Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

У березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус ДМНО Щетілова О.В., Настека С.І., ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування рішень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що по договору купівлі-продажу земельної ділянки ВКС № 685512 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., зареєстрованим в реєстрі №4354 від 25.12.2007р. [PERSON] та [PERSON] придбали по Ѕ частині у гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] . 29.10.2008р. позивач на вказану земельну ділянку отримав державний акт на право власності [NUMBER] , виданий Управлінням земельних ресурсів у м. Дніпропетровську. По договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ВКС № 685506, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., зареєстрованим в реєстрі №4343 від 25.12.2007р. позивач та [PERSON] придбали по Ѕ частині домоволодіння у гр. [PERSON] , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрував своє право власності на частину домоволодіння в КП «ДМБТІ» 30.01.2008р. за № 8984277. З інформаційної довідки № 76236315 від 19.12.2016р. позивач дізнався, що по фіктивному рішенню Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 11.10.2013р. по справі № 123/1947/13-ц його нерухоме майно 19.04.2016р. незаконно привласнив громадянин [PERSON] та в подальшому 26.04.2016р. продав громадянину [PERSON] В Державному реєстрі судових рішень під вказаним номером значиться інша цивільна справа Київського районного суду м. Сімферополя АРК. Позивач вважає, що вищевказані договори купівлі-продажу є недійсними у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач надав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, справу просив розглянути за його відсутності та відсутності його представника. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, про причини неявки не сповістив, відзиву та заперечень на позов та доказів на обґрунтування своєї правової позиції суду не надали, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звернулися. В матеріалах справи наявне клопотання приватного нотаріуса Щетілової О.В., надіслане електронною поштою на адресу суду, в якому заявниця просить суд розглянути справу за її відсутності, згідно вимог чинного законодавства. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки ВКС №685512 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №4354 від 25 грудня 2007 року, позивач [PERSON] та [PERSON] придбали по 1/2 частині кожний земельну ділянку площею 0,1065 га, кадастровий номер [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] (а.с. 6 - 8). Позивач [PERSON] на вказану земельну ділянку отримав державний акт на право власності [NUMBER] , виданий Управлінням земельних ресурсів у м. Дніпропетровську (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ВКС № 685506, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №4343 від 25 грудня 2007 року, [PERSON] та [PERSON] придбали по 1/2 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] . Позивач зареєстрував своє право власності на частину домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» 30 січня 2008 року за № 17550121 (а.с. 10 - 12). 26 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки №11277732/11277415/11277583/11278370/11277496, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №5852, відповідно до якого у забезпечення кредитних договорів №1127773200 від 26 грудня 2007 року; №11277415000 від 26 грудня 2007 року; №11277583000 від 26 грудня 2007 року; №11278370000 від 26 грудня 2007 року; №11277496000 від 26 грудня 2007 року, іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю вищевказану земельну ділянку та житловий будинок. Іпотека зареєстрована в державному реєстрі 14 січня 2008 року за №6392505. Згідно інформаційної довідки №76236315 від 19 грудня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. було зареєстровано 19 квітня 2016 року о 20:32:08 державну реєстрацію обтяження, на підставі рішення Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 11 жовтня 2013 року по справі №123/1947/13-ц та припинено заборону на нерухоме майно; 19 квітня 2016 року о 20:49:33 на підставі рішення Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 11 жовтня 2013 року по справі №123/1947/13-ц припинено іпотеку; 19 квітня 2016 року 2016 року о 20:56:28 державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 11 жовтня 2013 року по справі №123/1947/13-ц (а.с. 13 - 18). Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на час вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. дій з державної реєстрації переходу прав власності на спірне нерухоме майно, діяла заборона відчуження цього нерухомого майна на підставі договору іпотеки №11277732/11277415/11277583/11278370/11277496. Згідно Інформаційної довідки №77131993 від 27 грудня 2016 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 07 жовтня 2015 року зареєстровано та не знято арешт всього нерухомого майна (номер запису 11513581, обтяжувач Кіровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ). В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за [PERSON] зареєстровані та не зняті записи №6321917 від 26 грудня 2007 року, №6322100 від 26 грудня 2007 року; №6322275 від 26 грудня 2007 року про заборону відчуження нерухомого майна - земельної ділянки по [ADDRESS] . В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за [PERSON] зареєстровано та не знято запис №13459475 від 28 грудня 2012 року про арешт його майна (обтяжувач Бабушкінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ). Отже на день проведення реєстраційних дій щодо непорухомого майна позивача, 19 квітня 2016 року, мало місце обтяження, яке перешкоджало вчиненню реєстрації. Реєстраційні дії були вчинені приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. на підставі рішення Київського районного суду м. Сімферополя АРК від 11 жовтня 2013 року по справі №123/1947/13-ц (а.с. 19 - 20). За результатами пошуку вказаного судового рішення у справі №123/1947/13-ц у Єдиному реєстрі судових рішень встановлено його відсутність, а за вказаним номером справи значиться ухвала суду від 04 квітня 2013 року про залишення цивільного позову про визнання права на спадкування без розгляду (а.с. 21, 24). 26.04.2016р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1065 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за № 1411. 26.04.2016р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за № 1408. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення № 29416575 від 26 квітня 2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової ( [PERSON] щодо реєстрації права власності за [PERSON] земельної ділянки площею 0,1065 га, кадастровий номер [NUMBER] та домоволодіння (літ. Ф - 1 - житловий будинок, літ. В - сарай, літ. Г - сарай, літ. Д, Е - убиральні, №1-6 споруди, I, II, III, IV - замощення), які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 107 - 110). 16 квітня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. було залишено без змін, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року було залишено без змін (а.с. 160 - 162). Стаття 41 Конституцій України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, ст. 202 ЦК України. За загальним правилом, визначеним у ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). В п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (надалі Пленум), п. 1.1.5 Листа Верховного Суду від 01.08.2016 «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2016 р.» зазначено наступне. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, згідно зі ст. 215 ЦК України вказаний правочин не відповідає вимогам законам України та може бути визнаним за рішенням суду недійсним, оскільки незаконно відчужено та привласнено фізичною особою земельну ділянку та домоволодіння приватної власності на підставі підробного рішення суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦП України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірні нерухомі об`єкти вибули з володіння позивача у протиправний спосіб та всупереч волі останнього, чим порушено конституційний принцип непорушності права приватної власності. З огляду на що суд дійшов висновку про необхідність захисту законних прав та інтересів позивача шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав [PERSON] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус ДМНО Щетілова О.В., Настека С.І., ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування рішень. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд, з урахуванням ухвали суду від 16 квітня 2018 року, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн. (по 352,40 грн. з кожного) та на користь держави судовий збір у розмірі 1476,40 грн. (по 738,20 грн. з кожного). На підставі викладеного,

Outcome: approved