Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, а саме договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2000 року, належить квартира [ADDRESS]. З 28.10.2003 року в зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO], який з 2006 року там не проживає. Добровільно виселитися [PERSON] не бажає. У звязку з чим, позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати [PERSON] Джумаєвича, [INFO], таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: м. Словянськ, вул [PERSON][ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила заявлені вимоги, просила позов задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] що діє на підставі витягу з договору про надання юридичних послуг від 02.09.2016 року (а.с14) в судовому засіданні надала заяву про уточнення позовних вимог, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України (а.с.41). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши сторін, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01.06.2000 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.4). Згідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] змінила прізвища на Ткаченко, 18.04.2011 року (а.с.6). Відповідно до довідки КП ЖЕК №1 від 29.08.2016 року за №1399 (а.с.8), [PERSON] Джумаєвич, зареєстрований за адресою: [INFO] з 23.10.2003 року. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В судовому засіданні відповідач пояснив, що вони з позивачем були співмешканцями, які мешкали разом, у звязку з чим він і був зареєстрований за адресою: [INFO]. [PERSON] зазначені факти не заперечила. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надала акт наданий їй керівником мікрорайону Центр - 1 м. Словянська №817 від 02.09.2016 року (а.с.7), з якої вбачається, що [PERSON] Джумаєвич, [INFO], за адресою: [ADDRESS] фактично не мешкає з 2006 року. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, зазначили, що є сусідками позивача та підтвердили, що за місцем проживання останньої, за адресою: квартира [ADDRESS], [PERSON] Джумаєвича ніколи не бачили. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved