Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу, штрафу та відшкодування шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір щодо купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями, де відповідач виступав майбутнім продавцем, а позивач майбутнім покупцем. Сторонами досягли всіх істотних умов вказаного договору. Зокрема, п.1 договору було передбачено: «Згідно з цим попереднім договором сторони зобов`язуються в порядку і на умовах, встановлених Попереднім договором, у строк до 16 год. 05.08.2018 року укласти договір купівлі продажу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ціна продажу нерухомості має становити 65000 доларів США за офіційним курсом долара НБУ на день укладення купівлі продажу. За пунктом 2 договору, майбутній продавець отримав від майбутнього покупця забезпечувальний платіж у сумі 26207 грн. що еквівалентно 1000 доларів США згідно офіційного :у НБУ на день посвідчення цього договору. Відповідно до п. 4.2. договору, у разі, якщо невиконання попереднього договору станеться з вини майбутнього продавця, останній зобов`язаний повернути майбутньому покупцю забезпечувальний платіж, а також сплатити другій стороні штраф у розмірі 100% від суми забезпечувального платежу. Проте, в обумовлений сторонами час, майбутній продавець не з`явився до нотаріальної контори для укладення основного договору. Свою поведінку відповідач пояснив тим, що не встиг оформити всі документи, необхідні для продажу та просив відстрочити момент укладення основного договору, а згодом повідомив, що передумав продавати майно. Вважає поведінку відповідача такою, що порушує умови попереднього договору. Крім того, позивачу було завдано майнової шкоди (збитків) у розмірі 37000 грн., що є завдатком підряднику за розробку проекту дизайну та ремонт) спірного будинку, та моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із порушенням умов договору, зриву правочину та наслідками які це спричинило, та яку позивач оцінює у 100000 грн. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : суму забезпечувального платежу у розмірі 26207, 00 грн.; штраф за порушення умов попереднього договору у розмірі 26207, 00 грн.; моральну шкоду у розмірі 100000 грн. Представник відповідача - [PERSON] - адвокат Шевченко Д. С. надала до суду відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, виходячи з наступного. Для застосовування наслідків порушення зобов`язання у вигляді відшкодування збитків моральної шкоди, тощо необхідно встановити наявність вини, об`єктивну сторону, наявність причинного взаємозв`язку між діями [PERSON] та негативними наслідками у вигляді не укладання основного договору. Вини [PERSON] в тому, що основний договір купівлі продажу частки з 17 липня по 5 серпня 2018 року не було укладено не має. Зі свого боку [PERSON] зробив всі необхідні дії .для укладання основного договору. Отримав довідки, знявся з реєстрації, познайомив [PERSON] із співвласником, умовляв співвласника на продаж [PERSON] , був готовий з`явитися в будь - який день для укладання основного договору. Однак, укладання основного договору не залежало виключно від волевиявлення [PERSON] На укладання договору щодо відчуження частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно сторонній особі мала бути наявна письмова згода інших співвласників будинку. Цієї згоди не було ні на час підписання попереднього договору, ні потім. При цьому про відсутність згоди іншого співвласника на час підписання попереднього договору [PERSON] було відомо. Таким чином, [PERSON] за відсутності своєї вини, з об`єктивних причин, які від його волі не залежали, не міг 05.08.2018 року одноособово укласти основний договір купівлі - продажу частки у спільній частковій власності на будинок. Саме [PERSON] не з`явився до нотаріуса 05.08.2018 року, і таким чином не виказав пропозицію щодо укладання основного договору, більш того, цього часу його взагалі не було в Україні, зі слів його дружини він був за кордоном. У разі відсутності пропозиції щодо укладання основного договору від покупця в обумовлений час, у продавця наявні підстави вважати, що покупець відмовився від укладання основного договору. Виходячи із того, що вини [PERSON] не має, то згідно п. 4.2 попереднього договору обов`язку повертати забезпечувальний платіж у [PERSON] не має, а також немає зобов`язання і сплачувати штраф. Звісно про застосування наслідків передбачених ст. 611 ЦК України до [PERSON] не може бути і речі. Позивачем не надано доказів, що він зазнав у цей період якихось моральних страждань, не має розрахунку на підтвердження саме розміру в 100000 грн. Будь-які витрати позивача на послуги дизайнера не можуть вважатися збитками. Завдаток за дизайн проект не є втратами, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, і не є витратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Просить суд відмовити у задоволенні позову. 05.03.2019 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що сторона відповідача посилається на те, що порушення умов договору сталося не з вини відповідача, вказує на відсутність згоди інших співвласників майна, а також на нібито неявку позивача для укладення основного договору. Для доведення своєї добросовісності у реалізації цивільних прав та виконанні обов`язків, та вжитті всіх залежних від нього заходів - відповідач повинен був хоча б з`явитися у обумовлений договором час до нотаріальної контори. В той же час, сторона відповідача у відзиві не заперечує факт своєї неявки до нотаріальної штори, а лише зазначає, що він «був готовий з`явитися у будь-який день для укладення основного договору». Позивач як до, так і після обумовленої у договорі даті постійно намагався укласти основний договір. Постійно телефонував відповідачеві, що визнається у відзиві, звертався до суду за захистом своїх прав, просив суд вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, для запобігання його відчуження третім особам. Проте, відповідач будучи повідомленим про розгляд даної справи, після скасування за його заявою заходів забезпечення позову, здійснив відчуження майна третім, особам, хоча п. 5 договору гарантував позивачеві, що не буде укладати відносно нерухомості жодних правочинів, які б потягли виникнення прав у третіх осіб. Таким чином, відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов`язання, а його поведінка свідчить про недобросовісність реалізації цивільних прав та виконання обов`язків. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, між [PERSON] (майбутнім продавцем) та [PERSON] (майбутнім покупцем) 17 липня 2018 року укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язуються в порядку і на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 16 год. 05.08.2018 року укласти договір купівлі-продажу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний попередній договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я. В., зареєстровано в реєстрі за №1422 (а. с. 7). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Однією з встановлених частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. При цьому, як вбачається із попереднього договору, сторони - позивач та відповідач, укладаючи попередній договір домовились, що: а) договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 16 години 05 (п`ятого) серпня 2018 року, в нотаріальній конторі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За взаємною згодою договір може бути укладено раніше цієї дати. Продовження строку для укладання договору купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлене відповідним нотаріально-посвідченим договором; б) ціна продажу нерухомості, що зазначена вище (основного договору), яка сплачується майбутнім покупцем майбутньому продавцю в національній валюті України в день підписання та нотаріального посвідчення основного договору, має становити еквівалент 65000 доларів США за офіційним курсом продажу долара Національного банку України на день укладення договору купівлі-продажу. Збільшення або зменшення цієї суми при укладанні договору купівлі-продажу допускається лише за взаємною згодою сторін, про що свідчитиме підписання договору купівлі-продажу, в) на день укладання договору купівлі-продажу майбутнім продавцем мають бути підготовлені та зібрані (отримані) усі документи, що відповідно до чинного законодавства необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного вище об`єкту нерухомості; на день укладення договору купівлі-продажу, в належному нерухомому майні не повинно бути зареєстровано місце проживання або місце перебування будь-яких осіб, в основному договорі повинен бути встановлений обов`язок майбутнього продавця звільнити нерухоме майно від належних йому речей протягом семи днів з дня нотаріального посвідчення основного договору; на день укладання договору купівлі-продажу майбутнім продавцем мають бути надані довідки про відсутність заборгованостей за комунальні послуги; г) на день укладання договору купівлі-продажу нерухомість, що продається, не буде, перебувати ні під жодним з обтяжень, передбачених чинним законодавством України; Одностороння відмова від виконання (зазначення у основному договорі) будь-якої із перерахованих вище умов не допускається. Інші істотні умови договору купівлі-продажу будуть погоджені сторонами при підписанні договору купівлі-продажу. Згідно пункту 2 попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу майбутній покупець-до підписання цього договору передав, а майбутній продавець отримав від майбутнього покупця гроші в .сумі 26207 (двадцять шість тисяч двісті сім) грн. 00 коп., що еквівалентно 1000 (одна тисяча) доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день посвідчення цього договору. Зазначена вище сума розцінюється сторонами у договорі, як забезпечувальний платіж, який підлягає поверненню майбутньому покупцю під час підписання основного договору. Сторони домовились провести зарахування; зустрічних взаємних вимог, а саме зобов`язання майбутнього продавця щодо повернення суми забезпечувального платежу, сплаченого майбутнім покупцем за цим попереднім договором, зараховується в рахунок сплати платежу майбутнього покупця за основним договором. Підписання основного договору буде свідчити про зарахування зустрічних взаємних вимог сторін. Сторони встановили, що передбачений у цьому пункті забезпечувальний платіж не є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, яке передбачено ст. 546 ЦК України, тобто не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, а також встановили щодо цього забезпечувального платежу відповідні наслідки, які настануть у випадку невиконання умов цього попереднього договору, та які передбачені пунктами 4.1 та 4.2 цього попереднього договору. Судом встановлено, що у визначений попереднім договором строк, основний договір купівлі - продажу сторонами укладено не було. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а стаття 525 Цивільного кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог Ї відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписи статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначають загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). У частині 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається із попереднього договору, укладеного сторонами, зокрема пунктів 4.1 та 4.2, сторони визнають, що у випадку, якщо невиконання цього попереднього договору станеться з вини майбутнього покупця, то переданий майбутнім покупцем майбутньому продавцю за цим попереднім договором забезпечувальний платіж залишається у майбутнього продавця і не підлягає поверненню. У разі якщо невиконання попереднього договору станеться з вини майбутнього продавця, останній зобов`язаний повернути майбутньому покупцю забезпечувальний платіж, а також сплатити другій стороні штраф у розмірі 100 % від суми забезпечувального платежу. Тобто, підставою для залишення у майбутнього продавця ( [PERSON] ) забезпечувального платежу є невиконання попереднього договору з вини майбутнього покупця ( [PERSON] ), а підставою для виникнення обов`язку у майбутнього продавця ( [PERSON] ) повернути майбутньому покупцю ( [PERSON] ) забезпечувальний платіж, а також сплатити штраф у розмірі 100 % від суми забезпечувального платежу є вина майбутнього продавця ( [PERSON] ). Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо неукладення основного договору саме з вини відповідача, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача [PERSON] повернути [PERSON] забезпечувальний платіж, а також сплатити штраф у розмірі 100 % від суми забезпечувального платежу. Важливим пунктом вищевказаного попереднього договору є те, що з`явлення будь-якої із сторін о 16 годині 05 серпня 2018 року до нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS] , вважається висловленою пропозицією про укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором. Документом, що підтверджує цю висловлену пропозицію, вважатиметься видане нотаріусом свідоцтво про посвідчення факту перебування громадянина в певному місці (пункту 3 договору). Жодною із сторін не надано документа, що підтверджує висловлену пропозицію на укладення основного договору, а саме виданого нотаріусом свідоцтва про посвідчення факту перебування громадянина в певному місці. Звертає на себе увагу суду той факт, що при поданні первісної позовної заяви позивач [PERSON] , наголошуючи на порушенні відповідачем умов попереднього договору та саме його не з`явленні до нотаріального контори, запевнив суд у тому, що «…до початку розгляду справи по суті буде надано свідоцтво нотаріуса…», тобто документ, що підтверджує висловлену пропозицію на укладення договору, проте станом на дату ухвалення судового рішення такого доказу суду не надано. Більш того, на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2019 року про витребування із Харківського прикордонного загону доказів, а саме інформації щодо перетину [PERSON] , державного кордону у період з 17 липня 2018 року по 05 серпня 2018 року включно, Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано витяг з бази даних, з якого вбачається, що [PERSON] [INFO] року виїхав за межі України, іншої інформації, зокрема щодо його повернення (в`їзду) в Україну немає (а. с. 185). Лише після з`ясування судом наведеної інформації, позивачем надано до суду копію довіреності, з якої вбачається, що [PERSON] була уповноважена купувати від імені позивача будь-яке майно та здійснювати розрахунки по укладених угодах (а. с. 177-178). Суд критично ставиться до вищевказаної довіреності, адже цей доказ не підтверджує факту перебування представника позивача [PERSON] - [PERSON] в певному місці, а саме за адресою нотаріальної контори: м. Харків, вул. Кооперативна, 30, о 16 годині 05 серпня 2018 року, та жодним чином не підтверджує факт висловленої пропозиції про укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором. Окрім того, заслуговують на уваги доводи відповідача, що одноособово укласти основний договір купівлі - продажу частки у спільній частковій власності на будинок неможливо у зв`язку з наступним. Так, за приписами частини 1 статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно частини 1 статті 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Відповідно до частини 2 статті 362 Цивільного кодексу України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Тобто, право на продаж продавцем частки у праві спільної часткової власності сторонній особі виникає з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю майна. Згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально. Так, відповідач [PERSON] теж не надав основного документу, що підтвердив би факт висловленої пропозиції про укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором, проте у зв`язку із відсутністю у матеріалах цивільної справи відомостей про існування станом на 05 серпня 2018 року (можлива дата укладення основного договору) доказів повідомлення інших учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні, у суду відсутні законні та обґрунтовані підстави вважати, що навіть за умови з`явлення будь-якої сторони до нотаріуса такий договір був би укладений. З приводу відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 (сто тисяч) грн., яку позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку з порушенням умов попереднього договору та зриву основного правочину, суд зазначає наступне. Так, у відповідності із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки протиправність у діях (бездіяльності) заподіювача, на думку позивача, моральної шкоди - відповідача [PERSON] , позивачем під час судового розгляду не доведена, суд приходить до висновку, що моральна шкода на користь позивача стягненню не підлягає. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення забезпечувального платежу, штрафу, відшкодування моральної шкоди, позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем - [PERSON] так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу, штрафу та відшкодування шкоди задоволенню не підлягає. Також, відповідачем [PERSON] внесено на депозитний рахунок суду в якості забезпечення виконання рішення суду по даній справі №638/14024/18 грошові кошти у сумі 192000 (сто дев`яносто дві тисячі) грн. 00 коп., що підтверджує квитанція №0.0.1163628314.1 від 19.10.2018 року, а тому у зв`язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову суд зобов`язує Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області перерахувати [PERSON] вказані грошові кошти.

Outcome: dismissed