Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У вересні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач вказує, що 20.02.2017 року надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 200000 грн, які останній зобов'язувався повернути в строк до 30 травня 2018 року. Проте незважаючи на те, що строк повернення боргу минув, відповідач грошові кошти не повернув. На неодноразові вимоги щодо повернення боргу ухиляється від передачі коштів під різними надуманими приводами. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 200000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позов визнає Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до змісту розписки від 20.02.2017 року, написаної власноруч [PERSON], він підтвердив, що взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 200000 грн. Дані грошові кошти зобов'язався повернути в строк до 30 травня 2018 року. Згідно ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт передачі позивачем [PERSON] коштів в сумі 200000 грн. відповідачу [PERSON] підтверджується власноруч виконаною останнім розпискою від 20.02.2017 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що [PERSON] свої зобов'язання за договором позики у встановлений строк не виконав, борг не повернув. Відповідач до суду не з'явився, відзиву на позов не надав, у письмовій заяву вказав про визнання позовних вимог. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого зобов'язання. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що строк виконання зобов'язання відповідачем з повернення позики сплинув, встановлені судом обставини переконливо свідчать про те, що кошти він не повернув, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність стягнення з відповідача на її користь суми боргу в розмірі 200000 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved