Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до КП «Одескомунтранс», посилаючись на те, що у період з 02.10.2017 року по 10.02.2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що при звільненні з ним не був проведений остаточний розрахунок. Розмір заборгованості з заробітної плати становить 28 467,81 грн. Крім того, оскільки відповідач в день його звільнення не провів з ним розрахунок, як це передбачено ст.116 КЗпП України, відповідач повинен сплати на його користь середній заробіток за весь час затримки по день прийняття судового рішення на підставі положень ст.117 КЗпП України, та моральну шкоду, яку йому було завдано порушенням його законних прав та розмір якої позивачем оцінюється в 50 000 гривень. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 19.04.2021 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій він просить суд стягнути з КП «Одескомунтранс» заборгованість по заробітній платі в розмірі 104 133,33 грн., середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку з моменту звільнення по день прийняття рішення та моральну шкоду в розмірі 50000, 00 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у заочному порядку. Позивач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій зазначив , що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі наказу № 81/2017 від 29.09.2017 року з 02.10.17 року позивач прийнятий на роботу у КП «Одескомунтранс», посада: водій а/м сміттєвоз. 10.02.2021 року позивач звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін). Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,- при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати позивачем надано до суду банківську виписку по особовому рахунку, копії розрахункових листів за вересень 2020- лютий 2021 та копію листа Державної податкової служби України ГУ ДПС в Одеській області за № 4335/6/15-32 53 18 від 05.03.2021 року. Так, згідно інформації наданої податковою службою різниця між нарахованою та виплаченою позивачу заробітною платою за період з 4го кварталу 2017 року по 4ий квартал 2020 року становить 116 458,61 грн. Згідно наданої позивачем виписки по банківському рахунку 17.02.2021 року відповідачем здійснено виплату заробітної плати за жовтень 2020 року у розмірі 12 325,28 гривен. Таким чином, загальний розмір заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі дорівнює 104 133,33 гривень; Ухвалою суду від 19.04.2021 року від відповідача було витребувано з Комунального підприємства «Одескомунтранс» (65031, м. Одеса, вул. Бр. Поджіо, 4, ЄДРПОУ 31185678) відомості: про всі нараховані КП «Одескомунтранс» належні до виплати [PERSON] суми коштів за період з 02.10.2017р. по 10.02.2021р. із зазначенням загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміру і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати; сум заробітної плати, що належить до виплати по кожному розрахунковому місяцю; про всі здійснені КП «Одескомунтранс» виплати [PERSON] за період з 02.10.2017р. по 10.02.2021р. із зазначенням способу здійснення таких виплат (реквізитів банківського рахунку, на який проведено виплати); про всі виплати здійснені КП «Одескомунтранс» в день звільнення [PERSON] , а саме 10.02.2021р. Вказана ухвала отримана уповноваженою особою відповідача 21.07.2021 року, про що свідчить відповідна відмітка на супровідному листі та підпис заступника директора Осипенко М.В. Однак, станом на 10.08.2021 року жодних відомостей до суду відповідачем надано не було. Відповідно ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Проаналізувавши надані позивачем докази щодо наявності боргу по заробітній платі та її розміру, враховуючи відсутність доказів на спростування даних обставин з боку відповідача, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Що стосується вимог про стягнення сум середнього заробітку за час затримки суд виходить з наступного: Як було встановлено в день звільнення позивача (10.02.2021 року) повного розрахунку проведено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В даному випадку, місяцями, що передували звільненню позивача є грудень 2020 го року та січень 2021 року, відповідно кількість фактично відпрацьованих днів складає 35, а заробітна плата за фактично відпрацьовані дні - 20 924,06 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 597,83 гривень Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення даного рішення(10.02.21 р. - 10.08.21 р.) складає 124 робочих дня. Таким чином, розмір середнього заробітку за час фактичної затримки розрахунку який підлягає стягненню з відповідача та який визначено станом на 10.08.2021 року складає 597,83 *124 = 74 130,92 гривень. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного: Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості, відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінивши доводи позовної заяви, суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. необґрунтована та така, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що йому було завдано моральні страждання діями відповідача, та саме не виплата заробітної плати стала причиною його моральних страждань. Крім того, суд бере до уваги нетривалий період з моменту звільнення позивача до моменту звернення його до суду. Що стосується судових витрат: Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. 10.08.2021 року стороною позивача надано докази розміру витрат на правову допомогу, які відповідно до ст.133 ЦПК України відносяться до судових витрат, та підлягають розподілу за результатом розгляду справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у відповідному розмірі пропорційно від задоволених вимог, а саме на 79 % від заявленої суми до стягнення. Тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 9408грн. х 79 % = 7432, 32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved