Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № б/н від 03.10.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, в наслідок чого утворилась заборгованість станом на 29.02.2016 року у розмірі 11610,43 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 561,32 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 7120,04 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 2900,00 грн., а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. штраф (фіксована частина), та у розмірі 529,07 грн. штраф (процентна складова). У звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом та судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, в попередніх судових засіданнях вимоги позову підтримав, надав по ним пояснення, заперечував проти доводів представника відповідача, вважав, що кредитний договір є укладеним, а тому відповідач повинен був дотримуватися виконання його умов. Вказував, що дійсно строк дії першої кредитної картки вже збіг, проте наполягав, що відповідач в подальшому отримав дві інші. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 04.07.2016 року (а.с.71) надав до суду заяву про застосування судом положень ч.3 ст. 551 ЦК України за зменшити розмір пені, нарахованої відповідачу. В своїх поясненнях, які в письмовому вигляді були долучені до матеріалів справи, зазначав, що його довіритель не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а тому положення які в них містяться, застосовуватися до [PERSON] не можуть. Також просив суд відмовити застосувати строк позовної давності до виниклих правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 03.10.2011 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний договір складається з заяви позичальника, яка підписана разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, що стверджується копіями цих документів (а.с.9-15). Згідно з Умовами і правилами надання банківських послуг, які затверджено головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк», для надання послуг банк відкриває клієнтові картрахунки, видає клієнтові карти, вид та термін дії яких визначено у заяві й пам'ятці клієнта. Клієнт або його довірена особа використовує платіжні карти у розмірі платіжного ліміту відповідного картрахунку як засіб для безготівкових розрахунків за товари (послуги), для перерахування коштів на рахунки інших осіб, а також як засіб для отримання готівки. Строк дії картки визначений на 12 місяців, таким чином, отримана [PERSON] платіжна картка була дійсною по жовтень 2012 року (п.1.1.7.12). У розділу «Порядок нарахування і оплати процентів, порядок погашення боргових зобов'язань» вказаних Умов зазначено, що строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті. Умовами передбачено, що для зупинення або попередження будь-яких незаконних або неузгоджених з банком дій з картою держатель доручає банку у будь-який час і без укладення будь-яких додаткових угод зупинити або припинити дію карти. Відповідно до пунктів 1.1.7.3 Умов, картрахунки відкрито на необмежений термін, але у разі відсутності на ньому грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банку для продовження дії карти та при ненадходженні грошових коштів протягом трьох місяців з моменту закінчення строку дії карти, банк стягує комісію за обслуговування рахунку. Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушенні зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. \~\~\~ Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~ \~Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. \~\~ \~\~З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03.10.2011 року станом на 29.02.2016 року вона визначена у розмірі 11610,43 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 561,32 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 7120,04 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 2900,00 грн., а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. штраф (фіксована частина), та у розмірі 529,07 грн. штраф (процентна складова). Посилання представника відповідача щодо не ознайомлення [PERSON] з умовами та правилами надання банківських послуг, які були невідємною частиною заяви, спростовуються наявним на самій заяві підписом [PERSON], який засвідчив, що ознайомлений з ними та згоден, а також виразив свою згоду, що заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, нарахування та порядок сплати процентів, пені та штрафів був визначений у довідці про умови кредитування від 03.10.2011 року, який також відповідач підписав (а.с.8). Доводи про невикористання кредитних коштів [PERSON] спростовуються наданою до суду випискою по рахунку [PERSON], з якої вбачається як зняття готівкових коштів, так і внесення грошових коштів на рахунок за користування кредитним лімітом, розрахунок безготівковим засобом на послуги та покупку товарів, при цьому ці операції були здійснені в тому числі і 25.05.2013 році (а.с.5 зворотна сторона, 112-115). Ці встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] користувався карткою, яку отримував за умовами кредитного договору від 03.10.2011 року, тобто строк позовної давності, на якому наполягав представник відповідача застосовуватися не може, оскільки відповідач здійснюючи розрахунки та вносячи грошові кошти на рахунок кредитної картки (наприклад 25.03.2013, 25.05.2013 року) тим самим визнавав існування у нього обовязку щодо необхідності повного та своєчасного виконання умов кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 22 березня 2016 року (а.с.116), тобто строк позовної давності для звернення до суду не порушений. Доказів використання кредитної картки не відповідачем, а іншою особою матеріали справи не містять, як і не містять відомостей про втрату чи крадіжку картки [PERSON] Разом з тим, суд враховує, що в ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Так, відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обовязок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобовязання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обовязку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Крім того, враховуючи, що згідно розрахунку заборгованості про порушення зобовязання банк дізнався у 2013 року, проте банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у березні 2016 року, тобто майже через три роки, до цього будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача не приймав, чим сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором, суд, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, вважає можливим на підставі частини 2 ст. 616 ЦК України та частини 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням заборгованості за тілом кредиту зменшити розмір пені 7120,04 грн., що підлягає стягненню з відповідача, до розміру заборгованості за тілом кредиту, яке існувало на час звернення позивача до суду, а саме, до 561 грн. 32 коп. Правова позиція з цього приводу викладена в Постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року по справі № 6-100цс14, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідача на користь держави судових витрат, а саме судового збору, також підлягають задоволенню із врахуванням п.39 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто без врахування ст.. 551 ч.3 ЦК України). На підставі викладеного й

Outcome: partial