Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулась в Нетішинський міський суд Хмельницької області з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання майна. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 31 травня 2017 року до 18 січня 2019 року вона з відповідачем були співвласниками квартири [ADDRESS]. [PERSON] належало 2/3 частки квартири, а [PERSON]- 1/3 частки квартири відповідно. В даній квартири в зазначений вище період були зареєстровані позивач та відповідач з сином. У позові [PERSON] зазначає, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 лютого 2018 року з відповідача за період з 01 липня 2014 року по травень 2017 року були стягнуті в якості компенсації її витрат на комунальні послуги по утриманню квартири кошти в сумі 2 337 грн. 58 коп. В подальшому вона з травня 2017 року по грудень 2018 року самостійно утримувала квартиру та сплачувала платежі за її утримання, оскільки відповідач в добровільному порядку відмовлявся оплачувати частину цих витрат. Позивач вказує, що за період з грудня 2017 року по грудень 2018 року вона оплатила комунальні послуги по утриманню квартири, надані комунальним господарством ВП ХАЕС, в сумі 1 149 грн. 93 коп., період з вересня 2017 року по грудень 2018 року оплатила комунальні послуги Нетішинсьої комплексної дільниці Славутсього РЕМ ПАТ Хмельницькобленерго за електроенергію в сумі 870 грн. 91 коп., та період з вересня 2017 року по грудень 2018 року оплатила комунальні послуги, надані комунальним підприємством Нетішинської міської ради Житлово-комунального об’єднання м. Нетішин за утримання будинку в сумі 2 827 грн. 60 коп., а всього нею було сплачено комунальних послуг за утримання квартири в сумі 4 848 грн. 44 коп. Оскільки відповідач у вищезазначений період був власником 1/3 частки квартири, то позивач вважає, що з нього на її користь необхідно стягнути понесені нею витрати по оплаті комунальних послуг. На підставі наведеного позивач, посилаючись на ст.ст. 360, 554 ЦК України, просила стягнути з [PERSON] пропорційно до його частки у квартирі понесені нею витрати по оплаті комунальних послуг за утримання квартири в розмірі 1 616 грн. 14 коп. та судові витрати в розмірі 1 200 грн. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Додатково позивач пояснила, що відповідач фактично постійно не проживає у квартирі, однак з квітня 2018 року один раз на тиждень приходить разом зі своєю дружиною та користується комунальними послугами, зокрема користуються світлом, опаленням та гарячою водою. [PERSON] в судовому засідання підтвердила те, що їй відомо, що відповідач з 21 жовтня 2018 року по 22 грудня 2018 року перебував за межами країни, не заперечувала і того, що відповідач оплатив їй 250 гривень, які вона віднесла до сплати ним комунальних послуг за опалення квартири. Крім того, вказала на те, що відповідач пропонував їй розділити лічильники пропорційно до їх часток у квартирі, однак вона відмовилась. Представник позивача в судовому засідання вказав, що позивач та він наполягають на стягненні з відповідача компенсації витрат позивача на комунальні послуги по утриманню квартири, пропорційно до частки останнього, за період зазначений у позовній заяві, так як вважають, що всі ці витрати йшли на обслуговування його власності. Відповідач щодо задоволення позову заперечив, з тих підстав, що він не проживає в даній квартирі і не користується даними послугами, а тому і оплачувати їх не зобов’язаний. Крім того, зазначив, що в квартирі поставлені лічильники, а тому оплачувати послуги згідно показників лічильника повинен той, хто користується даними послугами. Також, позивач зазначив, що з 21 жовтня 2018 року по 22 грудня 2018 року перебував за межами країни, що виключає його можливість фактичного користування комунальними послугами. Водночас, [PERSON] не заперечив того, що з квітня 2018 року, а саме з моменту коли він фізично мав доступ до квартири, деколи з дружиною приходив до квартири та користувався комунальними послугами, зокрема гарячою водою, однак з цього періоду він платив за це позивачці по 50 гривень щомісяця. Заперечив відповідач також щодо задоволення вимог позивача про стягнення з нього на її користь витрат на надання правничої допомоги. Суд, заслухавши учасників справи, з’ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке. Судом установлено, що сторони по справі до 18 січня 2019 року були співвласниками квартири [ADDRESS], а саме [PERSON] належало 2/3 частки у квартирі, а відповідачу – 1/3 частки, про що не заперечували сторони по справі. Також судом установлено в судовому засіданні, що у квартирі за вказаною вище адресою проживає лише [PERSON], яка самостійно оплачує комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Вказане підтверджується даними виписки по рахунку [NUMBER] ВП «ХАЕС» ДП НАЕК Енергоатом» за період з грудня 2017 року по грудень 2018 року, виписки по особовому рахунку [NUMBER] від 17 січня 2019 року за період з вересня 2017 року по грудень 2018 року, розрахунку по особовому рахунку [NUMBER] від 17 січня 2019 року за період з вересня 2017 року по грудень 2018 року (арк. спр. 8-10). Не заперечував даної обставини в судовому засіданні і відповідач [PERSON] Позивач, вказуючи на наявність підстав для відшкодування витрат понесених нею за утримання нерухомого майна, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини щодо відшкодування витрат, понесених позивачем з утримання нерухомого майна, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главах 25, 26 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст. 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник зобов’язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року, у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Виходячи з наведених вище вимог закону та зважаючи на обов’язок [PERSON] відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, суд вважає за необхідне стягнути з останнього понесені [PERSON] витрати по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 942 грн. 53 коп., що відповідає частці [PERSON] у спільній власності. Водночас, судом враховано, що у спірній квартирі встановлені засоби обліку води (лічильники). Тому твердження позивача про обов’язок відповідача сплатити за період з грудня 2017 року по грудень 2018 року комунальні послуги по утриманню квартири, надані комунальним господарством ВП ХАЕС, в розмірі 1/3 частини вартості послуг, судом відхиляються, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, щодо споживання ним саме такої кількості послуг, в зв'язку з чим витрати на водовідведення, водопостачання та опалення з відповідача не стягуються. Також позивачем не доведена у судовому засідання та обставина, що відповідач за період з вересня 2017 року по грудень 2018 року користувався послугами, наданими Нетішинською комплексною дільницею Славутсього РЕМ ПАТ Хмельницькобленерго, за електроенергію. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, судом враховується також те, що фактичний доступ до квартири відповідач мав лише з квітня 2018 року, а також те, що з 21 жовтня 2018 року по 22 грудня 2018 року останній перебував за межами країни, про що не заперечували сторони по справі в судовому засіданні. При вирішенні спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 319, 322, 360 ЦК України, та на окремі з яких вірно посилається позивач в поданому позові. Водночас суд не вбачає підстав для застосування норм права, які містяться в ст. 554 ЦК України, на які посилається позивач, оскільки такі визначають правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, враховуючи обставини справи, використовуючи свої дискреційні повноваження, вважає за необхідне задовольнити їх частково. Надання адвокатом Бойком В.Ф. позивачу адвокатських послуг у суді при розгляді даної справи підтверджується, зокрема, 1) договором про надання професійної правничої допомоги від 27 листопада 2018 року, укладеного між останнім та [PERSON], 2) актом прийомки виконаних робіт, 3) приходним касовим ордером №19 від 18 березня 2019 року, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 1 200 грн. Водночас, у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається про обов’язок Клієнта сплатити витрати адвокатові за юридичні послуги та інші витрати. Враховуючи вищенаведене, відсутність об'єктивної можливості пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Бойком В.Ф. та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, а також зважаючи на заперечення іншої сторони, суд приходить висновку про необхідність зменшити заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як убачається з акту прийомки виконаних робіт із надання правничої допомоги адвокатом, останнім здійснено наступний перелік робіт: 1) ознайомлення з обставинами справи та судовою практикою у даній категорії справ (1 година), 2) підготовка досудової вимоги (1 година), 3) підготовка позовної заяви до суду (3 години). Розмір наданої професійної правничої допомоги склав 1 200 грн. із розрахунку 240 грн. за одну годину роботи поза судовим засіданням. Однак, з огляду на те, що ціна наданих адвокатом послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, суд дійшов висновку про часткове задоволення таких витрат у розмірі 600 грн. При цьому суд враховує критерій розумності розміру таких витрат, ціну позову та виходить з конкретних обставин справи і обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи. Що стосується вирішення питання судового збору, то такий у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає компенсації за рахунок держави, зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду у відповідності до вимог п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як є особою віднесеною до 1 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується даними посвідчення серії [NUMBER], а відповідач є також особою віднесеною до 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується даними посвідчення серії Б №043284. Згідно вимог п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Outcome: partial