Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

У березні 2019 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником 7/20 частини будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2016 року, та 3/10 частини будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування від 13.10.1989 року. У вказаному будинку зареєстровані її син [PERSON] з онукою [PERSON] - відповідачі у справі, які не проживають у будинку син з липня 2016 року, а онука - з лютого 2018 року. Їх особистих речей у будинку не залишилось, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті домоволодіння та його утриманні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє її можливості оформити субсидію. В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі викладеного, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив, відповідачі не надали. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог про визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , про що надала до суду відповідний висновок № 13-31-69 від 21.06.2019 року, в якому Орган опіки вважає неможливим визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2016 року, позивачці на праві власності належить 7/20 частини будинку [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 13.10.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №9043, зареєстрованого 16.01.1990 року Жданівським міським БТІ за № 27417, позивачці на праві особистої власності належить 3/10 частини будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки про надання інформації № 062-29.02-00786, виданої 16.04.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, з 30.06.1999 року і по теперішній час у будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , з 06.01.2015 року і по теперішній час - малолітня дитина [PERSON] . Згідно акту №325, складеного 14.03.2019 року головою КСН «Курчатова», відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з липня 2016 року, а малолітня дитина [PERSON] - з лютого 2018 року, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в письмових поясненнях, наданих до суду, вказала, що є сусідкою позивачки. Відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з липня 2016 року, а малолітня [PERSON] - з лютого 2018 року. Свідок ¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬¬ [PERSON] надала до суду аналогічні пояснення. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідач [PERSON] є членом родини позивачки, який з 2016 року у будинку не проживає, його особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Що стосується малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 14.06.2019 року було затверджено висновок про відсутність доцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, з цього висновку вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей по Кальміуському району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради було з`ясовано, що мати малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дві старші доньки зареєстровані разом з нею, а молодша донька [PERSON] зареєстрована разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини [PERSON] - відповідач у справі мешкає та працює у Польщі. Він заперечує проти зняття з реєстрації доньки [PERSON] . Самостійно вона також не може зняти доньку з реєстрації без згоди батька. Вона з дітьми переїжджає жити до Польщі. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] , не досягла десяти років, за місцем реєстрації не проживає більше року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, а мати дитини має місце реєстрації за іншою адресою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи її батька таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved