Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», у якому просить стягнути з відповідача на його користь 17 755,50грн сплаченого ним авансового платежу за договіром фінансового лізингу № 2332 від 22.05.2017 року. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що відповідач в порушення п.17.1 договору, не підписав один з примірників проекту договору та відмовився це робити в подальшому, вимагаючи попередньої сплати 10% його ціни менеджеру, на що позивач не погодився. Однак до підписання договору позивачем були перераховані на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 17755,50грн., які позивач просить повернути, оскільки вважає, що договір не був укладений, а відповідач його вимогу про повернення коштів проігнорував. У судове засідання позивач не з'явився, його представник надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав. Відповідачу на його адресу направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками, та повідомлення про час та місце розгляду справи однак до суду повернулися конверти за закінченням строку зберігання. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом установлено, що 22.05.2017 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавець) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 2332, за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) - автомобіль Заз сенс - та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається у договорі та у додатку № 1 (п. 1.2 договору) та становить 6687,50 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 177555,00 грн (а.с. 10). Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Позивач за квитанцією-рахунком (а.с.18) сплатив відповідачу 17755,50 грн авансового платежу за договором (а.с. 3-17). Позивач, вважаючи, що договір укладений з порушеннями чинного законодавства, звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів (авансового платежу), однак його вимогу проігнорували. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ураховуючи, що договір лізингу, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст.799 ЦК України, отже укладений з порушенням вимог закону, то такий договір є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. А відтак сплачені позивачем грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України. За таких обставин позов потрібно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним 17 755,50грн. авансового платежу за договором. Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, які складаються з судового збору в сумі 640 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved