Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

У вересні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 3 вересня 2012 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у Пробіжнянській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 05. Від шлюбу у них є малолітня дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач наполягав на зміні постійного місця проживання, пропонував переїхати жити за кордон. Вона не підтримує поглядів відповідача, не має наміру залишати рідну країну, тому між ними виникали сварки та непорозуміння. З березня 2014 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спору щодо розподілу спільно нажитого майна немає. Позивачка просить шлюб розірвати, дитину залишити проживати з нею. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що 3 вересня 2012 року сторони зареєстрували шлюб в Пробіжнянській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 05. Від шлюбу у них є дочка [PERSON], [INFO]. З березня 2014 року сторони припинили сімейні стосунки, проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Причиною припинення шлюбних відносин стали сварки та непорозуміння з приводу визначення місця їх спільного проживання -- відповідач наполягав на виїзд за кордон на постійне проживання, на що позивачка не погоджувалась. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки та малолітньої дитини, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Малолітню дитину сторін після розірвання шлюбу залишити проживати з матір'ю.

Outcome: approved