Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) у якому просить суд визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком дитини, припинити, встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2017 року, обов`язок [PERSON] сплачувати щомісячно аліменти на користь [PERSON] на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно від дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. Рішення набрало законної сили та виконується у примусовому порядку. Проте, з квітня 2018 року дитина [PERSON] самостійно змінив своє місце проживання з [ADDRESS] , де він мешкав разом з матір`ю, на [ADDRESS] , де почав мешкати разом із батьком та бабусею. Позивач вказує, що увесь цей час до подачі позову дитина постійно мешкає разом з позивачем, мати дитини життям його майже не цікавиться, спроби повернути дитину до свого місця проживання не вчиняла, ніякої матеріальної участі в утриманні дитини не приймає, вихованням дитини також не займається. Враховуючи факт тривалого проживання дитини з батьком, і той факт, що дитина має більшу психологічну схильність до батька, просив суд визначити місце проживання дитини разом з ним. Також позивач зазначив, що має достатній дохід для утримання дитини, забезпечення його гармонійного фізичного та духовного розвитку, що підтверджується довідкою про доходи, наявністю у позивача у власності кількох об`єктів нерухомого майна, а також договором дарування грошових коштів. Окрім того, позивач просив суд одночасно вирішити питання участі батьків в утриманні неповнолітнього [PERSON] у відповідності до вимог Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), визнавши припиненим його обов`язок щодо сплати аліментів на користь матері дитини, а оскільки дитина мешкає разом з ним, то постановити рішення про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К. від 12.04.2019 року було відкрито провадження у справі, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13 червня 2019 року дану цивільну справу передано судді Каліушку Ф.А. Ухвалою судді Каліушка Ф.А. від 09.07.2019 року справу прийнято до провадження. Представником відповідача - адвокатом Чорнієм Д.О. був поданий відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач має прогресуючи захворювання, які не дають йому змоги повноцінно виконувати батьківські обов`язки, позивач не має достатнього рівня доходів, має значну заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] , а також іншу фінансову заборгованість перед відповідачкою у виконавчому провадженні № 58323002 в сумі 237 602 грн., постійно вводить в оману суд та орган опіки та піклування, подаючи неправдиві документи щодо свого фінансового стану, своїх батьківських обов`язків не виконує, під час перебування у шлюбі зловживав спиртними напоями та вдавався до фізичного насильства відносно своєї дружини та дітей. Також представник відповідача вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання [PERSON] був зроблений на підставі неправдивих відомостей, без врахування поведінки батька, а отже не відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим подав клопотання про виклик до суду та допит неповнолітнього [PERSON] в якості свідка. Ухвалою суду від 04.03.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні більше року, виходячи з інтересів дитини, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а свою правову позицію по справі висловила у відзиві. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у судовому засіданні просила суд постановити рішення в інтересах дитини та підтримала висновок про визначення місця проживання [PERSON] з батьком. Вислухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, допитавши неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26 грудня 1997 року, який був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з 01 березня 2016 року та до його повноліття. Зазначене рішення суду перебуває на виконанні у Дніпровському районну відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні №54079353. Постановою державного виконавця від 04 листопада 2019 року у виконавчому провадженні № 54079353 виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв`язку із заявою про повернення виконавчого документу із зазначенням у тексті постанови про відсутність заборгованості по аліментам. Іншою постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №58323002 від 15 листопада 2019 року закінчено примусове стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 237 602 грн. у зв`язку з його повним виконанням. А отже на момент розгляду справи судом відсутні докази незадовільного фінансового стану позивача через наявність значних боргів перед відповідачем. Позивач на підтвердження свого фінансового стану та місця роботи надав суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.02.2019 року щодо реєстрації фізичною особою-підприємцем, код діяльності 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, копії чеків щодо сплати ЄСВ, договір дарування грошових коштів в сумі 189 000 грн., докази наявності права власності на нерухоме майно: житловий будинок у [ADDRESS]; [ADDRESS], та [ADDRESS] . З наданих у судовому засіданні пояснень вбачається, що після розірвання шлюбу сторони почали мешкати окремо один від одного. Неповнолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю у [ADDRESS] . Навесні 2018 року неповнолітній [PERSON] змінив своє місце проживання і почав мешкати разом з батьком та бабусею за адресою [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується довідкою ОСББ «Позняки-Комфорт», письмовими поясненнями [PERSON] на адресу служби у справах дітей, особистим визнанням цієї обставини відповідачем [PERSON] під час підготовчого судового засідання, показами неповнолітнього свідка [PERSON] , актом обстеження умов проживання від 18 червня 2019 року. Згідно характеристики [PERSON] , наданої гімназією № 290, хлопчик матеріал засвоює на достатньому рівні, відвідує музичну школу, дитина доглянута, до школи приводить та забирає батько, мати до школи не приходить, успіхами сина не цікавиться. Допитаний без присутності позивача та його представника, за участі представника третьої особи, неповнолітній [PERSON] підтвердив, що у 2018 році почав мешкати разом з батьком та бабусею, зараз грає у музичному оркестрі, до школи та на музичні заняття його возить батько, мати він бачить раз на 2-3 місяці на нетривалий час, батько не створює йому перешкод у спілкуванні з матір`ю, бажає мешкати разом зі своїм батьком [PERSON] . Суд не бере до уваги письмові докази, що були додані стороною відповідача у вигляді звернень [PERSON] до правоохоронних органів на підтвердження факту застосування позивачем фізичного насильства щодо неї. Допустимими доказами таких обставин, в розумінні вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК (допустимість доказів), можуть бути відомості щодо внесення вказаних подій в Єдиний реєстр досудових розслідувань, або вироки у кримінальних справах, що набрали законної сили, або постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо. Згідно наданого третьою особою висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , вбачається. що «вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 25.07.2019 року за № 15), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей, Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] ». Також представник третьої особи на питання представника позивача, яку думку висловлювала матір під час розгляду цього питання органом опіки та піклування, зазначила, що матір вказувала, що погодиться з думкою та вибором самої дитини щодо того з батьків з ким дитина забажає жити далі. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, матеріали справи, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, думку самої дитини, виходячи з інтересів неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд вважає за потрібне задовольнити позов в частині визначення місця проживання дитини. Стосовно вимог щодо припинення стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного: Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Системний аналіз правових норм, що регулюють стягнення аліментів, які викладені в Главі 15 СК України, дозволяє дійти обґрунтованого висновку про те, що за своєю правовою природою аліменти стягується з того з батьків, який мешкає окремо від дитини, на користь того з батьків, з ким мешкає дитина. Як було встановлено судом, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , є дитиною сторін, які мешкають окремо один від одного, і який мешкає з травня 2018 року разом з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні. Доказів того, що інший з батьків, який мешкає окремо, зокрема відповідач, яка є матір`ю дитини, бере грошову участь в утриманні неповнолітнього сина за час його проживання з батьком суду надано не було. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, одночасно визнавши припиненим право [PERSON] на отримання аліментів на утримання тієї ж дитини, яке було встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2017 року, оскільки одночасна сплата аліментів на утримання дитини як з боку батька на користь матері, так і з боку матері на користь батька, суперечить положенням Глави 15 Сімейного кодексу України. Разом з тим, враховуючи необхідність максимального захисту інтересів дитини на безперервність процесу отримання грошового утримання з метою забезпечення фізичного існування, фізичного та духовного розвитку, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення аліментів в частині початку перебігу стягнення аліментів за цим рішенням суду, а саме - з дати набрання ним законної сили. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., а на користь держави судовий збір - 768,40 грн. Окрім того, оскільки під час судового засідання, до закінчення судових дебатів, представником позивача було зроблено заяву в порядку вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо подання до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення належних доказів на підтвердження розміру витрат, які сторона позивача сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, то питання розподілу таких витрат, суд буде вирішувати після отримання або неотримання відповідних доказів судових витрат від сторони позивача, у визначеному процесуальному порядку. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial