Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідачки [PERSON], в обгрунтування якого вказав, що 14.01.2005 року між сторонами по даній справі був зареєстрований шлюб, і від даного шлюбу вони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Протягом останніх двох років між сторонами по справі погіршилися сімейні відносини, та постійно виникали сварки через відсутність взаєморозуміння і поваги один до одного. Внаслідок цього, у серпні 2016 року відповідачка зібрала усі свої особисті речі та переїхала на інше місце проживання, де проживає й до цього часу. Відповідач стверджує, що подальше спільне життя з відповідачкою і збереження сімї він вважає неможливим, оскільки їх сім»я фактично розпалася та існує лише формально. Крім цього, позивач вказав, що він вважає доцільним визначити місце проживання їх спільної неповнолітньої доньки разом із ним через те, що він має власне окреме житло та здатен створити їй усі необхідні умови для нормального здоров»я та розвитку. Посилаючись на викладене, позивач просив: - розірвати шлюб, що був укладений між ним та відповідачкою і зареєстрований 14.01.2005 року Великосорочинською сільською радою Миргородського району Полтавської області за актовим записом № 1 від 14.01.2005 року; - визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом із батьком. У судовому засіданні по справі позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з»явилася та подала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Орагу опіки та піклування виконкому Миколаївської міськради у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом із батьком, позивачем по даній справі. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, представник третьої особи залишив їх вирішення на розсуд суду, мотивуючи це відсутністю у нього відповідних повноважень. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши надані ними письмові докази, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по даній справі зареєстрували шлюб 14.01.2005 року у Великосорочинській сільській раді Миргородського району Полтавської області (актовий запис № 1 від 14.01.2005 р.). Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.ст. 110-112, 114 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи викладене та позицію сторін по даній справі, які не бажають збереження сім»ї, суд приходить до висновку, що збереження спільного життя подружжя та шлюбу суперечить інтересам один одного, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що ж до вимог позивача про визначення місця проживання дитини, то суд не вбачає підстав для їх задоволення виходячи із такого. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до положень частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Із аналізу ч. 1 ст. 161 СК України суд робить висновок, що передумовою для визначення у судовому порядку місця проживання дитини, є спір між батьками дитини, які проживають окремо, щодо того, з ким із них буде проживати дитина. Однак із матеріалів справи вбачається, що 05.10.2016 року між сторонами по справі був укладений нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, згідно якого сторони домовились про те, що дитина [PERSON] буде проживати разом із батьком [PERSON] за адресою: м. Миколаїв, вул. Тернопільська 79 б, кв. 16. Доказів того, що відповідачка будь-яким чином ухиляється від виконання вказаного договору, позивач суду не надав. Більше того, відповідачка у своїх заявах про розгляд справи у її відсутність, визнала позовні вимоги, а позивач у судовому засіданні визнав відсутність між сторонами спору з цього приводу. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача в цій частині позовних вимог, не порушені та не потребують судового захисту. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачки судовий збір в прибуток держави пропорційно до задоволених вимог, і від сплати якого позивач був звільнений на підставі п. 13 ст. 5 Закону України Про судовий збір.

Outcome: partial