Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. про визнання недійсним іпотечного договору від 19.01.2007 року за №47. Також, позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову. В своїй заяві [PERSON] вказує, що на іпотечну квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності його матері [PERSON], і була предметом забезпечення за кредитним договором №014/21-03/21, накладено арешт та здійснюється її реалізація на прилюдних торгах в рахунок погашення боргу. Таким чином, з метою забезпечення позову в даній справі про визнання недійсним іпотечного договору [PERSON], просить суд вжити заходи забезпечення, а саме: зупинити реалізацію на електронних торгах квартири [ADDRESS] та заборонити будь-яким особам вчиняти дії спрямовані на відчуження квартири у будь-який спосіб, а також вчиняти дії по реєстрації права власності на дане нерухоме майно. Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи. З огляду на зазначене, в судове засідання сторони не викликались. При цьому, дослідивши матеріали позову та поданої заяви, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Зі змісту вказаної статті вбачається, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. При цьому, у порядку забезпечення позову не можна забороняти вчиняти дії, які під час розгляду спору прямо дозволені законом. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія, також рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Заява позивача про забезпечення позову не підлягає до задоволення, оскільки ст. 150 ЦПК України не передбачає можливості зупинення реалізації арештованого майна здійснювану на виконання рішення у іншій справі, якщо позовні вимоги не стосуються зняття арешту та права власності на це майно, або оскарження виконавчого документа на підставі якого здійснюється стягнення. Більше того, ініційовані позивачем види забезпечення позову є фактично втручанням у правовідносини, які виникли між кредитодавцем та позичальником поза межами судового засідання без встановлення обставин та з'ясування підстав для реалізації майна, а також суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Outcome: dismissed