Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з Державного підприємтсва «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.09.2019 року до 31.01.2020 року у розмірі 29650,21 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працює на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на майстра контрольного філіалу. Починаючи з вересня 2019 року фактична виплата заробітної плати не здійснюється. Нарахована та не виплачена заробітна плата за період вересня 2019 року до січня 2020 року становить 29650,21 грн. Крім того, просить стягнути моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн, оскільки внаслідок протиправних та незаконних дій Відповідача він зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного стану та моральних страждань. У заявах від 28.05.2020 року та від 22.10.2020 року ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» просить суд закрити провадження в частині позовних вимог про нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.09.2019 року до 31.10.2019 року у розмірі 10997,77 грн, посилаючись на те, що на момент пред`явлення позову не було предмету спору в цій частині позовних вимог, оскільки відповідачем виплачена зазначену суму заборгованості [PERSON] 13 травня 2020 року. Окрім того відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з нарахованої та не виплаченої заробітної плати за період 01.11.2019 до 31.01.2020 року у розмірі 18652, 44 грн. Щодо стягнення моральної шкоди заперечував, оскільки ці вимоги є безпідставними та нічим не доведені. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Судом встановлено, що [PERSON] працює у Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді майстра контрольного філії ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» в заводі екологічного обладнання з 03 червня 2019 року, що підтверджується записами у трудовій книжці та копією Наказу генерального директора ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» №161-к від 31.05.2019 року (а.с. 5, 10). Відповідно до Довідки Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» від 28 лютого 2020 року №Б-02/253 про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати [PERSON] за період з 01.09.2019 року до 31.01.2020 року, розмір заборгованості по заробітній платі становить 29650,21 грн. (а. с. 6). Відповідно до повідомлення головного бухгалтера Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» №б-02/363 від 27.05.2020 року, [PERSON] 13 травня 2020 року була виплачена заробітна плата за період 01.09.2019-31.10.2019 у розмірі 10997,77 грн (а.с. 23). Відповідно до заяви від 22.10.2020 року ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» визнає позовні вимоги в частині заборгованості із заробітної плати за період 01.11.2019 до 31.01.2020 року у розмірі 18652, 44 грн. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати у розмірі 18652, 44 грн, оскільки позивачем доведено та не оспорювано відповідачем, що ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» має заборгованість у виплаті нарахованої але не виплаченої заробітної плати у зазначеному розмірі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено Позивачем, істотне та триваюче порушення трудових прав щодо виплати заробітної плати призвело до сильних душевних страждань, що вимагало неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права Позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло Позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями Відповідача. З урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі (18652,44 грн.), необхідністю Позивача звертатись з вимогами про виплату заробітної плати до Відповідача та державних установ, а також враховуючи посилання Відповідача на скрутне матеріальне становище підприємства, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн., що відповідає правилам розумності та справедливості. Доводи представника Відповідача про те, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, адже не надано будь-яких доказів, які б говорили про душевне страждання Позивача та порушення організації його життя, є необґрунтованими, тому що сам факт порушення законного трудового права Позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Так,\~від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються позивачі\~у справах\~про стягнення\~заробітної плати\~та поновлення\~на роботі\~(пункт\~1\~частини 1\~статті 5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»). У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 528 грн 93 коп. Однак, беручи до уваги, що відповідач визнав позовні вимоги, які було задоволено, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд стягує з відповідача 50% суми судового збору, яка підлягає стягнення у даній справі, тобто 264,47 грн.

Outcome: partial