Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на частину будинковолодіння з господарсько-побутовими будівлями. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.12.1975 року між сторонами було зареєстровано шлюб та вони почали проживати однією сім'єю. Проте 28.04.1990 року вони розлучились, однак продовжували проживати однією сім'єю та вести спільне господарство. 29.01.2008 року сторони зареєстрували шлюб повторно. На підставі Договору дарування від 09.08.1974 року відповідач отримала в дар від свого брата [PERSON] 47/100 частин будинку з відповідною часткою службових будівель, де сторони проживали з часу укладення шлюбу. За час спільного проживання сторони за спільні сумісні кошти та спільну працю провели ряд добудов до цієї частини будинку, в результаті чого істотно збільшилась жила площа зазначеної частини будинку, а також були побудовані допоміжні приміщення, чим змінено частки в будинковолодінні та її вартість. Крім того, [PERSON] зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2012 року було поділено будинковолодіння [NUMBER] між відповідачем та її братом, не врахувавши, що позивач є співвласником даної частини будинку та має право на частку, чим порушено його право власника. В зв'язку з вищевикладеним [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на частину житлового будинку з допоміжними приміщеннями, розташованого в [ADDRESS], літери «А», а саме: кімната 2-8 - 11.2 кв.м., кімната 2-9 - 13.3 кв.м.; туалет 2-10 - 1-8 кв.м.; сходова клітина ІІІ - 4.8 кв.м., прибудову літери «АІ», а саме: коридор 2-5 пл. 3.12 кв.м., кухня - 2-6 пл. 6.7 кв.м., кімната 2-7 пл. 14.5 кв.м., мансарда «м/АІ», а саме: сходова клітина ІV пл. 11.4 кв.м., кімната 2-11 пл. 9.0 кв.м.; гараж «Б» площею 36,9 м2 ; сарай «В» площею 5,6 м2, убиральня «Г». А також судові витрати покласти на сторін порівну. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Викладені в позовній заяві вимоги визнає повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування від 09.08.1974 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Поричанською З.В., суд вбачає, що [PERSON], в особі [PERSON], подарував, а [PERSON] прийняла у дар 47/100 частин будинку з відповідною часткою службових будівель, що знаходиться в [ADDRESS]. Загальна житлова площа всього будинку складає 56,3 кв.м. (а.с. 10-11). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 29.01.2008 року Відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, судом встановлено, що 29.01.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 107 (а.с. 9). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що дошлюбне прізвище відповідача [PERSON] було [PERSON] (а.с. 8). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого 19.04.2011 року КП «ВМБТІ», судом встановлено, що його співвласниками є відповідач в розмірі 47/100 частини та її брат [PERSON] - 53/100 частини (а.с. 43-49). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково (а.с. 172-174). Здійснено розподіл житлового будинку [NUMBER] по [ADDRESS], виділивши [PERSON] у будинку «А» на праві приватної власності частину житлового будинку п.п 31.1 кв.м., а [PERSON] у будинку «А» частину житлового будинку «а» пл. 43.1 кв.м. А також припинено право спільної часткової власності [PERSON] у розмірі 47/100 часток та [PERSON] у розмірі 53/100 часток будинковолодіння [NUMBER] по [ADDRESS] Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ОС-183, який складений Вінницькою торгово-промисловою палатою, було визначено, що до складу 47/100 частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] яка була подарована [PERSON], ввійшли приміщення житлового будинку з прибудовою загальною площею - 40,05 кв.м. Ринкова вартість частини житлового домоволодіння [NUMBER], розташованого по [ADDRESS], що була прибудована в період з 1976 року по 1991 рік до частини будинку, подарованого [PERSON] складає 616 174 грн. (а.с. 117-159). Розглянувши висновок експертизи, суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України по оцінці доказів приходить до висновку про достовірність її висновків і погоджується з її результатами. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно одного з подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору, може бути визнане судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, ч. 2 ст. 62 СК України передбачено, що якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору, за рішенням суду може були визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право па поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю. Як вбачається з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Роз'яснити судам, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст.25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Способи та порядок набуття права спільної сумісної власності закріплені і в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до п. 23 якої судам при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час ведення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнано спільною сумісною власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат і другого з подружжя чи їх обох. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у 1976 році було надано дозвіл на здійснення пристройки зовнішнім розміром 6.5?5,0 м. для розміщення в ній кімнати, кухні, тамбура і переобладнання частини приміщень 1-3 і 1-8 під коридор, ванну кімнату і туалет (а.с. 12), а також в 1980 році - на будівництво сарая замість старого (а.с. 13). Дані пристройки були виконані, що підтверджується актами прийомки добудов від 26.10.1977р., 10.01.1985р. та 30.11.1991р (а.с.14, 15, 16). З заказу-договорів № 911 від 01.07.1976 року, №912 від 12.07.1976 року та №243 від 15.10.1976 року на виконання ремонтно-будівельних робіт на замовлення населення судом встановлено, що [PERSON] замовила ремонтно-будівельні роботи по [ADDRESS] ( а.с. 50, 51, 52), які були виконані, що підтверджується актами про сдачу виконаних ремонтно-будівельних робіт (а.с. 53, 54, 55, 56, 57). З аналізу квитанцій(а.с. 59-69) та пояснень представника позивача, суд прийшов до висновку, що позивач разом із відповідачем здійснювали спільне сумісне будівництво та оплачували спільними сумісними коштами будівництво прибудови літ. «А1» до житлового будинку літ. «А» № (192) 206 по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, важається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту права позивача шляхом визнання права спільної сумісної власності на частину житлового будинку з допоміжними приміщеннями, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо внаслідок неможливості визначити вартість та жилу площу зазначеної частини будинку, з врахуванням побудованих допоміжних приміщень, а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Зважаючи на вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить чинному законодавству, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає за можливе задовольнити позов. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1827 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved