Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

У березні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований [PERSON] , який за місцем реєстрації не проживає понад 4 роки, хоча позивач та третя особа перешкод у його проживанні не чинили. Витрати по утриманню майна відповідач не несе, особистих речей його в будинку немає, місце перебування його невідоме. Позивач вважає, що відповідач тривалий час у вказаному житлі не проживає та не користується ним без поважної причини, а тому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. У добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку, його місце перебування позивачу не відоме, а тому позивач змушена звернутися до суду з позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, оскільки той факт, що відповідач зареєстрований в її будинку порушує права позивача як власника будинку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно, пояснень не надав. Відповідач [PERSON] судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся як за зареєстрованою адресою проживання так і шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив, відзив не надав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з понад 25 років проживає по [ADDRESS] , по сусідству з родиною позивача, які проживали в будинку [ADDRESS] по тій же вулиці. В спірному будинку проживав також [PERSON] Свідок спілкується з сусідами та буває в них вдома. Близько 5 років [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає , в будинку відсутні його речі та взагалі вона його протягом останніх п`яти років не бачила. На даний час в будинку проживають квартиранти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком позивачки [PERSON] , відповідач [PERSON] її звідний брат. У будинку [ADDRESS] раніше проживали і його дружина і її молодший брат [PERSON] і [PERSON] . Після одруження вони з дружиною проживали декілька років у м. Миколаєві, потім за його місцем проживання в м. Южноукраїнську. [PERSON] залишався проживати в будинку по [ADDRESS] . Проте в нього ( [PERSON] ) виникли проблеми з кредитами та він виїхав близько п`яти років назад і більше жодної інформації про нього вони не мають, за місцем проживання він не з`являється, речей його в будинку немає. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником 4/9 частин, а третя особа [PERSON] є власником 5/9 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності зазначених осіб підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори 16.04.2010 року за реєстровим №715, згідно якого після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON]. успадкували по 1/3 частині вказаного будинку. Право власності зареєстроване у Арбузинському об`єднаному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації 28.04.2010 року. Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 11.12.2013 року позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 2/9 частину будинку [PERSON] , будучи малолітнім, успадкував після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори 15.01.2010 року за реєстровим №62. Право власності зареєстроване у Арбузинському об`єднаному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації 27.01.2010 року. 1/9 частина будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва, виданого 18.12.2019 року приватним нотаріусом Арбузинського нотаріального округу Грицаєнко Л.М., виданого в порядку ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі акту про проведені електронні торги від 01.07.2019 року, що раніше належала боржнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Арбузинською державною нотаріальною конторою 02.07.2010 року за реєстровим №1291. Згідно довідок Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області №93/03-02/1/20 від 12.02.2020 року, №192/03-02/1/20 від 23.03.2020 року, а також копії будинкової книги, у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту, складеного 10.02.2020 року за участю депутата Костянтинівської селищної ради [PERSON]. та свідків [PERSON] , [PERSON] , у житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] не проживає більше 4 років. Відтак, в будинку зареєстрований попередній власник 1/9 його частки, відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідач, хоча і має певний ступінь споріднення з власниками будинку (зведений брат), проте не є членом сім`ї власників будинку в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, оскільки не проживає постійно з ними та не веде спільного господарства, а його право користування будинком виникло 08.08.2008 року як похідне від прав колишнього власника будинку, [PERSON] , який помер [INFO] , права якого були успадковані на 1/9 частину будинку відповідачем та припинились внаслідок продажу 01.07.2019 року з електронних торгів зазначеної частки позивачу [PERSON] . Позивач, як власник будинку заперечує проти проживання відповідача у спірному будинку. Після припинення права власності на спірний будинок [PERSON] в даному будинку не проживав. Виходячи з викладеного, оскільки наявність зареєстрованих осіб створює перешкоди позивачу у користуванні належним чином своїм нерухомим майном, суд дійшов висновку, що її позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням належить задовольнити.

Outcome: approved