Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що до 02.04.2015 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу в них є дитина [PERSON] , яка народилася [INFO] . Позивач вказує, що протягом останніх років відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її навчанням, не провідує дитину вдома, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, самоусунувся від виховання дитини. Позивач також зазначає, що вихованням дитини займається тільки вона. Також вказує, що батько доньку бачив коли дитині було 4 місяці та на день народження, коли донці виповнився рік, з того часу та до даного моменту він жодного разу свою доньку не бачив. З зазначених вище підстав позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. В судових засіданнях позивач та її представник позов підтримували в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання 22.01.2021 року не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, при цьому, у попередніх судових засіданнях позов не визнавав, вказував що йому чинять перешкоди у спілкуванні з донькою, просив суд не позбавляти його батьківських прав, оскільки він бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надали суду заяву в якій просили розглянути справу за їхньої відсутність та висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо доньки [PERSON] , [INFO] . Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2336 (а.с.10). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В судових засіданнях не встановлено факт навмисного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Також, суд приймає до уваги висновок Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 18.02.2019 року № 101-1474/03 про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , 02.10.2013, в якому вказано що останній хоче спілкуватися з дитиною та бажає брати участь у її вихованні. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини, суд на даний час не вбачає необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed