Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У 2006р. до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частини квартири. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2006р. було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], про визнання [PERSON] права власності на ? частину квартири за адресою [ADDRESS] та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] 10 липня 2013 року на звернення представника [PERSON] - [PERSON] за вх. № 1146/13 від 03.07.2013 року, Самарський районний суд м. Дніпропетровська надав відповідь, відповідно до якої, цивільна справа № 2-450/2006 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири була знищена, у зв'язку із закінченням строків зберігання (а.с. 31). 12 вересня 2013 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири за ініціативою суду (а.с. 1). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 2 жовтня 2013р. втрачене судове провадження по цивільній справі №2-450/2006 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири було відновлено частково (а.с.50-51). Не погодившись з ухвалою від 16 березня 2006р. Самарського районного суду м. Дніпропетровська, відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій прохав поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати ухвалу від 16 березня 2006 р. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013р. апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2006р. скасовано та справу передано на новий розгляд. (а.с.106-107). Позов у 2006р. був обґрунтований тим, що 11 січня 1991р. [PERSON] вступила в шлюб із [PERSON]. 22 березня 2000р. на спільно нажиті кошти вони придбали трикімнатну квартиру розташовану за адресою [ADDRESS]. Квартиру вони придбали за 20502грн. Договір купівлі-продажу квартири реєстрували на відповідача, вважаючи, що квартира все одно їхня спільна, тому що придбана за їхні спільні кошти. 16 березня 2003р. рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між нею і відповідачем було розірвано. Всі правостановчі документи, в тому числі договір купівлі-продажу, реєстраційне свідоцтво та технічний паспорт на спірну квартиру знаходяться у відповідача, які він їй відмовляється віддати. Хоча при розірванні шлюбу відповідач обіцяв переоформити квартиру на їхніх сумісних дітей, щоб між ними не виникало майнових спорів. Так як квартира була ними придбана під час шлюбу, за спільні кошти, то вона рахує, що має право на ? частину квартири. На підставі викладеного вона просить визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Зобов'язати відповідача [PERSON] надати до суду договір купівлі-продажу та технічний паспорт на квартиру [ADDRESS]. В цілях забезпечення її позовних вимог прохала накласти заборону на відчуження квартири розташованої за адресою [ADDRESS]. Ухвалою від 6 березня 2014р. про забезпечення позову Самарським районним судом м. Дніпропетровська було накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] (а.с.150-151). В судовому засіданні позивач позов підтримала та прохала задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві. Наполягала на тому, що вони з відповідачем проживали однією сум'єю у шлюбі до 2002 року, хоча відповідач зловживав спиртними напоями і короткі проміжки часу не жив удома. Щодо дарування ? частини іншої квартири пояснила, що цей договір було укладено без всяких умов, оскільки та інша квартира належала матері [PERSON], а [PERSON] на час приватизації був прописаний у тій квартирі і автоматично взяв участь у приватизації. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову мотивуючи це тим, що їх шлюб розпався в 1999 р. і з цього часу вони спілкувалися виключно на тему їхнього спільного сина. Він до 2002 року просто давав гроші на сина та частково для колишньої дружини - позивача [PERSON] Причиною розпаду їхньої родини стала зрада дружини. У 1999 р. відповідач пішов з родини, спочатку жив у друзів, а потім за місцем роботи в Свято-Миколаївській церкві. Придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 5 тис. дол. США в 2000 р. Кошти були позичені йому церквою, він повертав їх особисто, а [PERSON] до них жодного стосунку не мала. Крім того він у 2006 році подарував позивачці половину іншої квартири і вона обіцяла не мати претензій до спірної квартири. Він вважає спірну квартиру своєю особистою власністю, оскільки на момент придбання він фактично не жив однією сім'єю з [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що познайомились вони у 2003р. і вона переїхала до відповідача на [ADDRESS]. Коли вона переїхала відповідач працював водієм. Як їй розказували, то [PERSON] зраджувала йому, але коли дізналася про придбання квартири намагалася відновити стосунки, вони навіть близько місяця мешкали разом на час придбання спірної квартири. Чоловік займався бізнесом з постачання предметів релігійного характеру і заробляв гроші, але з нього тягнули гроші сини [PERSON]. Третій особі відомо, що 4 тисячі доларів відповідач позичав у церкві у 2003р. під час шлюбу. Заслухавши доводи позивача, пояснення відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що 11 січня 1991 року позивач [PERSON] уклала шлюб із відповідачем [PERSON], актовий запис №6, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , повторно видане Відділом РАГС Самарського РУЮ м.Дніпропетровська 21 січня 2003 року (а.с.18). Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2003 року у цивільній справі №2-1029/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] їх шлюб було розірвано (а.с. 18 з об, ас. 75). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 березня 2003р. було зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №59 (а.с.18). З договору купівлі-продажу від 22 березня 2000р. вбачається, що [PERSON], що мешкає за адресою в [ADDRESS], [PERSON], що мешкає там же, [PERSON], що мешкає там же, продали квартиру за адресою: [ADDRESS], [PERSON], що мешкає в [ADDRESS] за двадцять тисяч п'ятсот дві гривні. (а.с.19). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 27 серпня 2004р. про що в книзі записів актів громадського стану про народження зроблено відповідний запис за №444 (а.с.17). Відповідно до договору дарування від 4 липня 2006р., [PERSON] проживаючий по [ADDRESS] та з другої сторони [PERSON] безоплатно подарував належну йому на праві приватної власності ? частку квартири [ADDRESS]. (а.с.20-21). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 5.05.2006р. [PERSON] власниця ? квартири по [ADDRESS] згідно мирової угоду від 16.03.2006р. затвердженою ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2006р. (а.с.39). У відповідності до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що власниками квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 23.11.1995р, а також [PERSON] власник ? квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2000р. і [PERSON] власниця ? квартири згідно мирової угоди від 16.03.2006р. затвердженої ухвалою Самарського районного суду м Дніпропетровська від 16.03.2006р. (а.с.40-42). Встановлено, що рішенням Самарської районної у м. Дніпропетровської ради від 17.08.2007р. за №654 про дозвіл [PERSON] та [PERSON] на перереєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] вирішено вважати за доцільне дозволити [PERSON] та [PERSON] перереєстрацію місця проживання їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] з адреси: [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] (а.с.43). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що сторони знає десь 30 років, приблизно з 1988 р. вони мешкають в одному будинку. [PERSON] раніше мешкали разом по вул. Космонавтів у 2002-2003р. Квартиру по вул. Немировича-Данченко вони придбали у 2000р. вони туди планували переїхати. [PERSON] почав зловживати алкоголем десь у 2001р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає сторін близько 20 років. У 2000р. в них з'явилася трикімнатна квартира. [PERSON] почав пити більше 10 років тому, він один раз запросив його до себе в гості на [ADDRESS], але його колишня дружина (третя особа [PERSON]) повідомила, що його немає, він їздив з сином на заробітки коли повернувся, він був в алкогольному стані. [PERSON] в судовому засіданні в якості свідка повідомив те, що в храмі [PERSON] був старостою, а він був там священиком з 1994р. по 2006р. Після того як [PERSON] розірвав стосунки з [PERSON], у 2000 р. він придбав квартиру, на яку брав у церкві в борг 10 тис.доларів. Вони йому позичили гроші і він згодом віддав. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила те, що [PERSON] був старостою в церкві, вона була бухгалтером. Потім він пішов. [PERSON] якось займав гроші в церкві, їх зібрав батюшка [PERSON] та запропонував допомогти [PERSON], він дав гроші, згодом [PERSON] почав віддавати гроші, поки не віддав увесь борг. Розписка існувала, але коли [PERSON] віддав борг, розписку знищили, інших письмових документів не залишилось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] - її брат, з 1999р. не мешкає з [PERSON], у брата були сильні депресії, тому вона була поряд. Він придбав трикімнатну квартиру у Придніпровську, він постійно пиячив, а потім він зателефонував їй і повідомив те, що він познайомився з жінкою та буде одружуватися, він подарував дружині половину квартири, у брата це була не єдина квартира, в них також була двокімнатна квартира. Вони не мешкали з [PERSON] з 2002р. Квартира була придбана за кошти церковної казни, гроші брат віддавав сам. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що сторонам вона доводиться сусідом, вони мешкали дуже гарно, а потім в них почалися сварки, мешкали по [ADDRESS]. Сварки у них почалися з 2000р. Переселився [PERSON] десь у взимку. Пити почав десь у 2002р. Відповідач працював у церкві, про доходи їй нічого не відомо, вона вважала, що сім'ю забезпечувала [PERSON], в них були дві машини та мікроавтобус, вони по черзі купували та продавали ті машини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що сторони по справі його батьки, вони зараз у розлученні. Вони розлучились, коли він був у школі у початкових класах, вони в двох мешкали в них у двокімнатній квартирі. Батько часто пиячив та бив матір, тому вони і розірвали шлюб. Після придбання квартири мати одна виплачувала гроші, а батько нічим не допомагав. Змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що кожен з подружжя користується в сім'ї рівними правами і несе рівні обов'язки. Питання виховання дітей та інші питання життя сім'ї вирішуються подружжям спільно. В силу ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Статтею 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи суд доходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача, визнавши за нею право власності на ? частину спірної квартири. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач придбав 22 березня 2000р. у [ADDRESS]. Зокрема відповідач не підтвердив природу існування грошових коштів на придбання квартири, що на думку суду може бути підтверджено тільки спеціальними засобами доказування, як того вимагає ч.2 ст.59 ЦПК України, і не може ґрунтуватися виключно на твердженнях свідків та самого відповідача в судому засіданні. Так, відповідно до статті 1087 Цивільного кодексу України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Отже належних доказів того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, суду надано не було. Також суд критично оцінює доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана, коли шлюбні відносини фактично були розірвані, посилаючись на рішення суду про розірвання шлюбу та покази свідків. Дійсно, відповідно до рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2003 року у цивільній справі №2-1029/03 було встановлено, що «Супружеские отношения прекратились с 1999 года», проте зазначене формулювання означає, що були припинені подружні відносини між сторонами як між чоловіком і жінкою, і не свідчить про те, що були повністю припинені саме шлюбні відносини, в такому разі було би зазначено російською мовою «брачные отношения», які за своєю сутністю та юридичним змістом включают як подружні відносини, так і спільне проживання, ведення домашнього господарства тощо. Свідки відповідача дійсно підтвердили, що [PERSON] жив у друзів та знайомих, проте жоден зі свідків не міг стверджувати, що це було постійно з 1999 року чи на час придбання спірної квартири. Навпаки, свідки позивачки підтвердили їх спільне проживання, хоча воно на той час не було благополучним. Крім того сам відповідач зазначив, що до 2003 року регулярно допомагав [PERSON] матеріально, третя особа [PERSON] вказала, що якраз під час придбання спірної квартири протягом близько одного місяця був період, коли позивач та відповідач мешкали разом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана відповідачем під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, тому необхідно визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Також, оскільки для реалізації рішення суду та належної реєстрації права власності необхідно буде здійснити відповідні дії у органах державної реєстраційної служби, згідно до ст. 154 ЦПК України суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті при розгляді даної справи ухвалою 06 березня 2014 року. Враховуючи час подання позовної заяви та підтверджену договором купівлі-продажу спірної квартири ціну позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору (державного мита) у розмірі 102 грн. 51 коп.

Outcome: approved