Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

У березні 2019 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, згідно якої просив суд: стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу у розмірі 217 053, 60 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2170, 60 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі розгляд якої вирішено проводити у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 06 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2019 року в провадження судді Пономаренко Н.В. надійшла вищезазначена цивільна справа. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.09.2018 року позивач надав відповідачу позику в сумі 8 000 доларів США. 25 грудня 2018 року у підтвердження факту передачі 24 вересня 2018 року грошових коштів в розмірі 8000 доларів СІЛА та його документального оформлення, між позивачем та [PERSON] , був укладений договір позики, який сторони оформили розпискою в порядку, передбаченому ст. 1047 ЦК України, в якій відповідач і зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 26.12.2018 року. Вказує, що станом на 24 вересня 2018 року офіційний курс долару США в гривнах становить 27, 1317 грн. Таким чином розмір основної суми боргу становить 8 000 дол. США. Разом з тим, незважаючи на звернення позивача про повернення йому позики в повному обсязі, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав та у визначений в розписці строк борг не повернув. У зв`язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1048-1050 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 22.07.2019 було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивачки проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого 24.09.2019 року відповідач взяв у позивача позику в розмірі 8 000, 00 доларів США, та прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму в повному обсязі до 26.12.2018 року, що підтверджується розпискою останнього. Проте, будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за договором позики, матеріали справи не містять. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 217 053 грн. 60 коп, що еквівалентно 8 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору; попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частинами 3, 4 статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. На підтвердження обставини понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом в суді цієї справи позивачем були надано до суду: копія договору про надання правової допомоги від 14 січня 2019, укладеного між позивачем та адвокатом Шкабєріним Анатолієм Володимировичем, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту в обсязі та на умовах договору. Проаналізувавши зміст перелічених документів суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено обставини узгодження сторонами (позивачем та адвокатом Шкабєріним Анатолієм Володимировичем) обсягу фактично наданих послуг правничої допомоги. У зв`язку з цим суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2170,60 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved