Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, у якому зазначив, що з [PERSON] проживав однією сім'єю з 2010 року до жовтня 2015 року. В цей час у нього та відповідачки народились діти [PERSON], [INFO] і [PERSON],[INFO] Крім того разом з ними проживав син відповідачки [PERSON], [INFO] З жовтня 2015 року діти проживають лише з ним, відповідачка усунулась від виховання та утримання дітей. З наведених підстав позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно усіх дітей. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Відповідач позов не визнала, посилаючись, що має намір змінити своє ставлення до виховання та утримання дітей . Представник органу опіки та піклування просив в задоволенні позову відмовити, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов'язків. Заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові доказі у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У п. 18 названої вище постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до статті 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 2010 року до жовтня 2015 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство і за цей період у них народились діти [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], батьком яких в установленому законом порядку записаний позивач. (а.с. 4-5) Крім того, у відповідачки є син [PERSON], який народився [INFO]. (а.с. 7) З пояснень сторін, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слідує, що з жовтня 2015 року сторони припинили спільне проживання, усі діти залишились проживати та знаходяться на утриманні позивача, а відповідачка тільки інколи відвідує дітей, офіційно не працює, будь-якого житла у неї немає. Крім того, із показань зазначених вище свідків, а також свідка [PERSON] слідує, що відповідачка зловживає спиртними напоями, чого не заперечувала і вона сама, але з цих підстав позов не заявлявся. Враховуючи викладені вище роз'яснення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, висновок органу опіку та піклування, пояснення його представника, а також завірення відповідачки про намір змінити ставлення до виховання дітей, припинити зловживання спиртними напоями, суд вважає на необхідне відмовити в задоволенні позову, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов'язків.

Outcome: dismissed