Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON]про розірвання попереднього договору купівлі-продажу, стягнення збитків, завданих невиконанням договору,та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 02.06.2011 року ним було укладено з відповідачами [PERSON] та [PERSON]попередній договір щодо майбутньої купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою Донецька область, Краснолиманський район, с. Торське, вул. Хвойна,2.Відповідачі були співвласниками зазначеного нерухомого майна та мали намір здійснити його продаж. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом. На виконання попереднього договору та в рахунок майбутніх платежів за купівлю нерухомого майна [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 4190 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Згідно з попереднім договором відповідачі мали укласти з позивачем договір купівлі-продажу нерухомості до 01.08.2011 року, проте [PERSON] лише 22.07.2011 року уповноважив довіреністю свого представника [PERSON] на отримання та оформлення документів, необхідних для здійснення майбутнього правочину, що на невизначений час затягнуло процедуру оформлення угоди.Позивач [PERSON] передав представнику відповідача [PERSON] кошти в розмірі 1500,00 грн., що підтверджено розпискою, крім того, позивач перерахував на рахунок [PERSON] у банківській установі ще 600,00 грн.. Згодом позивач сплатив за відповідачів заборгованість за спожиту електроенергію в житловому будинку, який [PERSON] мав намір придбати(на суму 205,32 грн.), та податок на землю за земельну ділянку, яку [PERSON] мав намір придбати(на суму 47,59 грн.). В подальшому, за твердженнями позивача, відповідачі почали вимагати від нього істотного збільшення ціни за купівлю-продаж нерухомості, порівняно з тією ціною, про яку йшлося в попередньому договорі від 02.06.2011 року, на що [PERSON]М не погодився. [PERSON] та [PERSON] взагалі почали уникати спілкування з позивачем з приводу укладення договору купівлі-продажу майна, сплачені позивачем кошти не повернули, нерухоме майно позивачу не передали. З травня 2012 року позивач звертався до органів внутрішніх справ, вважаючи що такі дії відповідачів слід кваліфікувати як злочин - шахрайство; працівники міліції не змогли встановити місце перебування [PERSON] та [PERSON], кримінальне провадження в 2015 році було закрито, [PERSON] при цьому було його право звернутись до суду в порядку цивільного судочинства для врегулювання цивільно-правового спору, що існував між ним та відповідачами. Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, вважає належним способом захисту такого права розірвання попереднього договору від 02.06.2011 року, оскільки відповідачі не мають наміру укладати з ним договір купівлі-продажу, а для [PERSON] придбання нерухомості на сьогодні вже втратило інтерес. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів матеріальні збитки, завдані невиконанням попереднього договору, тобто ті кошти, які він сплатив [PERSON], його представнику [PERSON], вніс за оплату спожитої електроенергії та за оплату податку на землю замість відповідачів на загальну суму 111627,00 грн.; також [PERSON] просить стягнути з відповідачів понесені ним витрати на придбання лікарських засобів у звязку з погіршенням стану здоровя, що, на думку позивача, сталося через його душевні переживання внаслідок неправомірної поведінки відповідачів (на суму 185,00 грн.). [PERSON] просить стягнути з відповідачів неустойку за невиконання зобовязань за попереднім договором в сумі 207970,00 грн. (з розрахунку 0,1% за день х 1860 днів =186%; 186% від суми 111812,00 грн. дорівнює 207970,00 грн.). У звязку з тим, що відповідачі неправомірно вимагали від позивача збільшення суми оплати за придбання в майбутньому нерухомого майна, в односторонньому порядку відійшли від умов попереднього договору, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] та [PERSON],00 грн. за зміну умов зобовязання в односторонньому порядку. Позивач зазначає, що через неправомірні дії відповідачів він тривалий час хворів, перебував на лікуванні в умовах медичного стаціонару, переніс моральні страждання у звязку з необхідністю неодноразових звернень до правоохоронних органів. Свої моральні страждання [PERSON]М оцінює в межах суми 400000,00 грн. та просить цю суму стягнути з відповідачів на його користь. Згідно із ст. 109 ЦПК України за загальним правилом позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. Водночас відповідно до ч.1 ст. 114 ЦПК України встановлена виключна підсудність окремих цивільних справ, зокрема,позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Обєкт нерухомого майна, з приводу якого виник спір, розташований за адресою Донецька область, Краснолиманський район (на сьогодні Лиманський район), с. Торське, вул. Хвойна,2. За таких обставин цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, наполягав на їхньому задоволенні, просив розірвати попередній договір щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 02.06.2011 року, стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму грошових коштів на відшкодування збитків та моральної шкоди, покласти на відповідачів судові витрати, не заперечував проти здійснення заочного розгляду справи. На підтримання своєї позиції [PERSON] навів аргументи, аналогічні викладеним у поданій ним заяві. В своїй заяві від 21.11.2016 року позивач збільшив позовні вимоги до відповідачів, просив додатково стягнути з [PERSON] та [PERSON] витрати на оплату послуг з виготовлення фотокопій документів, що надані як докази до суду, на суму 70,00 грн., витрати, повязані з публікацією оголошення про виклик відповідачів у пресі, суму упущеної вигоди від втрати процентів за договорами депозиту, укладеними між [PERSON] та банківськими установами 27.08.2010 року,18.12.2012 року,10.04.2013 року, 10.01.2014 року,25.09.2015 року, на суму 272065,00 грн. В подальшому [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі за станом здоровя у звязку з інвалідністю (а.с.38). Відповідачів [PERSON] та [PERSON] було належним чином за місцем їхньої реєстрації повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, про розмір позовних вимог та його зміну (офіційні оголошення в газеті «Урядовий курєр» № 200 від 08.11.2016 року та № 225 від 30.11.2016 року - а.с. 48-49,59). Однак відповідачі в судове засідання не прибули, про наявність поважних для цього причин суд не повідомили, заперечень проти вимог позивача не висунули; клопотання щодо необхідності відкладення розгляду справи від відповідачів до суду не надходили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено,що 02.06.2011 року в м. Артемівськ Донецької області було укладено попередній договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2506 (а.с.5). Вказаний договір уклали між собою з однієї сторони [PERSON], який діє від себе та від імені [PERSON] на підставі довіреності від 02.06.2011 року (а.с. 8), з другої сторони [PERSON]. За вказаним договором сторони зобовязалися у строк не пізніше 01.08.2011 року на умовах, встановлених цим договором, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами, та приватизованої земельної ділянки площею 0,1696 га, які розташовані за адресою Донецька область, Краснолиманський район, с. Торське, вул. Хвойна,2. Нерухоме майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, ціна нерухомого майна на момент укладення основного договору складатиме суму 40000,00 грн., з яких 32000,00 грн. сплачуються [PERSON] [PERSON] як забезпечувальний платіж під час підписання попереднього договору(п.4 попереднього договору). [PERSON] зобовязався не пізніше 01.08.2011 року замовити та отримати всі передбачені чинним законодавством документи, необхідні для нотаріального посвідчення основного договору, зобовязався зняти заборону на відчуження нерухомого майна (п.5 попереднього договору). Сторона, яка отримала суму забезпечувального платежу у розмірі 32000,00 грн., у випадку порушення нею умов попереднього договору зобовязана повернути іншій стороні суму забезпечувального платежу (п.7 попереднього договору). Згідно з розпискою від 02.06.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок придбання останнім будинку № 2 по вул. Хвойній в сю Торське 4190 доларів США(а.с.6). Згідно з розпискою від 01.10.2011 року № 2/11-51 директор ТОВ «Обрій плюс» [PERSON] отримала від [PERSON] для оформлення документів на будинок і видачу виписки з реєстру на право власності на нерухоме майно по вул. Хвойній,2, в с. Торське суму в розмірі 1500,00 грн. (а.с.7). Довіреністю від 22.07.2011 року [PERSON] уповноважив [PERSON] безоплатно представляти його інтереси в будь-яких органах, підприємствах, установах, організаціях для здійснення всіх необхідних дій, повязаних з підготовкою та одержанням документів, необхідних для відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою Донецька область, Краснолиманський район, с. Торське, вул. Хвойна,2(а.с.14). Згідно з квитанцією від 27.12.2011 року № 110071768 Артемівського відділення Донецької ОД ПАТ «[PERSON] [PERSON]» [PERSON] перерахував [PERSON] кошти в розмірі 600,00 грн.(а.с.9). Як вбачається з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.10.2011 року № 31616204 (а.с.31), право власності на житловий будинок за адресою Донецька область, Краснолиманський район, с. Торське, вул. Хвойна,2, зареєстроване на імя [PERSON] та [PERSON] (по ? частині за кожним із співвласників). 21.05.2012 року [PERSON] звернувся до Київського РВ ДМУ ГУ МВСУкраїни в Донецькій області із заявою про вчинення відносно нього правопорушення; заява прийнята уповноваженою особою органу внутрішніх справ, зареєстрована в журналі за № 4495 (а.с.11). Постановою слідчого СВ Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району ГУ МВС України в Донецькій області від 22.01.2015 року кримінальне провадження № 12012050150001023 від 28.12.2012 року за заявою [PERSON] відносно [PERSON] закрито у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України; водночас [PERSON] рекомендовано звернутись до суду за захистом свого порушеного права (а.с.15). [PERSON] звертався з позовом до [PERSON], [PERSON] до Краснолиманського міського суду донецької області в серпні 2015 року, до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, ухвалами від 27.08.2015 року. від 26.04.2016 року, які набрали законної сили (а.с.30,32), позовна заява поверталась позивачеві. Позивач [PERSON] є громадянином України, зареєстрований за адресою [INFO] (колишня назва м. Артемівськ),вул. Садова, буд.98,з 03.02.1999 року (а.с.25), є інвалідом ІІ групи внаслідок трудового каліцтва безстроково (а.с.26), проходив стаціонарне лікування в КЛПЗ «Обласна психіатрична лікарня м. Словянська» з 28.10.2011 року по 18.11.2011 року, з 06.03.2012 року по 30.03.2012 року, з 01.11.2013 року по 11.12.2013 року (а.с.27-29), причиною звернення за медичною допомогою є наслідки черепно-мозкової травми (а.с.57), в опікунській раді при виконкому Бахмутської міської ради Донецької області відсутня інформація щодо визнання [PERSON]М недієздатним чи обмежено дієздатним (а.с. 62). Вирішуючи позов по суті, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права чи інтересу (ст. 16 ЦК України), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Спричинення майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є, зокрема, підставою для виникнення цивільних прав та обовязків(ч.2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно із ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст. 653 ЦК України). Суд бере до уваги той факт, що між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено попередній договір від 02.06.2011 року щодо майбутньої купівлі-продажу будинку й земельної ділянки, сторонами було погоджено строк укладення основного договору не пізніше 01.08.2011 року, однак відповідачі необґрунтовано ухилились від виконання попереднього договору, основний договір між ними та позивачем так і не було укладено, поважних причин для цього при розгляді справи судом не встановлено. Отже, суд приходить до висновку про необхідність припинити зобовязання, що виникли між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони на підставі попереднього договору від 02.06.2011 року, й розірвати зазначений договір на вимогу позивача. За змістом ст. 546 ЦК України одним із видів забезпечення зобовязання є завдаток. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Нормами ст. 571 ЦК України визначено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Зокрема,у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Зважаючи на те, що у п.4 попереднього договору від 02.06.2011 року сторони погодили необхідність сплати позивачем відповідачам під час підписання цього договору забезпечувального платежу в розмірі 32000,00 грн., у п.7 попереднього договору від 02.06.2011 року сторони передбачили повернення забезпечувального платежу у разі порушення відповідачами умов цього договору, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] забезпечувального платежу. Згідно зі ст. 540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Відтак, суд стягує суму забезпечувального платежу з обох відповідачів на користь позивача в рівних частках по ? частині з кожного. Водночас суд зауважує, що згідно з розпискою від 02.06.2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок майбутнього придбання останнім нерухомого майна кошти в розмірі 4190 доларів США (забезпечувальний платіж). Згідно зі ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань (ст. 3 Декрету). Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, курси валютних цінностей в іноземних валютах, а також у розрахункових (клірингових) одиницях; зазначені курси встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ст. 8 Декрету). Отже, суд, задовольняючи вимоги позивача про повернення забезпечувального платежу в іноземній валюті (доларах США), вважає за необхідне визначити еквівалентну суму за офіційним курсом НБУ на дату постановлення рішення по справі з розрахунку: 4190 (USD)х 26,27(UAH) =110071,30 (UAH). Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства(ч.2 ст. 635 ЦК України). Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (ч.5 ст. 653 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Суд приходить до висновку, що внаслідок бездіяльності відповідачів, які необґрунтовано ухилились від укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна,[PERSON] зазнав майнових збитків на певну суму, які виразились у сплаті коштів відповідачеві [PERSON] в розмірі 600,00 грн. та представнику продавців [PERSON] в розмірі 1500,00 грн., необхідних для оформлення документів на будинок, отримання виписок з державних реєстрів. Згідно з ч.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Отже, суд ухвалює рішення про стягнення коштів на загальну суму 2100,00 грн. з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача солідарно. Вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд вирішує наступним чином. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема,у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. 1167 ЦК України). Згідно з правовими позиціями, висловленими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює повязані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору (п.5 постанови); розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливостій враховувати глибину моральних страждань. Враховуючи поважний вік, незадовільний стан здоровя, втрату працездатності та порівняно невеликі доходи позивача, тривалість неотримання позивачем майна за правочином у власність, душевні переживання, повязані з неможливістю здійснення права власності на нерухоме майно та необхідністю неодноразових звернень до правоохоронних органів, що не дали результатів, підтверджений медичними довідками факт лікування позивача в умовах стаціонару, суд встановлює розмір моральної шкоди,обґрунтований і достатній для відшкодування позивачеві 15000,00 грн. та стягує цю суму солідарно з [PERSON] і [PERSON]. Твердження позивача щодо зміни відповідачами обумовленої сторонами вартості нерухомого майна, з приводу якого укладався попередній договір від 02.06.2011 року, з 5000 доларів США до 8000 доларів США є необґрунтованими, жодних доказів з цього приводу позивачем до суду надано не було. Відтак, суд відхиляє вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] на його користь збитків, заподіяних односторонньою зміною умов зобовязання, в розмірі 78231,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно зі ст. 548 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позивачем не надано до суду жодних доказів з приводу укладення між ним та відповідачами правочину щодо забезпечення виконання зобовязання, у попередньому договорі від 02.06.2011 року не передбачена сплата сторонами неустойки у разі порушення умов договору. Отже, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] неустойки в розмірі 207970,00 грн.. З наданих позивачем копій квитанції від 14.02.2012 року про сплату 8,59 грн. земельного податку, рахунку про сплату за спожиту електроенергію за червень 2011 року вбачається, що платником вказаних коштів є [PERSON](а.с.10), жодних доказів щодо сплати цих сум саме позивачем до суду не надано. На квитанції про сплату земельного податку від імені [PERSON] в розмірі 39,00 грн. взагалі відсутній відбиток штампу банківської установи про оплату, чек УДППЗ «Укрпошта» про сплату суми 196,82 грн. не містить інформації про платника коштів (а.с.10). З огляду на це, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача з приводу стягнення з відповідачів витрат по сплаті земельного податку на суму 47,59 грн. та витрат по сплаті за спожиту електроенергію на суму 205,38 грн.. Суд відхиляє також вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів витрат на придбання лікарських засобів на загальну суму 203,10 грн., витрат на виготовлення фотокопій документів на суму 70,00 грн., оскільки надані [PERSON] копії фіскальних чеків не дозволяють встановити найменування платника коштів (а.с.11,12,45), до того ж, позивачем не надані відповідні призначення ліків чи рекомендації лікарів для вживання саме таких ліків. Крім того, суд відхиляє вимоги позивача стосовно стягнення з відповідачів упущеної вигоди, що виразилась, на думку [PERSON], у втраті ним коштів за договорами депозиту, укладеними між позивачем та банківськими установами 27.08.2010 року,18.12.2012 року,10.04.2013 року, 10.01.2014 року,25.09.2015 року, на суму 272065,00 грн., оскільки договір від 27.08.2010 року між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] Кредит» було укладено на суму 100,00 грн.(а. с. 16-17), а позивачем були сплачені [PERSON] на виконання попереднього договору від 02.06.2011 року значно більші кошти в іноземній валюті (а.с.6). Договори депозиту від 18.12.2012 року,10.04.2013 року, 10.01.2014 року,25.09.2015 року взагалі були укладені [PERSON] вже після здійснення платежів за попереднім договором від 02.06.2011 року (а. с. 18-24). Таким чином, причинно-наслідкового звязку між сплатою коштів [PERSON] та припиненням депозитних договорів позивачем не доведено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи внаслідок трудового каліцтвата відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.3 ст. 88 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру визначена ставка судового збору1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання до суду фізичною особою позову немайнового характеру визначена ставка судового збору 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).Суд також враховує правову позицію, висловлену в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з якою солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене. Судом задоволені вимоги позивача [PERSON] немайнового характеру щодо розірвання попереднього договору та припинення зобовязань, а також частково задоволено вимоги майнового характеру в межах суми 127171,30 грн.. Сума судового збору, що має бути сплачений, становить 551,20 грн. + 1271,71 грн. = 1822,91 грн.. Враховуючи наведене, суд покладає ці витрати на відповідачів і стягує їх в рівних частках з кожного на користь держави. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони понесені в ході розгляду справи та документально підтверджені судові витрати. Витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, віднесені до складу судових витрат (п.6 ч.3 ст. 79 ЦПК України). Отже, з урахуванням вимог пропорційності суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах з кожного на користь позивача [PERSON] документально підтверджені витрати, повязані з публікацією в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідачів, на суму 50,74 грн. (а. с.46).

Outcome: partial