Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

ТОВ «Сучасний Факторинг» 19.09.2017 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02.09.2013 року між ФОП [PERSON] та відповідачем було укладено наряд-замовлення на виготовлення меблів № 203 та додаткову угоду № 1, згідно умов яких відповідач повинен сплатити за товар 18000,00 грн. 26.07.2011 року між ФОП [PERSON] та позивачем було укладено договір відступлення прав вимоги, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за договором від 02.09.2013 року, укладеним між ФОП [PERSON] та відповідачем. Однак відповідач до теперішнього часу борг не сплатив. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 13500,00 грн., штраф у сумі 1200,00 грн., інфляцію в сумі 7608,60 грн., 3 % річних у сумі 1586,25 грн. та судовий збір у розмірі 1600,00 грн. У заяві 28.12.2017 року представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 02.09.2013 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг» укладено генеральний договір уступки прав вимоги № СФ2011021, за умовами якого ТОВ «Сучасний Факторинг» зобовязалось передати грошові кошти у власність ФОП [PERSON] в обмін на право вимоги до боржників, а ФОП [PERSON] зобовязався відступити ТОВ «Сучасний Факторинг» в повному обсязі свої права вимоги до боржників за основними договорами (а.с. 25-30). 02.09.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено наряд-замовлення № 203 на виготовлення меблів та додаткову угоду № 012554, згідно умов яких відповідач зобовязався сплатити вартість товару в сумі 13500,00 грн. у строк до грудня 2013 року згідно графіку платежів, щомісячний платіж складає 4500,00 грн. (а.с. 19-21). Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 012554 від 02.09.2013 року ФОП [PERSON] повідомив [PERSON] про відступлення права вимоги за Основним договором на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» згідно Генерального договору відступлення права вимоги (а.с. 20). Меблі на суму 18000,00 грн. відповідач отримав 20.09.2013 року, що підтверджується актом приймання-передачі від 20.09.2013 року (а.с. 21). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На підставі ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Таким чином, до позивача перейшли всі права ФОП [PERSON] щодо права вимоги до відповідача за нарядом-замовленням № 203 на виготовлення меблів та додаткової угоди № 012554 від 02.09.2013 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором від 02.09.2013 року за період з 02.11.2013 року по 01.09.2017 року в розмірі 23894,85 грн., яка складається з: суми боргу 13500,00 грн., штрафу 1200,00 грн., збитків від інфляції 7608,60 грн., 3 % річних 1586,25 грн. (а.с. 7-10). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1600,00 грн. (а.с. 12) покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved