфляції в розмірі 109 290,79 грн, суму 3% річних в розмірі 13 484,65 грн, суму відсотків за користування коштами за обліковою ставкою НБУ в розмірі 62 305,53 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, та вказала, що відсотки не можуть бути стягнені за договором, в якому відсотки за користування коштами не передбачені, та індекс інфляції не застосовується до позики, яка визначена в доларах США. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 191 263,45 грн., та вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного суду від 04.04.2018 року вказані судові рішення скасовані, та справу направлено на новий розгляд до Київського районного суду м. Харкова. 23.04.2018 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 26.04.2018 року було прийнято вказану цивільну справу до розгляду. Ухвалою суду від 31.07.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Представник відповідача не погодилась з вказаною ухвалою суду, та подала апеляційну скаргу. Ухвалою суду від 13.08.2018 року постановлено - матеріали справи передати до Апеляційного суду Харківської області для розгляду апеляційної скарги, та провадження у справі зупинено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28.08.2018 року вказану апеляційну скаргу повернуто апелянту. Ухвалою суду від 18.09.2018 року відновлено провадження по справі. Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2013 року, з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість у сумі 143 285,57 грн та судові витрати у справі. Це рішення набрало законної сили, однак виконано не було. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. У зв'язку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Аналіз змісту заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2018/17232/2012 свідчить, що цим рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто за договорами позики від 01 березня 2007 року та від 27 травня 2010 року основний борг, інфляційні витрати та три відсотки річних. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі № 2018/17232/2012 проценти за користування позикою не стягувалися. У пункті 1.1. договору позики від 01 березня 2007 року встановлено, що позика є безпроцентною. Договір позики від 27 травня 2010 року у матеріалах справи відсутній, проте в судовому засіданні представниками сторін погоджується та визнається, що позика за даним договором також була безпроцентною. В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. За таких обставин є передчасними вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 22 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року, оскільки безоплатність договору встановлена самими договорами позики. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому останній зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 13484,65 грн., які вираховуються наступним чином: 133820 грн. х3%х1226дні :365 дні = 13484,65 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований належними та допустимими доказами не був, а тому суд погоджується з наведеним розрахунком позивача в позові, та в цій частині позову суд задовольняє позовну вимогу. Відповідно до частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно із частиною другою 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16. Суд встановив, що 27.05.2010 року був укладений договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов'язань був визначений у доларах США, а саме відповідач одержав позику у сумі 9900 доларів США, тому суд вважає за доцільне відмовити в стягнення інфляційних збитків за прострочення виконання зобов'язання. Що стосується стягнення інфляційних збитків за не виконання договору позики від 01.03.2007 року, то відповідно до нього розмір позики за вказаним договором складав 62620 грн. без визначення еквіваленту в доларах США, а первісний кредитор та позивач при укладенні договору про відступлення права вимоги від 22.06.2011 року самостійно визначили еквівалент вказаної позики в 10000 доларів США, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні збитки в розмірі 51141,75 грн., які розраховані наступним чином (62620(сума боргу)*181,67(загальний відсоток інфляції за весь період))- 62620 (сума боргу). Таким чином, судом встановлено, що зобов'язання відповідачем належним чином не виконано, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення трьох відсотків річних в розмірі 13484,65 грн., та інфляційних збитків в розмірі 51141,75 коп., а в іншій частині позову відмовляє за наведених вище підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial