Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач є власником земельної ділянки за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 20 загальною площею 0,1232 га., кадастровий номер 3222483201:01:004:5007), на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 579806. 02.11.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування ? частини житлового будинку, за яким позивачу [PERSON]М, було передано [PERSON] безоплатно ? частини житлового будинку номер 20, що знаходиться за адресою: Київська область,Києво-Святошинський р-н., с. Забіря, вул.. Шевченка, у власність. Позивач вирішила встановити огорожу та підготувати будинок до продажу, відповідно купила будівельні матеріали. Була здійснена спроба побудувати огорожу, проте відповідач перешкоджає у встановленні паркану, який був би межею між земельними ділянками сторін. Позивач звернулась до органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки, а саме до Забірської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області. Було здійснено виїзд на місце та в присутності заступника Забірського сільського голови [PERSON] і землевпорядника Забірської сільської ради [PERSON] здійснювалось встановлення межі, а саме огорожі між земельними ділянками сторін, проте відповідач далі продовжувала блокувати встановлення межі, знищувала межові знаки та при цьому погрожувала заподіяти шкоди собі та [PERSON] Дані факти можуть підтвердити сусіди. Забірською сільською радою було видано акт від 03.08.2017 року про такий виїзд. На неодноразові звернення стосовно вжиття необхідних заходів по усуненню перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідач не реагує. Просила суд встановити факт порушення відповідачем, [PERSON] межі між земельною ділянкою [PERSON] та земельною ділянкою [PERSON] та зобовязати відповідача не створювати перешкоди по встановленню огорожі між земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 20 та земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка, 20а. В процесі розгляду справи 30 листопада 2017 року представник позивача подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила встановити факт перешкоджання [PERSON] у встановленні межі між земельною ділянкою, яка належить [PERSON] ( розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.. Шевченка, 20) та земельною ділянкою яка належить [PERSON] ( розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.. Шевченка, 20 а). Зобовязати [PERSON] не створювати перешкоди по встановленню меж, межових знаків та відповідно огорожі між земельною ділянкою, яка належить [PERSON] ( розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.. Шевченка, 20) та земельною ділянкою яка належить [PERSON] ( розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.. Шевченка, 20 а). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] під час судового засідання вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, та просили задовольнити позов, проти прийняття заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами спарви, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направила, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2005 року, ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Забіря, Києво-Святошинського району, Київської області, по вул. Шевченка, буд. 20 належить [PERSON]. Крім того відповідно до договору дарування від 02.11.2005 року, ? частину житлового будинку № 20, що знаходиться у селі Забіря Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Шевченка Сєргєєвою Людмилою Федорівною, було подаровано [PERSON]. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 5799806, земельна ділянка, кадастровий номер 3222483201:01:004:5007, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул. Шевченка 20 належить на праві власності [PERSON]. 03.08.2017 року, за підписом заступника Забірського сільського голови [PERSON] і землевпорядника Забірської сільської ради [PERSON] складено акт, про те, що під час здійснення відновлення меж земельної ділянки згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 579806 за адресою: с. Забіря, вул. Шевченка 20 гр. [PERSON] суміжний землекористувач гр. [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO] перешкоджала у встановленні меж та знищувала межові знаки при цьому погрожувала заподіяти шкоди гр.. [PERSON] і собі. Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.08.2017 року, [PERSON] зверталася до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області з приводу того що її сестра [PERSON] перешкоджає їй зайти у двір будинку, що за адресою: с. Забіря, вул.. Шевченка, 20. Під час судового засідання було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] дійсно перешкоджає [PERSON] встановлювати межові знаки та паркан між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 ст. 321 та ст. 391 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За правилами ч. 1-3 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Пунктом 33, 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказаними діями відповідача створені перешкоди позивачу у користуванні своєю земельною ділянкою, що виражається у перешкоджанні встановленню межових знаків та паркану, в результаті чого [PERSON] обмежена без законних підстав у здійсненні права власності, а тому порушені права підлягають до поновлення та судового захисту. Будь-яких доказів на спростування тверджень позивача [PERSON] суду відповідач не надала, тому позовні вимоги в частині зобовязання відповідача не створювати перешкоди по встановленню меж, межових знаків та відповідно огорожі підлягають до задоволення. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки чинним законодавством не передбачено встановлення факту перешкоджання у встановленні межі між земельними ділянками, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved