Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом та просив розірвати шлюб між ним і відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці 29.04.2001 року, актовий запис №390; визначити місце проживання сина [PERSON] разом з позивачем. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29.04.2001 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб під час якого у них, [INFO], народився син [PERSON], який на даний час проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Останнім часом стосунки з відповідачкою погіршились через різні характери, погляди на життя та питання щодо виховання дитини. Постійні сварки та нервова напруга призвели до припинення сімейних стосунків, ведення окремих бюджетів, а тому шлюб на даний час носить формальний характер. Спроби примирення позитивного результату не принесли та останнім часом вони проживають окремо у зв'язку з чим подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам. В судове засідання позивач не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на примирення не погоджується та зазначав, що спір з приводу місця проживання дитини між сторонами відсутній. Відповідач в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, на примирення не погодилась та вказала на те, що спір між нею і позивачем щодо місця проживання дитини відсутній. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Разом з тим, позовні вимоги в частині залишення дитини [PERSON] проживати разом з позивачем задоволенню не підлягають. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 29.04.2001 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис №390 (а/с 4). Під час вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 5). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачкою, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, відповідач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. За правилами ч.2 ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За змістом ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З наведеного вбачається, що суд вирішує питання про місце проживання дитини лише при наявності спору між батьками або у випадках жорстокого поводження з дитиною чи не належного піклування про неї, проте в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів які б вказували на наявність зазначених підстав, зокрема того, що між сторонами дійсно існує спір та права дитини були порушені. Натомість, в матеріалах справи містяться заяви позивача та відповідачки про те, що спору між ними щодо місця проживання сина немає, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial