Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійних захворювань. На обґрунтування своєї вимоги послався на те, що 14.03.1972 року прийнятий електрослюсарем підземним III розряду. 16.11.1975 року переведений підземним електрослюсарем III розряду. 15.07.1976 року звільнений по ст.38 КЗпП України. 04.05.1977 року прийнятий на шахту підземним гірничим робочим очисного вибою V розряду. 16.12.1981 року звільнений з роботи. 18.01.1982 року прийнятий підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 16.03.1987 року звільнений по ст..38 КЗпП України за власним бажанням. 31.10.1988 року прийнятий гірничим робітником очисного вибою V розряду. 17.02.1990 року звільнений за власним бажанням. 07.05.1990 року прийнятий учнем гірничого робітника по ремонту гірничих виробок I розряду. 20.12.1990 року направлений на курси машиністів гірничих виймальних машин з відривом від виробництва при Червоноградському УКК. 27.06.1991 року по закінченню курсів переведений машиністом гірничих виймальних машин V розряду. 17.03.1992 року переведений машиністом гірничих виймальних машин V розряду. 12.04.1992 року звільнений по ст.38 КЗпП України. 10.08.1992 року прийнятий підземним гірничим робочим по ремонту гірничих виробок. 25.05.1994 року переведений підземним гірничим майстром. 20.05.1995 року переведений підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 10.03.2005 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваній роботі по стану здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 136601 від 25.05.2005 року позивачу вперше безтерміново встановлено III групу інвалідності. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 009172 від 25.05.2005 року останньому безтерміново встановлено 45% втрати професійної працездатності. Вказує, що моральні страждання, які він отримав в результаті професійних захворювань, полягають у фізичному болю та стражданнях, достроковій втраті працездатності, що призвело до погіршення матеріального становища, втраті соціальних зв'язків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обов'язків. Все це змушує позивача докладати додаткових фізичних та моральних зусиль для організації повноцінного способу життя. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Також вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Позивачем не надано жодного медичного висновку та доказу про те, що саме від професійного захворювання він терпить моральні і фізичні страждання, а не від загальних захворювань. Просить відмовити позивачеві у задоволенні позовної заяви. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що в результаті професійних захворювань зазнає моральних страждань, які полягають у фізичному болю, достроковій втраті працездатності, що призвело до погіршення матеріального становища, втраті соціальних зв'язків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обов'язків. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно з трудовою книжкою позивача останній 14.03.1972 року прийнятий електрослюсарем підземним III розряду. 16.11.1975 року переведений підземним електрослюсарем III розряду. 15.07.1976 року звільнений по ст.38 КЗпП України. 04.05.1977 року прийнятий на шахту підземним гірничим робочим очисного вибою V розряду. 16.12.1981 року звільнений з роботи. 18.01.1982 року прийнятий підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 16.03.1987 року звільнений по ст..38 КЗпП України за власним бажанням. 31.10.1988 року прийнятий гірничим робітником очисного вибою V розряду. 17.02.1990 року звільнений за власним бажанням. 07.05.1990 року прийнятий учнем гірничого робітника по ремонту гірничих виробок I розряду. 20.12.1990 року направлений на курси машиністів гірничих виймальних машин з відривом від виробництва при Червоноградському УКК. 27.06.1991 року по закінченню курсів переведений машиністом гірничих виймальних машин V розряду. 17.03.1992 року переведений машиністом гірничих виймальних машин V розряду. 12.04.1992 року звільнений по ст.38 КЗпП України. 10.08.1992 року прийнятий підземним гірничим робочим по ремонту гірничих виробок. 25.05.1994 року переведений підземним гірничим майстром. 20.05.1995 року переведений підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 10.03.2005 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваній роботі по стану здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач була змушена звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 136601 від 25.05.2005 року позивачу вперше безтерміново встановлено III групу інвалідності. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 009172 від 25.05.2005 року останньому безтерміново встановлено 45% втрати професійної працездатності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, оскільки така у зв'язку із професійними захворюваннями зазнає незручності в побуті, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, 45% обсягу втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань: антракосилікоз, хронічний бронхіт, емфізема легень. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 9000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК, судом до уваги не беруться, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Решта доводів представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище.

Outcome: partial