Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. Позовні вимоги, мотивовані тим, що 10 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 001-15910-101013, згідно з яким банк надав позивачу у кредит кошти у розмірі 16 096 грн. 08 коп. зі строком погашення кредиту до 10 жовтня 2016 року та зі сплатою процентів в розмірі 9,99% річних. Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту. Проте банком не вказано види послуг за вказану комісію, що надаються позивачу. Вказану умову кредитного договору позивач просить визнати недійсною, оскільки така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що підстав для визнання вказаного п. 2.5 кредитного договору немає, крім того позивачем пропущено строк позовної давності, який сплинув в жовтні 2016 року. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 10.10.2013 року на підставі заяви № 001-15910-101013 ПАТ «Дельта Банк» позивачу [PERSON] надано у кредит кошти в розмірі 16 096 грн. 08 коп. зі строком погашення кредиту до 10 жовтня 2016 року та зі сплатою процентів в розмірі 9,99% річних (а.с. 4). Відповідно до п. 2.5 кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту. Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.96 року Закон України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на кредитні правовідносини. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). З урахуванням наведеного, встановлення в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та не зазначення відповідачем, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тягне за собою визнання таких умов кредитного договору недійсним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведеного, суд п. 2.5 кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідачем не зазначено, які саме послуги за обслуговування кредиту надаються позивачу. Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи, що кредитний договір був підписаний сторонами 10 жовтня 2013 року, тобто з вказаного строку позивач довідалася про порушення свого права в частині оспорюваного п. 2.5 кредитного договору щодо сплати комісії, то саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки та закінчується відповідно у жовтні 2016 року. І лише у вказаний строк позивач мала право на пред'явлення вказаного позову, оскільки [PERSON] безпосередньо була обізнана про порушення її прав, що стверджується укладеним кредитним договором, та в неї була об'єктивна можливість знати про обставини порушення її прав. Проте позов був поданий до суду лише 20 березня 2017 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представником відповідача надано письмові заперечення, у яких вказано про необхідність застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності до винесення судом рішення, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed