Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпрпопетровська із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що з 25 грудня 2015 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін 14 серпня 2016 року народилась дитини [PERSON]. З грудня 2017 року сторони почали проживати окремо, з огляду на розбіжність поглядів на сімейне життя. Дитина проживає разом із позивачем. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та не приймає участі у вихованні сина. Також зазначає, що відповідач нікому аліментів не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводяться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має. На підставі викладеного просить суд стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Крім того у позові зазначила, що позивач на підставі ст.76 СК України має право вимагати від відповідача стягнення аліментів на її утримання. У звязку із чим також просить стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно протягом трьох років після розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач зі своїм представником позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надав заяву, у якій зазначив, що у звязку із тим, що на даний час він є безробітним, що підтверджується довідкою центру зайнятості Дніпропетровського РЦЗ, має можливість сплачувати аліменти на дитину та дружину у розмірі 2000 грн. на обох. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є частково необґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 грудня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ №329087, виданого 25 грудня 2015 року Індустріальним ВДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції. Від вищезазначеного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ №599078, виданого 23 серпня 2016 року Індустріальним районним у м.Дніпропетровську ВДРАЦС головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. З грудня 2017 року сторони проживають окремо. При цьому дитина залишилась проживати разом із позивачем. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час позивачка несе витрати по утриманню та вихованню дитини. Доказів участі відповідача у матеріальному утриманні дитини в судовому засіданні надано не було. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач немає. Іншого в судовому засіданні доведено не було. Оскільки відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою, знаходиться на її утриманні, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами досягнуто не було, суд вважає, що позивач має право на отримання від відповідача аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Враховуючи, що відповідач зобов'язаний утримувати свою дитину, є працездатним, може надавати допомогу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07 березня 2018 року. В силу п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача до на підставі ст.76 СК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. У зв'язку з тим, що на момент розгляду вищезазначеної цивільної справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] не розірваний, позовні вимоги частині стягнення з відповідача на утримання позивача аліментів на підставі ст.76 СК України задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними. Оскільки в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення аліментів позивачі звільняються від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial