Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

У вересні 2015 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № ТЕХ0SК0033 від 20 вересня 2004 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 9 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зобовязання за кредитним договором позивачем були виконані належним чином, проте, з другої сторони, відповідач [PERSON] не виконує свої обовязки. 17 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська виніс заочне рішення №202/35608/13-ц про стягнення з [PERSON] в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ТЕХ0SК0033 від 20 вересня 2004 року в розмірі 89 914,09 гривень та стягнення солідарно з [PERSON], ПАТ «Акцент-Банк» 10 000 гривень, а всього заборгованість у сумі 99 914,09 гривень. Станом на 11 червня 2015 року перед Банком виникла заборгованість в сумі 140\~728,85 гривень, яка складається з 5 343,71 гривень заборгованості за кредитом; 37 551,54 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом; 97 833,60 гривень заборгованість за пенею. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] вказану суму заборгованості, за мінусом суми, яка була стягнута рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року, тобто 40814,76 гривень, а також судові витрати по справі. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився. Від нього надійшла заява про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав суду письмове заперечення, згідно якого у задоволенні позову просить відмовити в звязку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності. Суд, врахувавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. 20 вересня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ТЕХ0SК0033, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 9 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 19 вересня 2006 року. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. 17 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська виніс заочне рішення №202/35608/13-ц про стягнення з [PERSON] в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ТЕХ0SК0033 від 20 вересня 2004 року в розмірі 89914,09 гривень та стягнення солідарно з [PERSON], ПАТ «Акцент-Банк» 10000 гривень, а всього заборгованість у сумі 99914,09 гривень. В Постанові № 5 від 31.03.2012 року Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Згідно розрахунку заборгованості від 11.06.2015 року за кредитним договором № ТЕХ0SК0033 від 20 вересня 2004 року момент неналежного виконання зобовязання [PERSON] настав 24 липня 2006 року. Крім того, згідно Договору кінцевий термін повернення кредиту - 19 вересня 2006 року. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, позивач мав можливість звернутися з позовом до суду на протязі одного року про стягнення пені та трьох років - про стягнення суми боргу, починаючи з жовтня 2006 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, враховуючи зміст зазначених правових норм, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed