Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У березні 2019 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, із зняттям його з реєстраційного обліку та визначенням, що судове рішення про таке визнання є підставою для знаття відповідача з реєстрації місця проживання, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову вказано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 2010 року був розірваний, відповідач ще з 2007 року не проживає за адресою реєстрації, не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується. 26 березня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. На виконання положень частини шостої статті 187 ЦПК України, 17 квітня 2019 року надано відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача на судовий запит /а. с. 67, 68, 69, 70/. Ухвалою судді від 18 квітня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи /а. с. 71-72/. 20 травня 2019 року засобами поштового зв`язку від третьої особи у справі до суду надійшли письмові пояснення, у яких представник просив розглядати справу без участі представника та зазначив, що вимога про визначення судового рішення таким, що є підставою для зняття відповідача з реєстрації, є недоречною, оскільки передбачена законом. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Відзив на позов та заяви з процесуальних питань від відповідача до суду надходили. Представник третьої особи також не з`явився у судове засідання у справі, у матеріалах справи наявні письмові пояснення, у яких просив розгляд справи проводити за відсутності представника. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданому 05 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 58 /а. с. 21/. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсєнко Т. О. та зареєстрованого за № 360, позивач придбала чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 163 30 кв м, житловою 90 , 20 кв м /а. с. 19-20/. 05 березня 2013 року позивач подарувала вказану квартиру [PERSON] , відповідно до договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрованого за № 813 /а. с. 22-23, 24/. Надалі, [PERSON] подарувала 21 грудня 2017 року позивачеві вказану квартиру [ADDRESS] загальною площею 163, 30 кв м, житловою 90, 20 кв м, згідно з договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрованого за № 2407 /а. с. 25-26, 27/. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 3040917, станом на 17 квітня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , і позивач, і відповідач значаться зареєстрованими /а. с. 69/. Разом з позивачем у вказаній квартирі [ADDRESS] , проживає [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , 2012 року, яка займає окрему кімнату, площею 21, 50 кв м, у квартирі на підставі укладеного договору оренди частини квартири від 26 липня 2018 року /а. с. 32-35/. 04 лютого 2019 року комісія у складі працівників обслуговуючої організації - ТОВ «Рада 5» (інженер [PERSON] , слюсар-сантехнік [PERSON] , електрик [PERSON] ) встановила, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає уже тривалий час, а саме по поясненням сусідки [PERSON] та консьєржа будинку [PERSON] , з 2007 року у вказаній квартирі його ніхто не бачив, про що складено акт обстеження квартири, затвердженого В. о. генерального директора ТОВ «Рада 5» /а. с. 50/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно, стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Водночас суд відмовляє у задоволенні позову у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку з визначенням про те, що судове рішення про таке визнання, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки судове рішення, постановлене про визнання особи такою, що втратила право користування, вже і є підставою для його виконання шляхом здійснення компетентним органом своїх функцій - зняття з реєстраційного обліку, що не потребує додаткової вказівки у судовому рішенні, оскільки передбачене спеціальним законом, а на відмову у знятті з реєстрації за наявності відповідного рішення позивач не посилалася. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial