Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] В поданому позові [PERSON]просить стягнути на його корить з [PERSON]аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини доходу відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що відповідач є матірю його малолітньої доньки, та за рішенням суду позбавлена батьківських прав відносно дитини. Донька сторін знаходиться на утриманні лише батька, відповідач самоусунулась від виконання батьківських обовязків, жодної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини відповідач не надає; сторони проживають окремо, дитина знаходиться на утриманні виключно позивача, з яким і мешкає. Позивач надав суду заяву, в якій позовні вимогі підтримав, просив їх задовольнити; просив справу розглянути за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялась про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 3). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року був розірваний шлюб, укладений між сторонами, а рішенням цього ж суду від 15 грудня 2016 року [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських відносно дочки [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8-10). Відповідно до статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 183 СК України передбачено, що частка доходу батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 183 СК України, тому суд вважає, що відповідач має сплачувати щомісячно на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, задовольнивши таким чином позовні вимоги. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 13 березня 2017 року. Пунктом 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат,

Outcome: approved