Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення витрат по сплаті комунальних платежів та поліпшення квартири. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 27.08.2004 року. В період шлюбу сторонами 29 вересня 1997 року за договором купівлі-продажу було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2009 року розділено сумісно нажите майно та виділено, зокрема, [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частини кожному квартири [ADDRESS] . Однак відповідач як співвласник квартири витрати за комунальні послуги не несе, участі в утриманні квартири не приймає. Так, позивачкою особистими коштами здійснюється оплата комунальних послуг, понесено витрати на заміну вікон, замінено вхідні двері, встановлено лічильники. У зв`язку з викладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 11 160,44 грн., в рахунок відшкодування сплаченої нею суми квартплати та платежів за комунальні послуги, грошові кошти в сумі 6 352,84 грн., в рахунок відшкодування витрат на поліпшення квартири, а також судові витрати по справі. Ухвалою судді від 10 грудня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Згідно наданого відзиву зазначив, що рішення суду, на яке посилається позивачка у поданому позові, є звичайним правовстановлюючим документом для набуття права власності. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.03.2019 року єдиним власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . В свою чергу, позивачка лише тимчасово зареєстрована у спірній квартирі та зобов`язана сплачувати за комунальні послуги. Також, позивачка з 2005 року не надає доступу відповідачу до вказаної квартири, останній вимушений проживати разом з дітьми в іншому помешканні. Крім того, [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, що підтверджується вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2015 року, тому свідомо не реєструє за собою право власності на квартиру, так як існує ймовірність, що її частка може бути відчужена за борги по аліментам. Окрім цього, позивачкою додано до позову квитанції, де платником є саме відповідач. У зв`язку з цим просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати по позовних вимог строк позовної давності. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2009 року, яке набрало чинності, розподілено сумісно нажите майно, зокрема, виділено [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS]; виділено [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] /а.с. 10-13/. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.03.2019 року власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] /а.с. 78-79/. Приписами ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, як це визначено ч. 1 ст. 182 ЦК України та положеннями ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, за змістом ст. 317 ЦК України. Приписами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 322 ЦК України. Так, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст.360 ЦК України). З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України). Як вказує позивачка у позові та у судовому засіданні нею як співвласником спірної квартири самостійно здійснюється оплата комунальних послуг, вартість яких за період з січня 2015 року по січень 2018 року склала 22 320,89 грн., понесено витрати на заміну вікон та їх обробку у розмірі 9 500 грн., замінено вхідні двері, вартість яких становить 2 200,00 грн., встановлено лічильники на суму 300 грн. В свою чергу представник відповідача зазначає про те, позивачка вважає себе співвласником спірної квартири на підставі рішення суду, яке є звичайним правовстановлюючим документом, та свідомо не реєструє за собою право власності на квартиру, так як існує ймовірність, що її частка може бути відчужена за борги по аліментам. В той же час згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.03.2019 року єдиним власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Крім того, з наданих суду квитанцій щодо оплати житлово-комунальних послуг, вбачається, що платником частини послуг зазначено відповідача [PERSON] /а.с.18-34/. Отже, з огляду на обставини, встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позиції позивачки щодо обов`язку відповідача як співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, а тому зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні, наявні докази, суд приходить до висновку відмову у задоволенні позову. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed