Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. У позові зазначала, що 28 серпня 2004 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Під час шлюбу, а саме 18 січня 2012 року вони з відповідачем придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартість якої вони визначили в сумі 308 000 грн. 00 коп. за спільним погодженням та виходячи з суми, вказаної у договорі купівлі-продажу даної квартири. Шлюбний договір не укладали. Позивач вказувала на те, що набуте майно належить кожному з них у рівних частках, тому просила суд поділити вище вказану квартиру по 1/2 частині кожному з них. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач позовні вимоги визнав повністю. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 28 серпня 2004 року, актовий запис №884, складений Полтавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану. У зв'язку з тим, що останнім часом спільне життя у позивача та відповідача не складувалось, [PERSON] в кінці серпня 2014 року подала позовні заяви до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто. 18 січня 2012 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Отже, спірну квартиру відповідач придбав під час шлюбу з позивачем по справі [PERSON], тому дана квартира з врахуванням положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи питання, яка частка квартири належать кожному із подружжя, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, під час розгляду справи сторони не надали суду докази, на підтвердження обставин, що мають істотне значення, та які згідно ч. 2 ст. 70 СК України є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, тому суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у праві власності на квартиру, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є рівними - [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частині квартири. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи те, що сторонами досягнуто згоди з приводу поділу спірної квартири, суд приходить до висновку, що і відповідачу, і позивачу на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. На підставі наведеного,

Outcome: approved