Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Позивач прийняв спадщину після смерті матері, подавши заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки відсутній дійсний правовстановлюючий документ на спадкове майно. Спадковий житловий будинок відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживала та була зареєстрована [PERSON] . Саме тому позивач звернувся до суду та просив судовим рішенням визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 24 березня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, але до початку підготовчого судового засідання направив до суду заяву, у якій указав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за відсутності позивача. Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області в підготовче судове засідання не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання подала до суду заяву, у якій указала, що міська рада визнає позовні вимоги позивачів та просила справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У\~\~ судовому\~\~ засіданні\~\~ встановлено,\~\~ що\~\~ житловий\~\~ будинок\~ [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому зареєстрованою значиться [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 254/№1 від 11 березня 2021 року (а. с. 10). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] як члену ліквідованого колгоспного двору належав житловий будинок [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вона не отримала свідоцтва та у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 4). Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по [ADDRESS] , який належав їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 30-31) та матеріалами спадкової справи до майна [PERSON] (а. с. 32-66). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, його дружина та батьки. [PERSON] є сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 7). Отже, він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко В.М. до майна померлої [PERSON] заведено спадкову справу за № 141/2012 (а. с. 32-66). Згідно з копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 1/2012 спадщину після її смерті прийняв її син [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Інші спадкоємці першої черги за законом [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. із заявою про видачу йому свідоцтва\~\~ про\~\~ право\~\~ на\~\~\~ спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки [PERSON] було подане свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Червонопартизанської сільської Ради народних депутатів 13 серпня 1993 року, де власником житлового будинку вказаний колгоспний двір, головою якого є [PERSON] , що підтверджується копією постанови приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 16/02-31 від 17 лютого 2021 року (а. с. 16). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, позивачеві з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] . Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 9, 13-14). Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 11 березня 2021 року становить 87000 грн. (а. с. 11). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 3а). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved