Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК України. Заочним рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2014 року позов задоволено. Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення, заочне рішення, скасовано. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовну вимогу підтримали та пояснили, що згідно договору купівлі-продажу від 16 червня 1999 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 693, сторони, як подружжя за час шлюбу придбали домоволодіння по [ADDRESS] . В 2008 році набуте домоволодіння ними знесено , оскільки в той час ними була самочинно збудована літня кухня , в якій вони проживали . В 2011 році відповідач остаточно залишив сім`ю і з того часу по даний час не проживає , але зареєстрований за даною адресою. Із врахуванням того , що відповідач брав участь у самочинному будівництві літньої кухні та в користуванні знаходиться наявна земельна ділянка , відповідач у 2014 році звернувся до суду про поділ спільно набутого майна подружжя . 15 липня 2014 року між ними укладена мирова угода, яка прийнята і затверджена судом. Згідно змісту мирової угоди, [PERSON] в рахунок відшкодування належної частки в спільному майні подружжя, сплатила [PERSON] кошти в сумі 12 000 дол. США. Таким чином [PERSON] втратив право на належну йому частину домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідач у вказаному житлі не проживає з 2011 року. Всі обов'язки по утриманню домоволодіння виконує тільки позивач [PERSON] Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, а тому позивач змушена звертатися за захистом своїх прав до суду. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заперечували щодо задоволення позову, оскільки спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, а мирова угода, яка укладена між сторонами та затверджена ухвалою Рогатинського районного суду від 15 липня 2014 року стосується лише розподілу земельних ділянок, а не усього нерухомого майна подружжя. Вважає, що позивач невірно посилається при врегулюванні спірних правовідносин на ст.405 ЦК України, оскільки ця норма закону визначає право користування чужим майном, а спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю сторін. Просили в задоволені позову відмовити . Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно договору купівлі-продажу від 16 червня 1999 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 693, позивач по справі [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS]. З моменту державної реєстрації , яке було проведено Івано-Франківським ОБТІ 16 червня 1999 року за реєстровим №25 в [PERSON] виникло право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. З довідки виданої Івано-Франківським ОБТІ за №20 від 30 січня 2014 року вбачається, що станом на 16 червня 1999 року до складу домоволодіння входили наступні будівлі та споруди: житловий будинок загальною площею 73,02 кв.м., стайня площею 13,2 кв.м., погріб, вбиральня та огорожа. А станом на 30 січня 2014 року ( момент здійснення обстеження) до складу домоволодіння входили: літня кухня площею 87,3 кв.м., комора-стайня площею 116,6 кв.м., огорожа. Житловий будинок , стайню, погріб, вбиральню знесено. Згідно п.4 ч.1 ст.346 та ст.349 ЦК України , право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Отже, як вбачається із довідки та не заперечують сторони, житлового будинку фактично немає, однак оскільки змін до державного реєстру не внесено, а тому юридично право власності на це майно не припинилося. Крім цього сторони не заперечують, що дане майно набуте ними за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з довідкою Рогатинського РС УДМС в Івано-Франківській області № 568 від 17 вересня 2014 р. відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS]. Як вбачається із матеріалів цивільної справи за №349/21/14-ц в січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя набутого за час шлюбу, а саме: садиби, яка розташована в [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] В процесі розгляду справи [PERSON] зменшив розмір позовних вимог, де просив розглянути спір лишень щодо поділу двох об'єктів спільного майна подружжя: земельної ділянки площею 0,0486 га та земельної ділянки площею 0,2154 га, які розташовані в [ADDRESS], що підтверджується заявою про зменшення позовних вимог від 10 квітня 2014 року. Як вбачається із ухвали Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року дану цивільну справу в частині поділу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою : [ADDRESS] залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача адвоката [PERSON] В подальшому спір між сторонами було врегульовано шляхом укладення мирової угоди від 15 липня 2014 року, яка була визнана судом, що підтверджується ухвалою Рогатинського районного суду від 15 липня 2014 року. Згідно ч.1 ст.175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету позову. Отже , з врахуванням наведеного та вимог процесуального закону , суд приходить до висновку, що ухвалою Рогатинського районного суду від 15 липня 2014 року було визнано мирову угоду, яка стосувалась двох об'єктів спільного майна подружжя: земельної ділянки площею 0,0486 га та земельної ділянки площею 0,2154 га, як предмету позову, який був зазначений в заяві про зменшення позовних вимог від 10 квітня 2014 року. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. За ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. За ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для визнання речей, набутих за час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення на чиє ім'я з подружжя оформлено це майно. Відповідно до ст.ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed