Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП» (далі - відповідач), про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 25 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір. Відповідно до п. 1.2. якого, позивача прийнято на посаду комірника відділу логістики. 01 червня 2016 року його переведено на посаду оператора товарного відділу складської логістики. 03 червня 2016 року його та колегу [PERSON] не допустили в приміщення, в якому відповідно до умов Трудового договору, вони зобов'язані здійснювати свою трудову функцію, вказавши про їх усунення від роботи на період проведення інвентаризаційних робіт. 05 липня 2016 року Наказом № 704-к його було звільнено з роботи у зв'язку з втратою довір'я до нього при обслуговуванні товарно - матеріальних цінностей згідно п. 2.статті 41 КЗпП. Позивач вважає Наказ № 704-к Відповідача про його звільнення незаконним, виданим з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та таким, що порушує його конституційні права, зокрема право на працю. Тому, позивач з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд, наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП» № 704-К від 05 липня 2016 року «Про звільнення [PERSON]» скасувати та поновити його на посаді оператора товарного відділу складської логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі в сумі 65642,61 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, підтримав письмові заперечення проти позову, та додатково зазначив, що втрата довіри до позивача відбулася у зв'язку з тим, що позивач відмовився співпрацювати зі слідством, надавати пояснення щодо події, яка сталася в Товаристві з обмеженою відповідальністю «НРП», звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Допитаний у судовому засідання, в якості свідка, тимчасово виконуючий обов'язки консультанта з безпеки ТОВ «Агенство безпеки «Ягуар» влітку 2016 року [PERSON], зазначив, що перевіривши відео з камери спостереження, були підстави вважати, що на зміні позивача відбулося зникнення товару, шляхом переміщення палет в мертву зону для відеокамери, особисто ним було запропоновано позивачу надати пояснення з приводу зникнення товару, який в свою чергу відмовився, також позивачу було запропоновано на час розслідування ознак правопорушення перейти працювати на інший склад, на що позивач не погодився. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що 25 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до п. 1.2. якого, позивача прийнято на посаду комірника відділу логістики (а.с. 14-15). 01 червня 2016 року позивача переведено на посаду оператора товарного відділу складської логістики, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12-13). Відповідно службової записки [PERSON] від 05.07.2016 року, 09.06.2016 року на складі ТОВ «НРП» була проведена часткова інвентаризація, в результаті якої була виявлена недостача смартфонів Арріе ІРНопе 5S 16 СВ SРАСЕ GRЕУ в кількості 30 штук, 10.06.2016 службою внутрішньої діяльності було розпочато внутрішнє розслідування за результатом якого було виявлено, що вищеназваний товар вивозився на змінах комірника відділу складської логістики - [PERSON] та оператора товарного відділу складської логістики - [PERSON], щодо недостачі, [PERSON] та [PERSON] відмовилися надавати будь-які усні чи письмові пояснення, так як [PERSON] та [PERSON] є матеріально-відповідальними особами, безпосередньо працюють з відпуском ТМЦ, просив звільнити їх у зв'язку зі втратою довіри (а.с. 51). Відповідно Наказу №186 від 08.06.2016 року проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей з метою установлення лишку або нестачі товарно-матеріальних цінностей шляхом зіставлення фактичної їх наявності (а.с. 52). Відповідно порівняльної відомості результатів інвентаризації ТМЦ №147 від 10.06.2016 року було встановлено недостачу смартфонів Арріе ІРНопе 5S 16 СВ SРАСЕ GRЕУ в кількості 30 штук (а.с. 53). Відповідно Акта про відмову надати письмові пояснення від 30.06.2016 року, комірник відділу складської логістики [PERSON], оператор товарного відділу складської логістики [PERSON] відмовилися надавати письмові пояснення, у зв'язку з виявленою недостачею товару на складі, згідно акта інвентаризації від 09.06.2016 року (а.с. 54). 05 липня 2016 року Відповідач видав Наказ №704-К про звільнення Позивача, із займаної посади оператора товарного відділу складської логістики, у зв'язку з втратою довір'я до нього при обслуговуванні товарно-матеріальних цінностей, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України, з 05 липня 2016 року, на підставі службової записки [PERSON] від 05.07.2016 року, Наказу №186 від 08.06.2016 року «Про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей», порівняльної відомості результатів інвентаризації ТМЦ №147 від 10.06.2016 року, Акта про відмову надати письмові пояснення від 30.06.2016 року (а.с. 17). Відповідно наказу №704-К про звільнення від 05.07.2016 року, позивачу виплачено компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 17). Відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. У пункті 35 правових позицій Верховного Суду України «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» від 01.12.1997р. викладено аналогічну позицію. Так, Верховний Суд України вказав: за п. 2 ст. 41 КЗпП (322-08) трудовий договір може бути розірвано тільки з працівниками, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто такими, з якими може бути укладено договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які, незалежно від можливості укладення такого договору, зайняті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей (наприклад головний бухгалтер). Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником навмисних або необережних дій, що давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі їх. Таким чином, в розумінні чинних положень трудового законодавства України для звільнення працівника з підстав зазначених у п. 2 ст. 41 КЗпП України можливе за умови його дій, що дають підстави для втрати довіри. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20.04.16 року у справі № 6-100цс16. Як встановлено судом, відповідно Листа Оболонського Управління поліції Головного Управління Національної Поліції України в м. Києві від 30.01.2017 року, згідно наданих посадовими особами ТОВ «НРП» документів вбачається, що [PERSON] не є матеріально-відповідальною особою ТОВ «НРП», а до моменту фактичного звільнення обіймав посаду оператора товарного відділу складської логістики, не пов'язану з фізичним обслуговуванням матеріальних цінностей. Слідством встановлено, що матеріально - відповідальною особою ТОВ «НРП» є керівник Департаменту логістики [PERSON] Фактів, підтверджуючих причетність [PERSON] до можливих шахрайських дій співробітниками ТОВ «НРП» не встановлено. Фактів, що свідчать про крадіжку майна ТОВ «НРП», що можливо відбулась 18.05.2016 року на території складу за адресою: м. Київ, вул. М. Вовчка, 18-А, не встановлено. В рамках кримінального провадження № 120161000500075751 [PERSON] має процесуальний статус свідка. Отже, беручи до уваги вищезазначений лист Оболонського Управління поліції Головного Управління Національної Поліції України в м. Києві від 30.01.2017 року, видаючи наказ про звільнення позивача з роботи у зв'язку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довір'я до нього як працівника, що безпосередньо обслуговує матеріальні цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), відповідач діяв з порушенням вимог чинного трудового законодавства, оскільки з позивачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, в трудовому договорі відсутній обсяг робіт позивача, а посадова інструкція позивача відповідачем не надана, а тому суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось без законних підстав. Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Кодекс законів про працю на жаль не зазначає такого терміну як «позовна давність» і таким чином у трудових відносинах вона застосовується за правилами, що встановлені у Цивільному Кодексі. Однак, КЗпП містить положення про строк, у який особа може звернутись за захистом свого права, а це якраз і являється по суті позовною давністю як такою. Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233). Судом встановлено, що позивач не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку. Враховуючи те, що позивача було звільнено на підставі Наказу №704-к 05 липня 2016 року, а ознайомлено 06 липня 2016 року, то строк позовної давності розпочався 07 липня 2016 року та закінчився 07 серпня 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 19 вересня 2016 року, тому сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог позивача про скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП» № 704-К від 05 липня 2016 року «Про звільнення [PERSON]» та поновлення його на посаді оператора товарного відділу складської логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП». Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні відповідачем виплачені усі належні позивачу кошти, що підтверджується Наказом про звільнення №704-к від 05.07.2016 року. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування наказу та поновлення позивача на роботі, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 65642,61 грн. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги лист Оболонського Управління поліції Головного Управління Національної Поліції України в м. Києві від 30.01.2017 року, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача присутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача, але оскільки, відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності, а позивач не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, позовні вимоги в частині скасування Наказу № 704-к від 05.07.2016 року і поновлення на роботі не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим позовні вимоги про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу як похідні від позовних вимог про поновлення на роботі також не підлягають задоволенню, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимов в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed