Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 05 лютого 1998 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] За домовленістю покупцем квартири було вказано відповідача. Тому зазначена квартира є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], проте після розірвання шлюбу відповідач цього не визнає. Договорів щодо спільного майна, в тому числі про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві сумісної власності не укладено. При цьому, в добровільному та позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу вказаного нерухомого майна неможливо. Тому [PERSON] просить визнати за ним право власності на ? частку в квартирі [ADDRESS] В ході розгляду цивільної справи [PERSON] пред'явила зустрічний позов, який з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтувала тим, що 17 липня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Дана квартира була придбана саме [PERSON] за грошові кошти, отримані від продажу квартири, яку їй залишили батьки у спадщину та яка розташовувалась в [ADDRESS], а також грошових коштів її бабусі [PERSON] У зв'язку цим [PERSON] вважає, що існують підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема врахувати інтереси неповнолітнього сина [PERSON], який є інвалідом, та дочки [PERSON] Крім цього, [PERSON] просила врахувати, що життя поруч з [PERSON] є неможливим, тому що він знущається над дітьми. За період перебування сторін у шлюбі [PERSON] не турбувався за збереження та утримання даного житлового приміщення, зокрема ремонт [PERSON] робила самостійно та все для дому також купувала самостійно, сплачувала житлово-комунальні послуги. При цьому, [PERSON], перебуваючи у шлюбі приховував свої доходи та квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Тому [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю, а також визнати за нею право власності на меблі, а саме: стільці, кухонний стіл, меблі з дитячої кімнати, ліжко, шафу, шафу купе, кухонні меблі, пральну машину, морозильну камеру, холодильник «Sаmsung», три телевізори, що знаходяться в квартирі [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали первісний позов та наполягала на його задоволенні, проте заперечували проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, проте підтримала зустрічний позов та наполягала на його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 05 лютого 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.4). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року, яке набрало законної сили 24 січня 2017 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5). За час перебування сторін у шлюбі, а саме 17 липня 1999 року [PERSON] придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області Сіпко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1821 (а.с.6). В подальшому [PERSON] у встановленому законом порядку зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру, що підтверджується відміткою про реєстрацію права власності на договорі купівлі-продажу в Бориспільському міжміському Бюро технічної інвентаризації, про що в реєстрову книгу внесено запис під №44 стор.426 (інвентаризаційна справа №11750). Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (а.с.50,51-53). Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За загальними принципами, закріпленими ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України, ч.1 та ч.2 ст.370 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених постанові №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та №6-612цс15 від 01 липня 2015 року, роз'яснено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За правилами ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення ними процесуальних дій. Всупереч цьому, [PERSON] не надала до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що спірна квартира була придбана нею за особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири, яку вона отримала у спадок від своїх батьків, а також за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу квартири її бабусі. Крім цього, згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, за змістом заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] фактично визнала ту обставину, що квартира [ADDRESS] була придбана позивачем та відповідачем за час їх спільного життя у шлюбі за спільні кошти (а.с.65). За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], набута [PERSON] та [PERSON] за час їхнього шлюбу за їх спільні кошти з метою спільного сімейного проживання. Тому вказана спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках та за [PERSON] належить визнати право власності на ? частку квартири [ADDRESS] В свою чергу, при вирішенні позовних вимог за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] права власності на стільці, кухонний стіл, меблі з дитячої кімнати, ліжко, шафу, шафу-купе, кухонні меблі, пральну машину, морозильну камеру-холодильник «Samsung», три телевізори, суд виходить з наступних обставин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 та в п.24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Проте, в матеріалах цивільної справи відсутні належні докази на підтвердження самого факту та часу придбання вказаного рухомого майна. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] належить відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved