Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що в 1986 році із відповідачем вона зареєструвала шлюб. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Через відсутність порозуміння з 2014 року подружні стосунки були припинені, спільне господарство не ведеться, фізичні та духовні зв'язки із чоловіком втрачені, збереження шлюбу вважає неможливим. Також в період шлюбу подружжям було набуто у власність автомобіль марки «Мітсубісі», вартістю 5000 доларів США та земельну ділянку, площею 0,06 га, на якій розташований дачний будинок за адресою: [ADDRESS], вартістю 65034 грн. Посилаючись на положення ч.1 ст.60, ст.65, 70, 71 Сімейного кодексу України, вказане майно вважає спільною сумісною власністю подружжя, яке має бути присуджене чоловікові із виплатою позивачеві відповідної грошової компенсації. Просила розірвати шлюбі між сторонами, визнати і поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, та стягнути з відповідача грошову компенсацію: 1/2 частини автомобіля марки «Мітсубіші», державний номер [NUMBER], загальною вартістю 148567 гривень; земельної ділянки, площею 0,06 га, на якій розташований дачний будинок, за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 65034 грн. Визнати за відповідачем право власності на вказаний автомобіль та земельну ділянку, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] - позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково: не заперечували проти розірвання шлюбу, а в іншій частині позову просили відмовити. В письмових запереченнях на позов відповідач зазначив, що дійсно шлюбні стосунки із позивачем були припинені та шлюб має бути розірваний. Щодо поділу майна - відповідач не погодився із вимогами про стягнення компенсації в рахунок вартості частки в автомобілі «Мітсубіші», оскільки позивач не представила висновок експерта про ринкову вартість автомобіля. Стосовно земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] наголошував на тому, що спірна земельна ділянка не має кадастрового номеру, не визначена її ринкова вартість та можливість її поділу в натурі, а тому вона не може бути предметом поділу. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18 вересня 1986 року між сторонами був зареєстрований шлюб, про що 18 вересня 1986 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області складено відповідний актовий запис № 3092. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Згідно з частиною 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб згідно з нормами ч. 1 ст. 24 СК України ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї, та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права. У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, залишивши після розірвання шлюбу прізвище позивача без змін. Також судом встановлено, в період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль MITSUBISHI SPACE STAR, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, кузов [NUMBER], який 26 жовтня 2010 року був зареєстрований за відповідачем, що підтверджується відповіддю з Територіального сервісного центру №1441 від 19.01.2017 року. При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно встановити факт наявності спільних доходів сім'ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. З'ясовуючи ці факти, суд виходить з того, що обидві сторони з 1986 року перебувають у шлюбі, працювали та мали спільний дохід. Крім того, відповідач не заперечував, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та придбаний ним за спільні кошти подружжя. Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. В ході судового розгляду не було доведено придбання автомобіля виключно за особисті кошти відповідача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про належність позивачеві автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на встановлену законодавством рівність часток в спільному майні, суд приходить до висновку про належність позивачеві 1/2 частки спірного автомобіля MITSUBISHI SPACE STAR, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, кузов [NUMBER]. Згідно з ч.1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. До таких речей також відносяться транспортні засоби. Згідно з вимогами частини 4 і 5 ст. 319 ЦК власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. В силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст.183 ЦК) співвласник, який бажає виділу, має право на одержанні від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Виходячи з аналізу зазначеної норми, у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК, суд дійшов висновку, що передбачене ч. 2 ст. 364 ЦК України право позивача на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншим співвласником, і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондує обов'язок другого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається, виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. З урахуванням зазначеного, а також того, що спірний автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача, який заперечує проти власності іншого співвласника, працює електромонтером в ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та має матеріальну можливість для виплати компенсації, суд вважає, що поділ спільного автомобіля має відбутися шляхом одержання позивачем від відповідача матеріальної компенсації вартості частки в спільному авто. Вирішуючи питання про розмір такої компенсації та вартість 1/2 частки автомобіля MITSUBISHI SPACE STAR, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, суд виходить із того, що згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, обома сторонами були представлені письмові докази ринкової вартості автомобіля, звіти оцінювачів товарознавців, які не є судовими експертами. Обидва звіти оцінювачів про оцінку майна мають однакову юридичну силу. Проте при вирішенні питання достовірності, належності та об'єктивності вказаних доказів, суд виходить із того, що слід керуватися оцінкою, яка зроблена більш пізніше на момент прийняття рішення судом з урахуванням ринкового стану на автомобільному ринку та найбільш реально відображає дійсну вартість предмета спору. Так, відповідно до звіту про оцінку майна, підготовленого суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Азов-Експерт» від 29 серпня 2018 року, ринкова вартість об'єкта оцінки - транспортного засобу MITSUBISHI SPACE STAR, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, складає 148567 гривень. Виходячи із вказаної дійсної вартості автомобіля, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь [PERSON] 1/2 частки вартості автомобіля, що становить 74283 гривень 50 копійок. Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації вартості земельної ділянки, площею 0,06 га, на якій розташований дачний будинок, в [ADDRESS] суд відзначає наступне. Так, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0604 га, на території [ADDRESS] Вказана земельна ділянка належить відповідачеві на праві приватної власності на підставі державного акту, виданого 12 лютого 1998 року на підставі рішення виконкому Касянівської сільради від 29 січня 1998 року. На час виникнення спірних правовідносин, тобто отримання земельної ділянки відповідачем, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України та Земельний кодекс України 1990 року. Згідно з частиною 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до статті 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналіз диспозиції частини 1 статті 22 КпШС дає підстави для висновку про те, що основоположним для кваліфікації майна як спільного через придбання під час шлюбу є витрачання певних спільних зусиль на таке придбання. Такі зусилля можуть полягати у передачі за це майно коштів, зароблених подружжям, або одним з них, передачі за нього інших матеріальних або нематеріальних благ, які є надбанням сім'ї. Між тим, природа набуття права власності на нерухоме майно у порядку приватизації полягає у безкорисному придбанні майна без передачі за нього компенсації у вигляді матеріального або нематеріального блага, що виключає можливість застосування до таких правовідносин приписів частини 1 статті 22 КпШС. Крім того, згідно зі статтею 6 Земельного кодексу України 1990 року, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для садівництва. Згідно зі статтею 17 Земельного кодексу України 1990 року передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно з пунктом 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Таким чином, відповідно до наведених положень, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для ведення садівництва є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Так само на даний час пунктом 5 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що до особистої приватної власності дружини, чоловіка відноситься земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, як на момент отримання відповідачем у власність спірної приватизованої земельної ділянки, так і на даний час, діюче законодавство відносило подібну ділянку до особистого майна кожного із подружжя, яке не підлягає поділу між ними. Одночасно з цим, будь-яких відомостей про наявність у сторін правовстановлюючих документів на дачний будинок або введення його в експлуатацію до суду не представлено. Таких відомостей не міститься також і в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто позивачем не представлено доказів про наявність будь-яких майнових прав на зведене нерухоме майно на території спірної земельної ділянки, що дозволяло би застосувати до земельної ділянки положення статей ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. З урахуванням вказаних обставин позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки, набутої відповідачем в порядку приватизації, не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, майнові позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за 1/2 частку вартості спільного майна - автомобіля MITSUBISHI SPACE STAR, державний номер [NUMBER], 2004 року випуску, кузов [NUMBER] в розмірі 74283 гривень 50 копійок, а право спільної часткової власності слід припинити, залишивши за відповідачем право власності на весь автомобіль. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, тому відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 551,21 грн та 742,83 гривень, а всього 1294,04 гривень.

Outcome: partial