Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON]\~ із вимогою стягнути на свою користь заборгованість за договором позики від 25.08.2013 року, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 25.08.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 16000,00 грн. Вказала, що встановлений договором позики термін виконання відповідачем зобовязання з повернення їй грошових коштів скінчився 08.09.2013 року, проте відповідач зобовязання не виконав. У звязку з чим просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 16000,00 грн., проценти за користування позикою в сумі 7504,14 грн., інфляційні за несвоєчасне повернення позики в сумі 11856,00 грн., та річні в порядку ч. 2 ст. 652 ЦК України в сумі 134,77 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення по суті позову. Відповідач [PERSON]\~ в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20.01.2017 року в судовому засіданні проти вимог позивача заперечував, вказував, що між сторонами не укладався договір позики, просив суд застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши\~ всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті,\~ вважає, що\~ позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, 25.08.2013 року відповідач склав розписку про те, що взяв у позивача у борг грошові кошти у розмірі 16000,00 грн.\~ У складеній розписці відповідач зобовязався повернути позичені кошти у розмірі 16000,00 грн. до 08.09.2013 року (а.с.6). Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,\~\~визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звернувся до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~\~ Згідно вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 25.08.2013 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а з огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики у розмірі 160000 грн. є обґрунтованими. Щодо вимог позивача про стягнення процентів за користування коштами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 08 вересня 2013 року по 07 серпня 2016 року (період визначив позивач). Отже, суд вираховує проценти за період, який самостійно визначив позивач, виходячи з наступного: - з 08.09.2013 року по 15.04.2014 року сума процентів складає 621,15 грн. (16000,00 грн. х 6,5% : 365 дн. х 218 дн.). - з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року сума процентів складає 515,07 грн. (16000,00 грн. х 12,5% : 365 дн. х 94 дн.). - з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року сума процентів складає 730,30 грн. (16000,00 грн. х 14,00% : 365 дн. х 119 дн.). - з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року сума процентів складає 331,40 грн. (16000,00 грн. х 14,00% : 365 дн. х 54 дн.). - з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року сума процентів складає 222,25 грн. (16000,00 грн. х 19,5 % : 365 дн. х 26 дн.). - з 04.03.2015 року по 28.08.2015 року сума процентів складає 1538,63 грн. (16000,00 грн. х 30,00% : 365 дн. х 117 дн.). - з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року сума процентів складає 331,40 грн. (16000,00 грн. х 27,00% : 365 дн. х 28 дн.). - з 25.09.2015 року по 03.03.2016 року сума процентів складає 1543,00 грн. (16000,00 грн. х 22,00% : 365 дн. х 160 дн.). - з 03.03.2016 року по 22.04.2016 року сума процентів складає 482,40 грн. (16000,00 грн. х 22,00% : 365 дн. х 50 дн.). - з 22.04.2016 року по 27.05.2016 року сума процентів складає 291,50 грн. (16000,00 грн. х 19,00% : 365 дн. х 35 дн.). - з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року сума процентів складає 220,93 грн. (16000,00 грн. х 18,00% : 365 дн. х 28 дн.). - з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року сума процентів складає 202,52 грн. (16000,00 грн. х 16,5% : 365 дн. х 28 дн.). - з 29.07.2016 року по 07.08.2016 року сума процентів складає 61,15 грн. (16000,00 грн. х 15,5% : 365 дн. х 9 дн.). Тобто, загальна сума процентів за користування коштами за підрахунком суду за період, який відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України був визначений позивачем, складає 7091,70 грн. та є меншою, ніж було обраховано позивачем, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позивача відносно нарахування та стягнення індексу інфляції та 3 % річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Розраховуючи індекс інфляції, суд керується її встановленими розмірами за періоди з вересня 2013 року по серпень 2016 року, виходячи із розміру суми основного боргу в сумі 16000 грн.: 101,1%(2013) +124,8%(2014)+147,8%(2015)+105,5%(2016) = 12624 грн. Тобто, загальна сума інфляційних втрат за підрахунком суду складає 12624 грн., проте, на підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в цій частині тільки в межах заявленої нею суми, а отже в розмірі 11856,0 грн. Сума 3% річних вираховується наступним чином: 16000 грн. (сума заборгованості за договором позики) х1062дні (період прострочення, визначений позивачем) х 0,008219 (3%/365)= 1349,26 грн. Тобто, загальна трьох відсотків річних за підрахунком суду складає 1349,26 грн., проте, на підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в цій частині тільки в межах заявленої нею суми, а отже в розмірі 134,77 грн. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконав умови Договору та прострочив виконання свого зобов'язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача основну суму боргу по договору в розмірі 16000,00 грн., проценти за користування позикою в сумі 7091,70 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне повернення позики в сумі 11856 грн. Заявлене представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч.6 ст. 70 ЦПК України позивач своєчасно звернулась до суду із позовом, про що свідчить штамп поштового відділення на конверті із датою «07.09.2016 року», в якому позов надійшов до суду. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного й

Outcome: partial