Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначав, що 26.09.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Василівської райдержадміністрації між сторонами було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис за № 82. Під час перебування у шлюбі в них народилося троє дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З відповідачем вони проживали до березня 2014 року. Після чого за взаємною згодою вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Шлюб між ними існує формально, оскільки шлюбні відносини між ними фактично припинені. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд розірвати шлюб укладений між ним та [PERSON] У судовому засіданні позивач підтримав позові, відповідач позов визнала. Сторони наполягали на розірванні шлюбу, посилались на те, що строк для примирення їм не потрібний. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 26.09.1998 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Василівської райдержадміністрації, про що зроблено актовий запис № 82. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через те, що фактично шлюбні відносини та сумісне проживання між подружжям припинено, спільне господарство не ведеться, подружжя проживають окремо та збереження шлюбу є неможливим. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені.

Outcome: approved