Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська рада про зобов?язання вчинити певні дії та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що складається з: літ. А-1: І - приміщення, площею 9,9 кв.м, ІІ - приміщення, площею 25,7 кв.м, загальною площею 35,6 кв.м.; зобов?язати відповідача повернути позивачу оригінали право установчих документів на оспорюваний житловий будинок. Позивач у судове засідання не з?явився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007 року, визнано дійсним договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку по [ADDRESS] Відповідно до розпорядження Дніпропетровської міської ради №206-р від 10.03.2009 року було присвоєно житловому [ADDRESS] З матеріалів справи вбачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] №27457523 від 24.12.2015 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на спірний житловий будинок, оскільки за позивачем не визнано право власності на спірний житловий будинок. Позивач зазначає, що між ним та відповідачем було укладено усну домовленість, згідно якої [PERSON] взяв на себе зобов'язання щодо оформлення документів на приватизацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за позивачем. Проте до теперішнього часу [PERSON] зобов'язання не виконав. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, а відповідно до положень ч. 5 вказаної норми на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на оспорюваний житловий будинок є законними та обґрунтованими, а на підтвердження решти позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial