Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У вересні 2016 року Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві звернулося до суду з позовом до відповідачів та просить виселити [PERSON] та [PERSON] , з кімнати [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у 1998 році Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в м.Києві (далі - УДСО) працівнику УДСО - [PERSON] та його дружині [PERSON] було надано для проживання кімнату [ADDRESS] . Вказує, що з боку УДСО було надано дозвіл для заселення до гуртожитку [PERSON] як дружині працівника УДСО. Зазначає, що [PERSON] проходив службу атестованим працівником в УДСО по 25.07.2005. Наказом УДСО №83 о/с від 25.07.2005 [PERSON] був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в місті Києві. В 2008 році було зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . З того часу [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] не проживає. Наразі зазначене приміщення займають: колишня дружина - [PERSON] та їх спільний син - [PERSON] , 2002 р.н. 24.03.2015 року відповідачам було надісланно повідомлення УДСО про виселення із гуртожитку №24/5-906/Ан, в якому було зазначено про необхідність звільнити кімнату №8-27 до 15.04.2015. Згідно з пунктом 6.1. Положення про гуртожиток УДСО визначено, що працівників (та разом з ними членів їх сімей), які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою в підрозділі ДСО, може бути виселено з гуртожитку в разі звільнення з роботи за власним бажанням без поважних причин. Позивач зазначає, що відрядження [PERSON] для подальшого проходження служби до МВС України необхідно розцінювати як звільнення з УДСО за власним бажанням. З огляду на вищезазначене, підставою для виселення [PERSON] та [PERSON] з гуртожитку є звільнення [PERSON] за власним бажанням без поважних причин. У зв`зяку з чим, позивач просить суд, виселити [PERSON] та [PERSON] з гуртожитку у примусовому порядку без надання їм іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 03.10.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду з повідомленням (викликом) сторін. 29.11.2016 суду надані заперечення на позовну заяву, в яких представник відповідачів просить суд, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 12.09.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву,в якому представник відповідачів у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Також представником відповідачів була поданна до суду заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності. 22.11.2018 надана заява від позивача, про заміну правонаступника позивача Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м.Києві (код ЗКПО 08596920) на Управлінням поліції охорони в м.Києві (код ЗКПО 40109147). 23.11.2018 суду надішло клопотання від представника позивача про долучення до матеріалів справи копії документів. 04.12.2018 суду надані пояснення з боку представника відповідачів щодо долучених до матеріалів справи поданих представником позивача документів. 18.03.2019 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2019, справу призначено до розгляду головуючому судді - Букіній О.М. 23.02.2021 до суду подана заява від позивача про уточнення позовних вимог. 29.06.2021 до суду представником відповідачівподано пояснення на позов. 29.07.2021 до суду надішли пояснення від представника позивача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в 1998 році Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в м.Києві (далі - УДСО) працівнику УДСО - [PERSON] та його дружині [PERSON] було надано для проживання кімнату [ADDRESS] , на разі [ADDRESS]. Судом встновлено, що [PERSON] проходив службу атестованим працівником в УДСО по 25.07.2005 року. Наказом УДСО №83 о/с від 25.07.2005 [PERSON] був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в місті Києві. Як вбачається з матеріалів справи, у 2008 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З того часу [PERSON] припинив своє проживання в кімнаті [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачі по теперішній час продовжують проживати у спірній кімнаті гуртожитку. Позивач як на підставу задоволення своїх позовних вимог посилається на норми статетей 127, 132 ЖКУ. Згідно ст.132 ЖК України визначено, що виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі звільнення працівника за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з надання їм іншого жилого приміщення. Як вбачається зі змісту позовної заяви та наданого позивачем Наказу УДСО від 25.07.2005, працівника УДСО [PERSON] було відряджено у розпорядження ГУ МВС України в м.Києві, «увільнивши» його від посади. Суд не знаходить підстав вважати, та позивачем не доведено, що відповідний Наказ є офіційною підставою звільненням працівника [PERSON] з роботи за власним бажанням. Суд констатує, що застосований позивачем термін у наказі «увільнивши» не значиться в жодному чинному нормативному акті України, а тому є безпідставним. Згідно статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч.2 ст. 132. ЖК України, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. У матеріалах справи відсутні докази звільнення [PERSON] за власним бажанням без поважних причин, звільнення за порушення трудової дисципліни або вчинення останнім злочину. У той же час, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були поселені у спірну кімнату гуртожитку, як члени сім`ї [PERSON] та не втратили своє право на проживання внаслідок припинення шлюбу. У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] та її сина - [PERSON] у займаній кімнаті №8-27 узгоджується з вимогами чинного законодавства.. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд вважає, що вказане вище положення міжнародної норми стосується і посилань позивача, який вказує на пункт 6.1. Положення про гуртожиток УДСО,яким визначено, що працівники (та разом з ними членів їх сімей), які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою в підрозділі ДСО, може бути виселено з гуртожитку в разі звільнення з роботи за власним бажанням без поважних причин. Разом з цим, Верховний Суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому вирішуючи дане питання суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому вирішуючи даний спір, суд зобов`язаний встановити, чи вважатиметься виселення [PERSON] та [PERSON] з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Позивачем не надано обгрунтувань своїх доводів щодо мети, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Разом з цим, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що відповідачі мають інше житло та відповідно таке виселення без надання іншого житлового приміщення не призведе до порушення житлових прав відповідачів. Виходячи з цього, позовні вимоги щодо виселення [PERSON] та [PERSON] , з кімнати [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення, не підлягають задоволенню, як необгрунтовані. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови ПВС України «Про судове рішення» від 18.12.2009 № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю, правових підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок застосування строку позовної давності, суд не вбачає. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідачів понесені витрати позивача по сплаті судового збору, відсутні.

Outcome: dismissed