Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання батьківства, посилаючись на те, що з січня 2017 року по серпень 2017 року сторонни перебували у фактичних шлюбгих відносинах та вели спільне господарство в м. Київ. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Оскільки запис про батька дитини під час реєстрації народження був проведений в порядку ст. 135 СК України, позивач записала сина на своє прізвище - [PERSON] , а по батькові на ім`я свого батька - [PERSON] . З моменту народження сина, останній перебуває на її утриманні. Відповідач [PERSON] з сином не спілкується, будь-якої допомоги на його утримання не надає. На неодноразові пропозиції зареєструвати шлюб та надати синові прізвище відповідача, останній відмовляється, пояснюючи це тим, що у нього є сумніви щодо його батьківства відносно сина, в зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду, який просить визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця і жителя смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області батьком [PERSON] , [INFO] , який народжений [PERSON] , внісши відповідні зміни до актового запису про народження сина та стягувати з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів до досягнення сином повноліття. Ухвалою суду від 05 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12 червня 2019 року зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача у зоні проведення антитерористої операції. 30 серпня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просить стягувати з відповідача аліменти на її утримання в розмірі ј частини заробітку (доходу) до досягнення дитиною трьохрічного віку. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року провадження у справі було відновлено. 07 жовтня 2019 року через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Швець А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. Зазначила, що дійсно з грудня 2016 року по березень 2017 року сторони спільно проживали в м. Київ, проте з березня 2017 року [PERSON] переїхала в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, тому [PERSON] не може бути біологічним батьком, народженої [PERSON] дитини. Також, 25 жовтня 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. 06 листопада 2019 року ухвалою суду було призначено молекулярну-генетичну експертизу. Ухвалою суду від 08 січня 2020 року, у зв`язку з надходженням на адресу суду висновку експерта, провадження у справі було відновлено. 19 лютого 2020 року ухвалою суду - закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позвону заяву підтримала, посилаючись на обставини зазначені в ній, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судове засідання не з`явились по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином. Про слухання справи 03 серпня 2020 року відповідачу було відомо, оскільки останнім зазначеною датою було подано клопотання про відвід головуючого судді. Неодноразові клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантинних заходів, суд розцінює як зловживання своїми процесуальними правами та переслідування намірів на затягування розгляду справи, чим порушується одна із основних засад цивільного судочинства - розумність строків розгляду справи судом, нівелюється зміст завдання цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України), оскільки згідно з постановою КМУ № 392 від 20 травня в Україні введено адаптивний карантин та послаблені карантинні заходи, отже, відсутні перешкоди для прибуття представника відповідача в судове засідання. В зв`язку з чим, суд вважає, що представник відповідача не з`явився в судове засідання без поважних причин, тому зі згоди позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Крім того, відповідач та його представник мали можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon», однак таким правом не скористалися. Представник Томашпільського районного відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не з`явився, однак начальник відділу Сташко Л.І. надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без участі предстваника відділу ДРАЦС, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Згідно з довідок про причини повернення, [PERSON] двічі відмовився від отримання судової повістки. При цьому, представник відповідача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні зобов`язався забезпечити їх явку, однак вказані свідки в судове засідання доставлені не були. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони певний період проживали разом. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданного 14 листопада 2018 року Томашпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 18 квітня 2018 року в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області народився [PERSON] , його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Згідно копії актового запису про народження № 11 від 19 квітня 2018 року, складеного виконавчим комітетом Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області державна реєстрація народження проведена із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, згідно якого актовий запис про народження зроблено відповідно до ст. 135 СК України зі слів матері (а.с. 35). Відповідно до ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ст.ст. 263, 265 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Відповідно до ст. 134 CK України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Згідно правових позицій, викладених у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно яких жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2019 року по справі було призначено молекулярно-генетичну експертизу. 26 грудня 2019 року з Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на адресу суду надійшов висновок експерта № 1158, відповідно до якого проведено судово-медичну експертизу букального епітелію [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та згідно якого [PERSON] , [INFO] є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,99999 % (а.с. 98-100). Оцінивши докази у їх сукупності, та з урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено факт того, що батьком дитини [PERSON] , [INFO] дійсно є відповідач [PERSON] . У зв`язку з встановленням судом батьківства відповідача, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів на інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі). Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд, визначаючись щодо стягнення аліментів та зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні сина, взаємний обов`язок батьків по його утриманні, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, суд вважає справедливим та обґрунтованим стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд вважає, що позивачем правомірно пред`явлено позов до відповідача з вимогою про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. Тому враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягувати із [PERSON] на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/7 частини доходів щомісячно, до досягнення дитиною - трьохрічного віку. Частиною 1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи наявність достатніх доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто у даній справі з 21 березня 2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати згідно до вимог ст. 141 ЦПК Українив розмірі 8382,40 грн, які складаються з: 768,40 грн судового збору за позовну вимогу про позбавлення батківських прав та 7614 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 840,80 грн судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини та аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку. На прідставі викладеного,

Outcome: partial