Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У березні 2016 року Севост»янов С.М. звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених коштів. Вимоги мотивував тим, що 9 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу, за змістом якого відповідач взяв на себе зобов»язання придбати трактор Донгфенг 404 каб 2013 року випуску та передати його позивачеві на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору позивачем 09.12.2015 року на рахунок відповідача було сплачено адміністративний платіж в сумі 31410 гривень. Проте, після підписання договору фінансового лізингу та сплати адміністративного платежу, на зворотноьму шляху додому, позивачем було з»ясовано, що вартість предмету лізингу в договорі зазначено в сумі 314000 грн замість попередньо оговореної сторонами договору вартості 157000 грн, що дало позивачеві підстави стверджувати укладення договору під впливом обману. Оскільки відразу не вдалось з»ясувати непорозуміння з приводу вартості предмету лізингу, а в подальшому відповідачем було повідомлено, що трактор не може бути надано позивачеві через непроходження ним передпродажної підготовки, відповідачеві було надіслано вимогу про розірвання договору та пред»явлено даний позов про визнання недійсним договору лізингу зі стягненням понесених витрат. Підставами для визнання договору недійсним позивачем зазначено застосування в договорі несправедливих по відношенню до споживача умов, в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», із застосування нечесної підприємницької практики ( ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Крім зазначеного, позивач стверджував про нікчемність спірного правочину з огляду на положення ч.2 ст. 799, ст. 220 ЦК України. Заочним рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року договір фінансового лізингу №002423 укладений 09.12.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» та Севост»яновим С.М. визнано недійним, розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» просило скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідач стверджував, що судом першої інстанції не наведено в судовому рішенні доказів, на підставі яких судом було зроблено висновок про укладення договору під впливом обману, відтак наведене рішення суперечить приписам ст. 212, 213 ЦПК України, в той час, коли договір було укладено сторонами у відповідності з вимогами закону, оскільки сторони дійшли згоди з усіх його істотних умов у належній згідно закону формі. Апелянт стверджував, що жодних інших договорів або домовленостей між сторонами не існувало, позивачем було свідомо підписано договір фінансового лізингу саме на тих умовах, що зазначені у договорі. Також , за доводами апеляційної скарги, судом не було надано належної правової оцінки тій обставині, що на вимогу позивача з 26 січня 2016 року договір лізингу було розірвано за взаємною згодою сторін, відповідно до положень ст.12 договору, про що було повідомлено позивача листом, а тому будь-якого спору та правовідносин між сторонами на час розгляду справи не існувало. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі, виходячи з наступного. Ухваливши наведене рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що перед підписанням основного договору фінансового лізингу сторонами було підписано попередній договір про надання трактора вартістю 157 тисяч гривень, однак в подальшому, позивача було введено в оману шляхом надання для підписання примірника договору фінансового лізингу з визначенням вартості предмета лізингу в іншій сумі, ніж було передбачено у попередньому договорі, а саме, в сумі 314090 грн. Пославшись на ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону нечесної підприємницької практики та положення ст. 230 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір фінансового лізингу необхідно визнати недійсним та, виходячи із змісту ст.216 ЦК України, повернути позивачеві у натурі все, що було сплачено на виконання цього правочину. З наведеними висновками в повній мірі не погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на неповно з»ясованих обставинах, про які вказувалось позивачем у позовній заяві, вони не відповідають фактичним обставинам справи та є такими, що постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно з приписами ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду. Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні та переконливі докази на підтвердження того, що сторонами було підписано спочатку попередній договір про надання позивачеві трактора вартістю 157 тисяч гривень, а в подальшому, позивача було введено в оману шляхом надання для підписання примірника договору фінансового лізингу з визначенням вартості предмета лізингу в іншій сумі, ніж було передбачено у попередньому договорі, а саме, в сумі 314090 грн. Показання дружини позивача, допитаної судом першої інстанції в якості свідка у даній справі, яка є особою зацікавленою, при тому що відсутні жодні інші докази підтвердження наведених подій, не можна вважати належним доказом обману позивача в частині вартості предмета лізингу. Посилання позивача та суду на те, що під час підписання договору фінансового лізингу працівником товариства прикривалась та частина документу, яка містила відомості про вартість предмета лізингу, також не підтверджені належними доказами та спростовуються безпосередньо діями позивача, яким було сплачено в день підписання договору фінансового лізингу адміністративний платіж в сумі 31410 грн, який становив 10% вартості предмета лізингу і саме про це позивач був обізнаний. Враховуючи наведене, рішення суду суперечить положенням ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості та підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог, але з інших підстав, які залишились поза увагою суду першої інстанції попри те, що вказувались позивачем при зверненні до суду. Зокрема, підставами для визнання договору недійсним позивачем також зазначалось застосування в договорі несправедливих по відношенню до нього, як споживача, умов, в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та про нікчемність спірного правочину з огляду на положення ч.2 ст. 799, ст. 220 ЦК України, які фактично були залишені судом поза увагою. З матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2015 року між Севост»яновим С.М. та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу - трактор Донгфенг 404 каб 2013 року випуску у власність та передати його в користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.12-19). Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 12 тис. 513 дол. США 55 центів; авансовий платіж 6 тис. 256 дол. США 77 центів (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж 521 дол. США 40 центів; адміністративний платіж 1251 дол. США 35 центів (10 % вартості предмета лізингу) ; комісія за передачу 375 дол. США 41 цент (3 % вартості предмета лізингу). На виконання умов договору позивачем 09.12.2015 року на рахунок відповідача було сплачено кошти в сумі 31410 гривень (а.с.20). Згідно з умовами договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 1251 дол. США 35 центів. Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Пунктом 12.1 договору також передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізінгоодержувача лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору, при цьому адміністративний платіж поверненню не підлягає. За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передання предмету лізингу. Положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з наведеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить ознаки договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». В положеннях ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» прописано самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживачів. Зокрема, у ч.2 ст.18 зазначеного закону дано визначення поняттю «несправедливі умови договору». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). У даній справі встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 12 тис. 513 дол. США 55 центів, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення вказаного договору складало 314 тис. 090 грн з ПДВ(пункт договору 8.2). Крім того, сторони узгодили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Відповідно до положень п.8.5 договору було узгоджено, що всі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця . Таким чином, за змістом наведених положень договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. На підставі аналізу змісту договору встановлено, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 3.2.7, 12.1 договору). Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу визначено: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 691, 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу, оскільки ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Пунктом 10.4 оспорюваного договору передбачено, що в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору, сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до вказаного договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Також, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) предмета лізингу, остаточно не визначили його вартості, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додано. При цьому, згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. З наведених умов договору у сукупності слідує висновок, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Крім того, положеннями п. 1.4 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець. Положеннями ст.808 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Зважаючи на те, що за умовами договору вибір продавця предмета лізингу здійснює ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», при тому, що безпосередньо в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності предмета лізингу, тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Положеннями ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї норми закону адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 зазначеного закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Окрім зазначеного, за умовами п. 10.14 договору, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення. За змістом ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз положень ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки містять положення про зміни у витратах і, зокрема, щодо плати за дострокове погашення лізингових платежів. Таким чином, дослідивши умови спірного договору фінансового лізингу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що зазначений договір містить несправедливі умови, визначені ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. У зв»язку з встановленням зазначених обставин, договір фінансового лізингу укладений 09 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» та Севост»яновим С.М. є недійсним відповідно до положень ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 203, 215 ЦК України. Подібне застосування наведених вище норм права викладено у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16, яка за правилом ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України . Крім зазначеного, з матеріалів справи встановлено, що спірний договір фінансового лізингу, всупереч положенням ст. 799 ЦК України, нотаріально посвідчено не було, а відтак в силу положень ч.1 ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним. Правова позиція Верховного Суду України з питання застосування наведених норм матеріального права висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Положеннями ч.1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з положень наведеної правової норми, за недійсним правочином на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені ним за спірним договором в сумі 31410 грн. Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що на вимогу позивача з 26 січня 2016 року договір лізингу було розірвано за взаємною згодою сторін, відповідно до положень ст.12 договору і будь-якого спору та правовідносин між сторонами на час розгляду справи не існувало, було перевірено апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи, однак, на переконання суду апеляційної інстанції, наведені обставини не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки в силу ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, обравши відповідний спосіб захисту цивільних прав або інтересів. Зважаючи на те, що за обставинами даної справи, майнові права позивача є порушеними відповідачем на час вчинення спірного правочину, позивачем правомірно було поставлено питання про визнання правочину недійсним. Враховуючи наведене, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених коштів - задоволенню. У зв»язку з тим, що Законом України «Про захист прав споживачів» наведена категорія осіб при зверненні до суду за захистом порушених прав звільнена від сплати судового збору, позивачеві належить повернути судовий збір в сумі 1102 грн 40 коп., помилково сплачений при зверненні до суду з позовом, з відповідача стягнути судовий збір в сумі 1102 грн 40 коп. на користь Державного бюджету України.

Outcome: partial