Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 58 783 грн. 78 коп., яка складається з: 40 000 грн. - сума основного боргу, 3 231 грн. 78 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 15 552 грн. - інфляційні втрати, а також судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 12 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики (бланки серії НАТ № 938215 та НАТ № 938216), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 150. У даному договорі [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000 грн., на строк не пізніше, ніж до 12 липня 2016 року. Однак, до теперішнього часу відповідач не виконав умов договору позики від 12 березня 2016 року та не повернув позику у розмірі 40 000 грн. Враховуючи факт неповернення позики відповідачем та вказані вище положення діючого цивільного законодавства України, вважає, що існують законні та достатні підстави для стягнення з відповідача, окрім основної суми боргу за договором позики, також додатково трьох процентів річних та інфляційних втрат. 3 % річних за період прострочення з 13 липня 2016 року по 22 березня 2019 року, що дорівнює 983 дням, становить 3 231 грн. 78 коп., а інфляційні втрати за вказаний період складають 15 552 грн. Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів в добровільному порядку не виконує, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 12 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 150, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] у позику гроші в сумі 40 000 грн. на строк не пізніше 12 липня 2016 року. У пункті 1.1 вищевказаного договору позики від 12 березня 2016 року сторонами було обумовлено, що передачу грошей здійснено до підписання цього договору, факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Отже, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів. Однак, відповідач [PERSON] в свою чергу порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 12 липня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 22 серпня 2016 року позивач направив на адресу відповідача претензію, в який вимагав повернути грошові кошти у розмірі 40 000 грн. Однак, грошові кошти відповідачем так і не були повернуті позивачу. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 40 000 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, [PERSON] вирішив скористатись правом вимоги та 26 березня 2019 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики у розмірі 40 000 грн. є законними та обґрунтованими, так як відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період з 13 липня 2016 року по 22 березня 2019 року у розмірі 3 231 грн. 78 коп. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача за договором позики від 12 березня 2016 року становить 40 000 грн. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, належить розраховувати наступним чином: 3% / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов`язання = сума пені. За період з 13.07.2016 року по 22.03.2019 року Таким чином, сума 3 % річних складає 3 231 грн. 78 коп. Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Що стосується індексу інфляції, то розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Величина індексів інфляції за період з 13 липня 2016 року по 22 березня 2019 року складає: у липні 2016 року - 99,9%, у серпні 2016 року - 99,7%, у вересні 2016 року - 101,8%, у жовтні 2016 року - 102,8%, у листопаді 2016 року - 101,8%, у грудні 2016 року - 100,9%, у 2017 році - 113,7%, у 2018 році - 109,8%, у січні 2019 року - 101,0%, у лютому 2019 року - 100,5%, у березні 2019 року - 100,9%. Загальний індекс інфляції за вищезазначений період складає 136,8 %. Таким чином, сума індексу інфляції за період з 13 липня 2016 року по 22 березня 2019 року становитиме: (40 000 грн. х 136,8 % / 100 %) - 40 000 грн. = 14 720 грн. Оскільки розрахунки інфляційного збільшення суми боргу період з 13 липня 2016 року по 22 березня 2019 року були проведені позивачем невірно, то позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Отже, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 12 березня 2016 року у розмірі 40 000 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 13.07.2016 року по 22.03.2019 року у розмірі 3 231 грн. 78 коп., а також інфляційне збільшення суми боргу за період з 13.07.2016 року по 22.03.2019 року у розмірі 14 720 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача має також бути стягнутий сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial