Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін»), в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 112757 від 30 листопада 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №112757, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. щодо стягнення із [PERSON] грошових коштів за кредитним договором від 02 липня 2020 року № 1291045 за період з 02 липня по 30 листопада 2020 року в загальній сумі 15 129 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять дев`ять) грн таким, що не підлягає виконанню; стягнути з відповідача вирахувані пенсійні кошти у розмірі 20% від суми пенсії позивача; вирішити питання про розподіл судових витрат, які полягають у стягненні на користь позивача судового збору у розмірі 1362 (одна тисяча двісті шістдесят дві) грн; комісії за сплату судового збору у розмірі 30 (тридцять) грн, витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн, витрат на відправлення офіційного запиту на інформацію до ГУ ПФУ в м. Києві у розмірі 26 (двадцять шість) грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 112757, про стягнення з позивача користь ТОВ «Веллфін» грошових коштів за кредитним договором від 02 липня 2020 року № 1291045 за період з 02 липня по 30 листопада 2020 року загальною сумою 15 129 грн. При цьому, зазначений кредитний договір позивач не підписував і нотаріально не посвідчував. Позивач зазначає, що про зазначені події йому стало відомо, коли 24 лютого 2021 року йому було недораховано 758 (сімсот п`ятдесят вісім) грн 34 коп. пенсійних виплат. Після телефонного дзвінка до пенсійного фонду позивача було повідомлено, що дані кошти були відраховані на підставі виконавчого провадження № 64127020 від 13 січня 2021 року, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А. А. Під час телефонної розмови приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А. А. повідомив позивачу, що ним ніби-то було укладено кредитний договір № 1291045 від 02 липня 2020 року з ТОВ «Веллфін», перед яким виникла заборгованість у розмірі 15 129,00 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 26 лютого 2021 року, у зв`язку з тим, що позивач даний кредитний договір не підписував/укладав та кредитних коштів не отримував, останнім було подано до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві та Київської місцевої прокуратури заяви про скоєння злочину, а саме шахрайських дій, підробленням документів та незаконне заволодіння персональними даними. 27 лютого 2021 року, засобами поштового зв`язку, позивачем було направлено запит до ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві з метою з`ясуванн,я на якій підставі та яку суму коштів було недораховано позивачу до пенсії за лютий місяць 2021 року. Позивач вважав, що виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки під час його вчинення приватний нотаріус не врахував, що відповідач не підтвердив наявність заборгованості, тому вказану заборгованість не можна вважати безспірною. Посилаючись на викладене, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати подальший розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Вказаною ухвалою сторонам встановлено строки подання відповідних заяв по суті. Разом із тим, 05 березня 2021 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення за виконавчим написом № 112757, вчиненого 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості за кредитним договором від 02 липня 2020 року № 1291045 в сумі 15 129 грн. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив та інші заяви з процесуальних питань на позовну заяву не подав, а треті особи не надали пояснення щодо позову. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з ухваленням заочного рішення відповідно до положень статті 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 112757, щодо стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Веллфін» грошових коштів за кредитним договором від 02 липня 2020 року № 1291045 за період з 02 липня по 15 жовтня 2020 року в загальній сумі 15 129 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 13 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А. А. розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого напису № 112757, виданого 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 1291045 від 02 липня 2020 року, укладеним з ТОВ «Веллфін», яке є стягувачем, заборгованості за кредитним договором № 1291045 від 02 липня 2020 року, про що прийняту відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження № 64127020. Цього ж дня, 13 січня 2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А. А. в рамках примусового виконання зазначеного вище виконавчого провадження, прийнято ряд постанов про стягнення з боржника основної винагороди; розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; арешт коштів боржника; арешт майна боржника. 15 січня 2021 року на підставі відповіді наданої від Пенсійного Фонду України боржник перебуває на обліку ГУ ПФУ в м. Києві (Голосіївський район) приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А. А. складено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. 26 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві та до Київської місцевої прокуратури із заявами про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень, які полягають у шахрайських діях, підробленням документів та незаконне заволодіння персональними даними. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями-не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 (провадження № 14-12559св18). З матеріалів справи слідує і дана обставина була встановлена в судовому засіданні, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості відповідача перед відповідачем, оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості позивача. Ураховуючи те, що нотаріус вчинив виконавчий напис з порушенням норм чинного законодавства, не перевірив безспірності заборгованості, тому наявні підстави для задоволення позову. В роз`ясненнях, викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», затверджених постановою від 07 лютого 2014 року № 2, у 10 пункті роз`яснень зазначено, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наданих позивачем доказів, між сторонами існує спір щодо закономірності нарахування [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 02 липня 2020 року № 1291045, а факт звернення позивача із заявою про скоєння кримінального правопорушення свідчить про те, що позивач не погоджується із обставиною того, що даний кредитний договір укладений між сторонами правомірно, що в подальшому, ймовірно, може призвести до визнання його недійсним. Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача, що зазначена заборгованість не є безспірною, а тому вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що нотаріусом було вчинено виконавчий напис на підставі документів, що не свідчать про безспірність вимог ТОВ «Веллфін» щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з позивача. Відповідачем відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень щодо розрахунку заборгованості та в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов в цій частині є обґрунтованим. Що стосується вимог позивача про стягнення вирахуваних пенсійних коштів у розмірі 20% від суми пенсії, то слід зазначити, що позивач не надав, ані розрахунку суми коштів, ані доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем цих коштів, в рамках примусового стягнення у виконавчому провадженні, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. За змістом законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подано представником позивача копію до прибуткового касового ордеру № 2 від 02 березня 2021 року на суму у розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн за надання правничої допомоги згідно з договором від 25 лютого 2021 року та копію акту про прийняття-передачі наданих послуг від 01 березня 2021 року. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн. Що стосується вимог позивача про відшкодуванні судових витрат, які полягають у стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченої комісії банку за сплату судового збору у розмірі 30 (тридцять) грн та витрати на відправлення офіційного запиту на інформацію до ГУ ПФУ в м. Києві у розмірі 26 (двадцять шість) грн, то в розумінні положень статті 133 ЦПК України, стягнення підлягають лише витрати пов`язані із направкою запиту ГУ ПФУ в м. Києві, у розмірі 26 (двадцять шість) грн, як такі що пов`язані з витребуванням доказів. Банківська комісія - грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг, тобто в розумінні ЦПК України, не є судовими витратами, а тому вказані витрати несуть сторони самостійно. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, що включають судовий у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн, підлягають стягненню з відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial