Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], де треті особи [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтував тим, що 11.03.2009 померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. В 2009 році брат позивача, відповідач по справі, скориставшись станом здоровя їх матері, яка вже не віддавала значення своїм діям, склав від її імені на своє імя заповіт, який підписали сусіди та який було посвідчено 27.05.2006 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер №3-2628. У звязку з тим, що позивачем доведено, що вищезазначений заповіт є нікчемним, що встановлено рішеннями судів, але у позові відмовлено лише тому що пропущено строк позовної давності, позивач вважає, що такий заповіт не створює жодних прав та обовязків для особи, на користь, якої було складено, а тому спадкування відбувається на загальних підставах. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON], померлої 11.03.2009. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року прийнято справу до розгляду та визначено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.42). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року в порядку забезпечення доказів витребувано з Четвертої дніпровської нотаріальної контори копію спадкової справи після [PERSON], померлої 11 березня 2009 року (а.с.68). Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.191). 07 серпня 2018 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Зокрема зазначила, що рішеннями суддів встановлено нікчемність заповіту від 27.05.2006, складеного на імя [PERSON], а тому такий заповіт не створює жодних прав та обовязків для особи, на користь, якої було складено. Позивач від спадщини не відмовлявся, а відтак спадкування здійснюється за законом і позивач має право на ? частку спадкового майна (а.с.1-3, 183-185). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, підтримавши наданий письмовий відзив на позов (а.с.52). Зокрема зазначила, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки оспорюваний заповіт недійсним не визнано. Крім того, позивач був обізнаний про наявність заповіту, а тому звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву з прохання слухати справи у їх відсутність та винести рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Частиною 4 статті 1254 ЦК України встановлено, що якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Так, за ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч.1 ст.231 ЦК України). Судом встановлено, не заперечується сторонами та підтверджується письмовими доказами такі обставини. Так, 11 березня 2009 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно. 27 травня 2006 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе належне їй майно [PERSON] У зв'язку із хворобливим станом [PERSON], заповіт складено на дому за адресою її перебування: квартира [ADDRESS] (нині м. Дніпро) та підписано [PERSON] Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON], що підтверджується також копією спадкової справи, наявної в матеріалах справи (а.с.89, 80-182). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2016 року заповіт складений [PERSON] і посвідчений 27 травня 2006 року було визнано недійсним та встановлено його нікчемність (а.с.11-12). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, визнано нікчемність оспорюваного заповіту, проте у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено у звязку із пропуском строку позовної давності (а.с.13-14, 15-17). За таких обставин, суд вважає, що оскільки заповіт не визнано недійсним, то спадкування за законом не відбувається. Встановлення судами у судових рішеннях обставин щодо недійсності заповіту, на що посилається позивач у позові та його представник в судовому засіданні, не породжують право позивача [PERSON] на спадкування за законом, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від\~18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, слід зазначити, що до виниклих правовідносин суд не застосовує строк позовної давності, на застосуванні якого наполягала сторона відповідача, оскільки судом встановлено, що правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому в такому разі строк позовної давності не застосовується. Відповідно до\~усталеної практики\~ЄСПЛ принцип\~належного здійснення\~правосуддя передбачає,\~що у\~рішеннях судів\~мають бути\~належним чином\~зазначені підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча національний\~суд має\~певну свободу\~розсуду щодо\~вибору аргументів\~у тій\~чи іншій\~справі та прийняття\~доказів на\~підтвердження позиції\~сторін,\~орган влади\~зобов'язаний\~виправдати свої\~дії,\~навівши обґрунтування\~своїх рішень\~(рішення\~у справі\~«Суомінен проти\~Фінляндії» (Suominen\~v.\~Finland)\~від 1\~липня 2003\~року,\~п.\~36).\~Ще одне\~призначення обґрунтованого\~рішення полягає\~у тому,\~щоб продемонструвати\~сторонам,\~що вони\~були почуті.\~Лише за\~умови винесення\~обґрунтованого рішення\~може забезпечуватися\~публічний контроль\~здійснення правосуддя\~(рішення\~у справі\~«Гірвісаарі проти\~Фінляндії» (Hirvisaari\~v.\~Finland)\~від 27\~вересня 2001\~року,\~п.\~30).

Outcome: dismissed