Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.05.02р. (29.05.03р. подав доповнення) позивач звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ватутінського районного суду м. Києва від 27.06.96 р. відносно вчинення [PERSON] наклепу на Президента України [PERSON] та Главу Адміністрації Президента України [PERSON] З цього часу позивач неодноразово звертався до прокурора м. Києва про необхідність вирішення питання щодо його заяв, зокрема, від 05.11.2002 р., 27.06.14 р. У зв'язку з не розглядом вказаних заяв позивач звертався до суду, яким скарги задовольнялися чи направлялися для розгляду по суті в прокуратуру м. Києва для прийняття рішення в порядку ст. 400-8 КПК України (1960 р.), наприклад, постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 16.12.03р., рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.07.04 р. та постанова Печерського районного суду від 30.03.12 р. Проте, прокурором м. Києва всупереч ч. 4 ст. 400-8 КПК України (1960 р.) не вирішеними залишаються питання щодо подання до апеляційного суду заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами. Внаслідок таких дій прокурора м. Києва позивач досі не реабілітований, що завдало йому значної моральної шкоди. З урахуванням наведеного, [PERSON] просив суд стягнути у відшкодування 592 000 грн. моральної шкоди, що проявилась в його душевних стражданнях з приводу бездіяльності прокурора м. Києва щодо не розгляду його заяв, а також 4 956 250 грн. упущеної вигоди, котра ним визначена як можлива заробітна плата, яку він міг би отримати, будучи на посаді Міністра освіти і науки, посилаючись на положення ст. 1174 ЦК України. Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду на 7 листопада 2017 року. 31 жовтня 2017 року представником відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] подано письмові заперечення (а.с. 19-21), відповідно до яких позовні вимоги не визнає. Державна казначейська служба України не порушувала будь-яких прав та інтересів позивача. На даний час відсутній виправдовувальний вирок відносно позивача, котрий міг би стати підставою для відшкодування спричиненої йому шкоди внаслідок незаконного засудження. Позивач не надав будь-яких доказів у підтвердження факту заподіяння моральних та фізичних страждань, причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів. 9 листопада 2017 року у судовому засідання представником відповідача прокуратури міста Києва [PERSON] заявлене клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з наявністю рішення суду, котре набуло законної сили, з того ж самого предмету, з тих же підстав, між тими ж сторонами (а.с. 25), розгляд котрого було перенесено на 8 грудня 2017 року з метою перевірки наведеної інформації у клопотанні шляхом витребування матеріалів цивільної справи № 757/26386/13-ц для огляду в судовому засіданні. 8 грудня 2017 року, 19 січня 2018 року розгляд справи знято зі складу у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному та у відпустці відповідно. 28 лютого 2018 року на виконання п. 9 перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року проведено підготовче засідання. Ухвалою суду провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди в частині позовних вимог до Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди з підстав, заявлених у позові - ст. 1167, 1176 ЦК України - закрито (а.с. 48). Справу призначено до судового розгляду на 13 квітня 2018 року. 13 березня 2018 року представником відповідача прокуратури міста Києва Гаврилюк О.М. надано відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнають. Неодноразові звернення позивача прокуратурою розглянуті та роз'яснено порядок оскарження вироку за нововиявленими обставинами. Позивачем не надано жодних доказів у підтвердження завдання йому моральної шкоди. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву від 13 квітня 2018 року про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився, в письмових запереченнях вказав про розгляд справи у її відсутність (а.с. 19-21). Тому, суд розглянув справу у відсутність позивача та представника відповідача Державної казначейської служби України, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Представник відповідача прокуратури міста Києва Гаврилюк О.М. заперечила в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи доводами, викладеними у відзиві. Заслухавши пояснення відповідача прокуратури міста Києва Гаврилюк О.М. та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 27.06.1996 у справі № 1-313, залишеним без змін ухвалою Київського міського суду м. Києва від 08.08.1996, [PERSON] засуджено за ч. 2, 3 ст. 125, 42, 46 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. У прокуратурі м. Києва розглядались неодноразові заяви [PERSON] про внесення до апеляційного суду клопотання про перегляд вироку за нововиявленими обставинами. Це зокрема, заяви від 5.1.2002 року (а.с. 7), 27.06.2014 року (а.с. 14), на які позивач посилається як на підставу для задоволення позову. Крім того, позивач неодноразово звертався до суду, яким, зокрема, задовольнялися його скарги чи направлялися для розгляду по суті в прокуратуру м. Києва для прийняття рішення в порядку ст. 400-8 КПК України (1960 р.), як наприклад: постанова судді Печерського районного суду м. Києва від 16.12.03р. (а.с. 9), рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.07.04 р. (а.с. 10-11) та постанова Печерського районного суду від 30.03.12 р. (а.с. 12-13) Разом з тим, прокуратурою м. Києва в листі № 09/1-2422-09 від 04 грудня 2012 року (а.с. 65), зокрема, було роз'яснено позивачу, що згідно зі ст. 33, 463 КК України, який набрав чинності 20 листопада 2012 року, йому необхідно звертатися із відповідною заявою до Деснянського районного суду м. Києва. Крім того, у вказаному листі позивача було поставлено до відому, що кримінальну справу № 1-313, згідно з повідомленням Деснянського районного суду м. Києва (а.с. 61), знищено у зв'язку із закінченням строку зберігання. Інші звернення [PERSON] про необхідність звернення прокурора м. Києва з поданням про перегляд вироку за нововиявленими обставинами також розглянуті. Зокрема, за заявою [PERSON] виконувачем обов'язків прокурора м. Києва [PERSON] 24.07.2003 винесено постанову про відмову в перегляді за нововиявленими обставинами вказаної кримінальної справи, про що заявнику надано відповідь від 24.06.2009 № 08/2-10018-98 та копію цієї постанови. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2003, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19.02.2004, постанову в.о. прокурора м. Києва від 24.07.2003 скасовано, а матеріали повернуто до прокуратури міста для проведення додаткового розгляду заяв [PERSON] Водночас ухвалою Верховного Суду України від 17.05.2005 касаційне подання заступника прокурора м. Києва на вказані судові рішення задоволено. Постанову Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2003 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19.02.2004 скасовано, а справу провадженням закрито. Отже постанова виконувача обов'язків прокурора м. Києва від 24.07.2003 про відмову в перегляді за нововиявленими обставинами справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч. 2, 3 ст. 125 КК України (в редакції 1960 року) з 17.05.2005 по даний час залишається чинною. Вказані обставини встановлені і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року, котре набуло законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року (а.с. 26-31) та відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. У зв'язку з цим провадження в цій частині позовних вимог закрито ухвалою суду від 28 лютого 2018 року. Разом з тим, в обґрунтування позовних вимог позивач на не розгляд прокуратурою м. Києва триманої його заяви від 27.06.2014 року (на звор. а.с. 14). Даних щодо розгляду цієї заяви прокуратурою м. Києва суду не надано. Відповідно до положень ст. 1174 ЦК України, на котру посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення позову, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже закон пов'язує відшкодування шкоди особою за наявності таких умов: а) неправомірність поведінки конкретної посадової або службової особи б) наявність шкоди. Разом з тим, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди внаслідок не розгляду його звернення від 27.06.2015 року. Такі дії відповідної посадової або службової особи у передбаченому законом порядку (визначеному КПК України або в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян») протиправними не визнавались. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Позивачем у даній справі не наведено жодних фактів вчинення прокуратурою м. Києва або її посадовими особами будь-яких неправомірних дій (бездіяльності), прийняття рішень, які б призвели до порушення та обмеження його прав, та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в спірних правовідносинах. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між будь-якими діями прокуратури м. Києва або її посадовими особами та тим, що [PERSON] (як зазначено у позовній заяві) «досі нереабілітований», «досі немає постійної роботи, таким чином позбавлений можливості реалізувати свої здібності та отримувати достойну винагороду за свою працю». Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної «немайнової» шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тому, враховуючи відсутність протиправності дій посадової або службової особи, недоведеність завданої шкоди позивачу, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог про стягнення упущеної вигоди за 185 місяців в розмірі 4 856 250 грн. в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду», то суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, виходячи з такого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) відшкодуванню підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» (в редакції від 11.02.2001, далі - Закон) передбачено вичерпний перелік підстав, при настанні яких шкода, завдана громадянинові підлягає відшкодуванню, а саме внаслідок: 1. незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2. незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3. незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Враховуючи, що позивачем не доведено обставин отримання ним заробітку, відсутні відповідні процесуальні рішення щодо незаконних дій, передбачених ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду», що надавали б позивачу право на отримання заробітку в порядку, передбаченому в цим Законом та в порядку, визначеному ст. 1174 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Крім того, відповідно до ст. 170, 176 ЦК України держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому в деліктних правовідносинах зобов'язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яке постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року і покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Тобто Державна казначейська служба України тільки виконує зобов'язання держави в деліктних правовідносинах. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій компенсується державою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed