Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати припиненими Угоду № 385009 від 13.03.202 року, Додаток № 1 до Угоди від 13.03.2012 року, Додаток № 2 від 13.03.2012 року, Додаток № 3 від 30.05.2013 року, укладені між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто», а також Договір застави від 20.06.2013 року № 2826, Договір про зміни до договору застави від 20.06.20134 року № 2831, Договір поруки від 13.06.2013 року, Договір про зміни до договору поруки від 14 червня 2013 року. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначала, що відповідно до ст. 691, 694 ЦК України та терміну «поточна ціна автомобіля», що міститься у розділі І додатку № 2 до угоди № 385009 від 13 березня 2012 року, пунктів 2.1-2.3., 2.6 цього Додатку, ст. 5 самої Угоди вона мала відшкодувати відповідачеві 100% сплаченої відповідачем ПАТ «Чернігів-Авто» вартості (ціни) автомобіля, тобто саме 87 800 грн. Позивач вважає, що вимога відповідача, про сплату нею після 17.06.2013 року (передачі автомобіля) складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів у розмірах обчисленнях із суми ціни автомобіля, що перевищує 87 800 грн., є незаконною та суперечить вимогам ст. 903 ЦК України, оскільки перевищує встановлену угодою сторін плату за отримані позивачкою послуги. Посилається на те, що за період з 13.03.2012 року по 01.08.2017 року позивачкою сплачено 175 863, 33 грн., тому у зв'язку з фактичним виконанням зобов'язань за Угодою та додатків до неї та відмовою ТОВ «Авто Просто» у добровільному порядку припинити Угоду № 385009 від 13.03.2012 року, Додаток № 1 до Угоди від 13.03.2012, додаток № 2 від 13.03.2012, Додаток № 3 від 30.05.2013 року, вона вимушена звернутись до суду, щоб захистити свої права. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі представник [PERSON] [PERSON], які діє на підставі доручення від 03 травня 2017 року, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідно до п. 1.2 Угоди, учаснику, який сплатив повну вартість автомобіля та виконав усі зобовязання щодо сплати внесків в оплату послуг та страхових платежів, буде надано право на отримання автомобіля в найближчому асигнаційному актів, який буде проводитись у місяці, наступному за місяцем, в якому учасник повність виконав усі зобовязання за угодою. Тому зазначає, що у звязку виконанням цієї вимоги [PERSON] було запропоновано автомобіль ЗАЗ VIDA за ціною 87800 грн., який і був їй переданий у власність, хоча за угодою вона повинна була отримати від відповідача автомобіль Chevrolet Aveo вартістю 91920,00грн. Апелянт посилається, що [PERSON] відповідно до умов угоди за період з 13.03.2012 року по 13.09.2017 року сплачено 195705,11 грн. та вважає, що розмір складових внесків, які вона повинна чи мала сплачувати після передачі автомобіля 17.06.2013 року, повинен обчислюватись виходячи з ціни автомобіля в сумі 87800 грн. Апелянт вказує, що вимога ТОВ «Авто Просто» про сплату позивачем складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів у розмірах, обчислених із ціни автомобіля, що перевищує 87800 грн., тягне за собою перевищення встановленої угодою між сторонами плати за отримані апелянтом послуги, що суперечить ч. 1 ст. 903 ЦК України. В письмових запереченнях ТОВ «Авто Просто» просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та не те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В апеляційному суді представник [PERSON] [PERSON] апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що за умовами укладеного у березні 2012 р. з відповідачем договору його довірителька мала отримати автомобіль Chevrolet Aveo вартістю 91920,00 грн. Після того, як уже була сплачена частина коштів для придбання саме цього автомобіля, відповідач у зв»язку з неможливістю придбання автомобіля Chevrolet Aveo запропонував [PERSON] замість автомобіля Chevrolet Aveo придбати інший автомобіль - ЗАЗ VIDA за ціною 87800 грн., який їй і був переданий у червні 2013 року. [PERSON] пояснив, що з березня 2012 року і на день розгляду цієї справи апеляційним судом, за автомобіль ЗАЗ VIDA його довірителькою сплачено десь 201000 грн, при вартості автомобіля 87800 грн. Наголошував, що разом з тим, ТОВ «Авто Просто» вимагає від [PERSON] сплатити ще 133000 грн., що є, на думку апелянта, штучним збільшенням вартості автомобіля, який вже понад чотири роки перебуває в експлуатації та модель якого виробником давно знято з випуску. Стверджував, що вартість автомобіля повністю сплачена, укладені з відповідачем угоди виконані повністю і мають бути припинені, а вимоги відповідача про наявну заборгованість є безпідставними. Представник ТОВ «Авто Просто» в апеляційному суді апеляційну скаргу не визнав повністю та просив її відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити в силі. Наголошував, що позивач добровільно і свідомо погодилась на отримання послуги придбання автомобіля учасниками через систему придбання автомобілів у групах АвтоТак. Вона погодилась і отримала у 2013 році автомобіль ЗАЗ VIDA і за умовами угоди має сплачувати щомісячні платежі до березня 2022р., угоди є чинними і підлягають безумовному виконанню. Те, що виробник припинив випуск отриманої позивачем моделі автомобіля ЗАЗ VIDA, не може вплинути на зобов»язання позивача, оскільки розмір щомісячного платежу розраховується, виходячи з вартості автомобілів які випускаються та яку виробник щомісяця повідомляє відповідачеві, а оскільки наявні інфляційні процеси, то вартість зростає, але це не суперечить умовам укладених між сторонами угод. Заявлені позовні вимоги вважає безпідставними. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. У ст. 1 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що жодною статтею як Угоди так і додатків до неї, не передбачено право позивача сплачувати, а обов'язок відповідача в подальшому розраховувати щомісячні внески в оплату послуг, після отримання автомобіля, виходячи із поточної ціни автомобіля, що діяла на день придбання такого автомобіля. Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися апеляційний суд. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. За змістом ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з п. п. 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобовязані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобовязаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган, 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» ( далі Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з п. 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з п. 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало Ліцензію на право господарської діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 25 грудня 2012 р. № 2887. Строк дії Ліцензії з 15.01.2013 р. по 15.01.2018 р. 13 березня 2012 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] укладено угоду № 385009 (з додатками 1-3) з метою придбання автомобіля марки Chevrolet Aveo вартістю 91920,00 грн. Додатком № 1 передбачено, що розмір вступного внеску становить 3% + ПДВ 3309,12 грн., щомісячний цілий чистий внесок 0,8333%, щомісячний внесок в оплату послуг 0,38% + ПДВ, щомісячний внесок в оплату страхового платежу 0,065%, плата за право на отримання автомобіля 3% + ПДВ. Апеляційним судом встановлено, що загальна сума грошових зобовязань [PERSON] за укладеною угодою на день підписання додатку № 3 від 30 травня 2013 року становила 151186,22 грн., з яких у день підписання додатку покупцем було сплачено 61786,32 грн., а сума заборгованості склала 89399,9 грн., яка може бути змінена у разі зміни поточної ціни автомобіля. Як убачається з матеріалів справи, звязку з тим, що припинено імпортування автомобілів марки Chevrolet Aveo, сторони дійшли згоди про отримання [PERSON] за оспорюваною угодою іншого транспортного засобу, на підтвердження чого був укладений договір від 17 червня 2013 року, за умовами якого ПАТ «Чернігів-Авто» зобовязується передати у власність [PERSON] автомобіль марки ЗАЗ VIDA SF 6950, 2012 року випуску, вартістю 87800,00 грн. (разом з ПДВ) після отримання оплати 100% загальної його вартості, а ТОВ «АВТО ПРОСТО» оплатити ПАТ «Чернігів-Авто» його вартість в цій сумі. Для забезпечення виконання зобовязань за оспорюваною угодою між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13 червня 013 року укладено договір поруки з наступними змінами, за умовами якого останні поручилась перед відповідачем за належне виконання зобовязань [PERSON] Крім того, апеляційним судом встановлено, що для забезпечення вимог ТОВ «АВТО ПРОСТО» щодо виконання зобовязань за угодою від 13 березня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» 20 червня 2013 року було укладено договір застави (з наступними змінами) автомобіля ЗАЗ VIDA SF 6950, 2012 року випуску, вартістю 87800,00 грн. Зазначені обставини в апеляційному суді відповідачем не спростовувались і не заперечувались. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що на виконання умов оспорюваної угоди, [PERSON], починаючи з березня 2012 року, було сплачено грошові кошти в сумі 195705,11 грн. (а.с. 46-48). Зазначені обставини відповідачем не спростовані і не заперечувались як не заперечувався і той факт, що станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом, станом на грудень 2017 року позивач сплатив відповідачеві близько 201000 гривень. Зважаючи на сукупність обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що метою укладеної сторонами угоди № 385009 від 13 березня 2012 року для [PERSON] є придбання (купівля) автомобіля, а для ТОВ «АВТО ПРОСТО» надання покупцеві за плату послуг, спрямованих на придбання цього транспортного засобу. Матеріали справи свідчать про те, що вказаної мети сторонами було досягнуто: позивач у червні 2013 року отримав автомобіль марки ЗАЗ VIDA SF 6950, 2012 року випуску, вартістю 87800,00 грн., а відповідач отримував від покупця оплату наданих останньому послуг. Крім того, [PERSON] належно виконувала покладені на неї оспорюваною угодою обовязки, зокрема, сплачувала внески, виходячи з поточної ціни автомобіля, яку щомісячно визначав відповідач. Положеннями ч. 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за оплату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Аналізуючи вказану норму та беручи до уваги умови додатку № 2 до оспорюваної угоди, [PERSON] була зобовязана оплачувати послуги ТОВ «АВТО ПРОСТО» шляхом щомісячної сплати останньому внеску (в укладеній сторонами угоді іменується «повний внесок»), що використовується для оплати вартості автомобіля (обєкту договору), послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО», та для сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля [PERSON] та страхових платежів за договором страхування життя [PERSON] Водночас, відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду договору страхування життя [PERSON] і не надано договору страхування належного їй автомобіля ЗАЗ VIDA та документально не підтверджено перерахування страховим компаніям відповідних страхових платежів із коштів, які щомісячно сплачувались позивачем. Як встановлено апеляційним судом, графік внесків, передбачених угодою № 385009 від 13 березня 2012 року, не складався і такого графіку відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. У матеріалах справи зазначені документальні докази відсутні. На спростування вказаних обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Збільшення розміру щомісячних платежів за оспорюваною угодою, які мали бути сплачені до дати передачі позивачеві придбаного у ПАТ «Чернігів-Авто» автомобіля 17 червня 2013 року, відбувалося внаслідок зростання поточної ціни автомобіля, який повинен був переданий позивачеві за угодою. Після 17 червня 2013 року розмір складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів збільшувався внаслідок обчислення їх відповідачем з ціни переданої позивачеві марки автомобіля, встановленої виробником (імпортером, дистрибютором) в останній робочий день кожного наступного після вказаної дати місяця. Крім того, як убачається з матеріалів справи, а саме додатку № 2 до угоди № 385009 від 13 березня 2012 року, розмір складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів, які позивач мав сплачувати після 17 червня 2013 року, повинен обчислюватися, виходячи з ціни автомобіля саме в сумі 87800 грн. Відтак, апеляційний суд вважає, що вимоги відповідача про сплату позивачем після 17 червня 2013 року складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів у розмірах, обчислених із суми ціни автомобіля, яка перевищує 87800 грн., тягне за собою перевищення встановленої угодою плати за отримані позивачем послуги (неправомірну вигоду), що суперечить ч. 1 ст. 903 ЦК України. Як встановлено апеляційним судом, починаючи з березня 2012 року по вересень 2017 року [PERSON] за угодою сплачено 195705,11 грн., в тому числі внаслідок переплат з 17 червня 2013 року. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» безпідставно нараховувало [PERSON] після 17 червня 2013 року розмір складових повних внесків та інших передбачених угодою платежів, виходячи з вартості автомобіля, що перевищує 87800 грн. Отже, виходячи із сукупності обставин справи та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання про припинення зобовязань позивача перед ТОВ «АВТО ПРОСТО» у звязку з їх повним виконанням. При вирішенні цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне урахувати, що відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак, апеляційний суд погоджується, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить загальним засадам цивільного судочинства та не порушує пропорційність між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника (ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України), в аспекті дії положень ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Зважаючи, що на правовідносини між сторонами поширюються приписи статті 903 ЦК України, вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання припиненими Угоди № 385009 від 13 березня 2012 року, Додаток № 1 до Угоди від 13 березня 2012 року, Додаток № 2 від 13 березня 2012 року, Додаток № 3 від 30 травня 2013 року, укладені між [PERSON] та Товариством „Авто Просто, Договір застави від 20 червня 2013 року № 2826, Договір про зміни до Договору застави від 20 червня 2013 року № 2831, Договір поруки від 13 червня 2013 року, Договір про зміни до договору поруки від 14 червня 2013 року.

Outcome: approved