Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вимогою витребувати у від [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] та повернути її у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнавши за кожним із них право власності на 1/3 частку у спільній частковій власності на зазначену квартиру. 14 січня 2015 року до суду надійшло клопотання представника позивачів про заміну первісних відповідачів належним відповідачем та переведення первісних відповідачів з статус третіх осіб в зв`язку з відчуженням первісними відповідачами спірної квартири (том 1 а.с. 75), яке було задоволено судом ухвалою від 26 січня 2015 року (том 1 а.с. 134). Згідно до позовних вимог в новій редакції, позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] просили суд витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] та повернути вказану квартиру у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнавши за кожним із них право власності на 1/3 частки у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с. 77-82). Позов мотивований тим, що 08 листопада 2010 року квартира, яка належала Позивачам, була продана їх повіреною особою [PERSON] своїй дочці [PERSON] в зв`язку з зловмисною домовленістю за значно заниженою ціною. 11 квітня 2011 року квартира була подарована [PERSON] своїм батькам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах - по Ѕ частині. 07 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] під час дії ухвали про арешт квартири продали її [PERSON] . Позивачі з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України вважають, що квартира може бути витребувана у добросовісного набувача так як вибула з власності Позивачів у зв`язку із зловмисною домовленістю представника власника з іншою стороною. Відповідач [PERSON] особисто та через своїх представників [PERSON] та [PERSON] подала заперечення на позовну заяву в якій просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що Відповідач є добросовісним набувачем і майно не може бути в неї витребувано відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України та на те, що законодавець передбачив можливість захисту права власності на підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 388 Цивільного кодексу України тільки для власника, а власником є відповідач. Крім того, відповідач звертав увагу на те, що позивачі мають право вимагати солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані їм у зв`язку з вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості, і відсутні підстави витребування квартири у відповідача. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , своїм правом на подання пояснення на позов та відзив на позов не скористалися. 01 жовтня 2014 року Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято цивільну справу до розгляду суддею Журибеда О.М. 05 серпня 2015 року Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва в зв`язку з припиненням п`ятирічного строку судді [PERSON] після автоматичного розподілу справу прийнято до розгляду суддею Н.Г. Лопатюк . 05 лютого 2017 року Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва після повторного авторозподілу справу прийнято до провадження суддею Миколаєць І. Ю. 21 березня 2017 року провадження по справі було зупинено до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних цивільної справи № 2608/14220/12 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. 27 січня 2020 року Святошинським районним судом м. Києва провадження по справі було відновлено та ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд, вивчивши правові позиції сторін, встановивши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності від 05 листопада 1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були власниками в рівних частинах квартири за адресою [ADDRESS] . 08 листопада 2010 року представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] діючи на підставі довіреностей від власників (позивачів у справі) уклала Договір купівлі-продажу квартири, за яким квартиру було продано дочці [PERSON] за ціною 60 000,00 гривень (третій особі у справі). Згідно консультаційного висновку ТОВ «Рента Груп» № 1208/19 від 17.08.2012 року підготовлено кваліфікованим оцінювачем Петровою Мариною Михайлівною ймовірне значення ринкової вартості житлової двокімнатної квартири [ADDRESS] станом на листопад 2010 року становив без урахування ПДВ 460 974 гривні. 11 квітня 2011 року [PERSON] уклала Договір дарування квартири, за яким квартира перейшла у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року у справі № 2608/14220/12 залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року та Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 08 листопада 2010 року між [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони як таких, що вчинений у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною. Судом встановлено, що [PERSON] вчинила правочин на шкоду осіб, яких вона представляла, внаслідок зловмисної домовленості зі своєю донькою [PERSON] за заниженою ціною продажу. У подальшому за безвідплатним договором сама стала співвласником квартири, тобто фактично уклала оспорюваний договір в своїх інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 07 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони (відповідачем) було укладено Договір купівлі-продажу, за яким квартира перейшла у власність відповідача [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини 1 статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В той же час згідно з частинами першою та другою статті 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Оскільки судом встановлено речово-правові відносини і відсутність у позивача майна у власності, то обраний позивачами спосіб захисту в даних відносинах підлягає застосуванню. Задоволення віндикаціного позову передбачає першочергово обов`язкове визначення договору правочину, реєстрації за яким майно вибуло з володіння власника майна не дійсним. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає доведеними належними і допустимими доказами обставин, на яких грунтуються вимоги позивачів. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9). Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Забезпечення введення власників у володіння майном, якого вони були незаконно позбавлені, можливе шляхом визнання за ними права власності на це майно, що забезпечить внесенні запису про державну реєстрацію за власниками права власності на їх частки в нерухомому майні, і таким чином забезпечить поновлення прав позивачів. Суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для ухвалення рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідне положення містяться у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. З огляду на обставини справи суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивачів, який поновить їх права, буде визнання права власності на ними на майно, та витребування цього майна у відповідача на їх користь. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі задоволення позовних вимог покладаються на відповідача. Судом встановлено що Позивачами понесені судові витрати в розмірі загалом 5 124,00 гривень, що складаються з судового збору в розмірі 3 654,00 гривень (том 1 а.с. 4), витрати на оплату оголошень в газеті «Урядовий кур`єр» в розмірі 630,00 гривень (том 1 а.с. 215), 840,00 гривень (том 1 а.с. 217).

Outcome: approved