Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 48,37 Євро упущеної вигоди, 3 480 грн. матеріальних збитків, 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1 500 грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами укладено договір №263/111/ 613322 про відкриття Депозитного рахунку в рамках Договору щодо банківського обслуговування від 03.06.14 року. Згідно умов даного договору позивач вніс на депозитний рахунок банку [NUMBER] 5 550,99 Євро строком розміщення вкладу на 3 місяці з процентною ставкою 6,10 % річних. Вказував, що він є споживачем послуг, при цьому, у зв'язку з закінченням строку, на який здійснював вклад, відповідачем кошти у повному обсязі на час спливу терміну договору повернуто не було, тому вимушений звернутися до суду з вказаними вимогами. У судовому засіданні позивач з представником підтримали уточнені позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що при обслуговуванні клієнтів банк керується вимогами чинного законодавства, в тому числі, нормативно-правовими актами НБУ. При цьому, ураховуючи суспільно-політичне напруження, наявність певних елементів ризику та невизначеності щодо подальшого розвитку ситуації, а також беручи до уваги економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, з метою недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму та врегулювання ситуації на валютному ринку України 29 серпня 2014 року правлінням НБУ було прийнято Постанову «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» № 540, згідно п. 9 якої встановлено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. На підставі зазначеного представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволені позову слід відмовити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши учасників, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.06.14 року між сторонами укладено договір №263/111/ 613322 про відкриття Депозитного рахунку в рамках Договору щодо банківського обслуговування, відповідно якого розміщено внесок на депозитний рахунок у розмірі 5 550,99 Євро, строком на 3 місяці, з виплатою 6,10 % річних. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 3 договору було вказано, що сторони підтверджують досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, що передбачені законодавством для договорів банківського вкладу фізичної особи. Також, п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Отже, Банк зобов'язаний повернути суму вкладу на першу вимогу вкладника, а відмова від такої видачі є неправомірною. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Пунктом 2.3 договору передбачено термін повернення вкладу 03.09.14 року. Тобто строк договору закінчився, оскільки позивач не вчиняв дій щодо його продовження. Як встановлено в судовому засіданні, банком по закінченню строку дії депозиту за вказаним договором вклад та нараховані проценти перераховано на рахунок позивача. Позивач отримав усі кошти з рахунку: 590 Євро - 10.09.14 року, 850 Євро - 11.09.14 року, 890 Євро - 12.09.14 року, 875 Євро - 15.09.14 року, 890 Євро - 17.09.14 року, 850 Євро - 22.09.14 року, 685,82 Євро - 25.09.14 року. Відповідач порушив умови договору в частині строку повернення депозиту та сплати відсотків за його користування, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань. Суд критично ставиться до посилань відповідача на Постанову Національного банку України, оскільки така є підзаконним актом і не може суперечити вимогам закону, в тому числі Цивільному кодексу України. Разом з тим, відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Водночас, сума збитків у розмірі 48,37 Євро, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку. Позивачем не надано доказів, які підтверджують його наміри звернутися до іншого банку з метою укладання договору депозитного рахунку, не надано доказів отримання прибутку від попередніх депозитних вкладів, як стабільне джерело його доходів. За таких обставин наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. Вимога щодо стягнення 3 480 грн. витрат на придбання пального для поїздок до банківського відділення також не підлягає задоволенню, оскільки таки витрати, не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, така вимога не ґрунтується на нормах закону. Крім цього, відповідно до ст.ст. 59-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що у судовому засіданні позивачем не надано обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження того, в чому проявляється завдані позивачу збитки та їх розрахунок, як і не надано жодних об'єктивних доказів на обґрунтування заявленого до відшкодування розміру збитків, суд вважає що у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків та упущеної вигоди слід відмовити. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною і не підлягає задоволенню, так як спір між сторонами виник з договірних правовідносин і у зазначеному договорі у випадку порушення зобов'язання не було домовленості про відшкодування моральної шкоди. В частині позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу судом встановлено наступне. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 15.09.14 року, акт вартості адвокатських послуг та квитанцію від № 19.09.14 року. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Право на правову допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати стороні, на користь якої ухвалено рішення. За наведених обставин та оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав стягувати відповідача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed