Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У березні 2016 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Вимоги позову мотивовані тим, що відповідач уклавши з позивачем кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. У судове засідання представник позивача не з'явився, засобами поштового зв'язку направив заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зокрема, відповідач вказує, що 16.11.2010 отримав кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Протягом 2010-2011 років відповідач користувався даною карткою та періодично знімав кредитні кошти та вносив кошти на картку. Останній раз він здійснив погашення кредиту 24.05.2012 в сумі 141 грн. 31 коп., однак сума кредиту відповідачем повністю погашена не була, а тому, на думку відповідача, в червні 2012 року він повинен був повністю погасити суму взятого кредиту та відсотки за користування ним. Відповідач вказує, що саме з цього часу у позивача виникло право на примусове стягнення заборгованості, але позивач свідомо не звертався до суду з цього приводу протягом тривалого часу. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.11.2010 відповідач від позивача отримав кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення що відповідає строку дії картки. З виписок по рахунку, наданих позивачем вбачається, що ним виконані свої зобов'язання з надання кредиту. Вказана обставина відповідачем не заперечується. З наданого позивачем розрахунку вбачається, а так само з виписок по рахунку вбачається, що відповідач не повернув тіло кредиту та не сплатив проценти за користування кредитними коштами, здійснивши по картковому рахунку останній платіж 24.05.2012. Відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг /а.с. 14 - 23/ строки та порядок погашення по кредиту по кредитним картам з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем, а також Овердрафту, наведено в Пам'ятці Кліента, яка є невід'ємною частиною Договору. Між тим, даної пам'ятки позивачем надано не було. З аналізу змісту Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що погашення кредиту мало здійснюватись періодичними платежами щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що відповідач в даній справі є таким, що прострочив виконання своїх зобов'язань, зокрема, щодо сплати відсотків за користування кредитом та щодо повернення тіла кредиту. Відповідачем в даній справі заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 (справа №6-14 цс 14) була висловлена позиція, відповідно до якої перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У постанові від 06.11.2013 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежа. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Частина 1 ст. 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 60 ЦПК України закріплює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, в межах наданих доказів, суд приходить до висновку, що сплив позовної давності по вимогам позивача мав місце не пізніше 30 червня 2015 року (тобто, зі спливом трьох років після настання останнього дня місяця (червень 2012 року) в якому мав бути здійснений наступний черговий платіж), а позивач з позовом звернувся 13.03.2016 /а.с. 31 на звороті/. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про наявність обставин зупинення, переривання або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, а так само, про наявність між сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене та норми ст. 88 ЦПК України, відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат

Outcome: dismissed