Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію [PERSON] інформацію, що міститься в статті «[INFO]», електронна адреса Інтернет-сторінки, на якій розміщено статтю: [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті «РБК-Україна», та зобов'язати відповідача, протягом 10 днів з моменту набрання рішенням по даній справі законної сили, опублікувати на головній сторінці веб-сайту «РБК-Україна» спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: Інформація, поширена про [PERSON], що міститься в статті «[INFO]», є недостовірною та не відповідає дійсності». Позов мотивовано тим, що [INFO], о 13:44 год., на сайті www.rbc.ua під заголовком «[INFO]» було розміщено публікацію, зміст якої порушує особисті немайнові права позивача, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки поширена відповідачем у ній інформація є негативною за своїм змістом та не відповідає дійсності. Позивач наголошує, що дана стаття містить недостовірну інформацію - тобто таку, що не відповідає дійсності та містить відомості про події, яких не існувало, розміщена в мережі Інтернет без будь-якої перевірки, без звернення до особи, що нібито її повідомила громадськості - [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позові та просив суд задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, за адресою місцезнаходження юридичної особи, представника у судове засідання не було направлено та про причини неявки до суду не повідомлено, судова кореспонденція з повісткою про виклик до суду повернулися до відправника, будучи не врученим адресату. До суду, шляхом подання до канцелярії, надійшли письмові заперечення, у яких представник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, як такому, вимоги якого є необґрунтованим /а. с. 35/. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що задекларовано ст. ст. 3, 28 Основного закону. В Україні гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно з положеннями ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь, ділова репутація фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, своєї ділової репутації. Позивач стверджував, що [INFO], о 13:44 год., на сайті www.rbc.ua під заголовком «[INFO]» була розміщена публікація, яка містила такі висловлювання: «В ответ на обвинения в присвоении средств и вымогательстве экс-директор Харьковского тракторного завода [PERSON] выступил с острой критикой акционеров завода и экс-губернатора области [PERSON]. Соответствующее заявление [PERSON] опубликовал на своей странице в Facebook.»; «Как утверждает [PERSON], завод покинули квалифицированные кадры.»; «По его словам, завод стоит уже полгода, а тысячи сотрудников не получают зарплату и не имеют средств для существования.»; «Он также обнародовал фото справки в отношении признаков уголовных правонарушений в действиях бывшего главы Харьковской облгосадминистрации [PERSON], который, по убеждению [PERSON], причастен к ситуации с ХТЗ.»; «Как указано в справке, которую обнародовал [PERSON], в действиях [PERSON] числятся признаки преступлений против нацбезопасности и в сфере экономики.»; «Согласно документу, также в действиях экс-губернатора [PERSON], есть признаки общеуголовных преступлений, таких как производство и распространение наркотиков совместно с [PERSON], причастность к убийству акционера АКБ «Золотые ворота» и организации нанесения тяжких телесных повреждений [PERSON].». Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що відомості, які розміщені і відображені на веб-сайті ТОВ «РБК-Україна», збережені на матеріальних носіях (відповідних серверах сайту), є неправдивими і спричиняють шкоду його діловій репутації, є інформацією у розумінні Закону України «Про інформацію», котру відповідач поширив, розмістивши у мережі Інтернет. Згідно з статтею 200 ЦК України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. За положеннями статті 44 Закону «Про інформацію», учасники інформаційних відносин зобов'язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб'єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи. Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Згідно з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову стику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також визначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Крім цього, у пункті 18 зазначеної вище постанови Пленуму вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише копії роздруківок сторінки веб-сайту в мережі Інтернет. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною 1 ст. 179 ЦПК України. Згідно з статтею 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення, відповідно до ст. 27 ЦПК України. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов'язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Так, позивачем було пред'явлено вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача інформацію, що міститься у статті «[INFO]» у мережі Інтернет, на веб-сайті «РБК-Україна», спростування недостовірної інформації та у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначив докази, що стверджують позов. Проте стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів, так як простий знімок з екрану, на якому у вікні браузера відкрито веб-сторінку та роздруківка її вмісту не є належними та допустимими доказами у даній справі. Інформація, на яку вказує позивач у позовній заяві, відсутня на сторінці офіційного інтернет-ресурсу www.rbc.ua. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов'язок, що полягає поданні доказів. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов'язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов'язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов'язку по доказуванню для сторін й інших суб'єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений. Як вбачається, встановлені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2016 (№ 640/13471/16-ц) факти, що мають юридичне значення, стосуються публікації недостовірної інформації, поширеної у соціальній мережі Facebook, яка сформульована у резолютивній частині рішення від 22.11.2016, а не статті «[INFO]», нібито поширеної відповідачем [INFO], о 13:44 год., на сайті www.rbc.ua. І тому не доказує доводів позивача/а. с. 54-59/. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду. На підставі та

Outcome: dismissed