Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У березні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі договору дарування від 06.02.2015 року належить квартира [ADDRESS]. У цій квартирі з 31.08.2012 року був зареєстрований брат позивача [PERSON], який з червня 2014 року не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні платежі, належного йому майна у квартирі не зберігає, перешкод в користуванні квартирою йому не чинилося, внаслідок чого порушуються права позивача, оскільки він не має можливості оформити субсидію та здійснювати права власника квартири. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 49 в будинку № 4 по вул. Василевського в м. Словянську Донецької області. Позивач підтримав позовні вимоги, прохав їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не зявився, суд зі згоди позивача вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст.. 224 ЦПК України. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. на підставі договору дарування квартири від 06.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON]В.( № в реєстрі 385) (а. с. 9-10). В зазначеному вище жилому приміщенні зі згоди колишнього власника квартири [PERSON] був зареєстрований з 31.08.2012 року як член сімї (син) відповідач [PERSON], що підтверджено довідкою КП «ЖЕК № 4» № 701 від 29.03.2016 року та актами від 04.02.2016 р., 11.04.2016 р., складеними відповідною комісією, з яких вбачається, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає в [INFO] з червня 2014 року по час складання акту, в квартирі особисті речі [PERSON] відсутні ( а. с. 11-12,32). Інших доказів сторонами суду не надано та суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог, на правових підставах, визначених позивачем, та на підставі доказів, наданих сторонами. Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст.ст. 72 ЖК України та 405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, який понад один рік (з червня 2014 року) не проживає в спірному приміщенні, не несе витрат по його утриманню, не сплачує комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення [PERSON] змінився, з 06.02.2015 року власником приміщення став позивач [PERSON]. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є власником будинку, а відповідач був зареєстрований в цьому жилому приміщенні як член сімї колишнього власника, а у червні 2014 року звільнив спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про члена сімї колишнього власника житлового приміщення, а тому спір підлягає вирішенню відповідно до положень ЖК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] через зміну місця проживання не проживає в спірній квартирі з червня 2014 року, позивач до суду з даним позовом звернувся у березні 2016 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшло більше шести місяців, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають. Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивача по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved