Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У вересні 2003 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив на підставі договору уступки права вимоги від 01 вересня 2003 року, укладеного між ним та ЗАТ «Союз-В», стягнути з відповідачів 67\~780 грн. вартості безпідставно набутого майна. Спільне підприємство «БПФ» подало зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні майном. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2010 року, позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ЗАТ «Брянківське управління шахтобудмеханізації» та СП «БПФ» в солідарному порядку на користь [PERSON] вартість безпідставно набутого майна у сумі 36\~879 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено в повному обсязі. Визнано фундамент котеджу другої черги самочинним будівництвом та зобовязано [PERSON] знести його та привести земельну ділянку у первісний стан. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, щодо вирішення зустрічного позову скасовано, а справу у цій частині направлено на новий розгляд в іншій частині судові рішення залишені без змін. У листопаді 2012 року ПП «БПФ» - правонаступник СП «БПФ» подав уточнену позовну заяву в якій просив визнати його добросовісним набувачем на будівельні матеріали. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2012 року позов СП «БПФ», правонаступником якого є ПП «БПФ» задоволено. Визнано ПП «БПФ» добросовісним набувачем на будівельні матеріали (незакінченим будівництво котеджів), визначені відповідно до повідомлення державного підприємства»Луганська обласна служба Української державної інвестиційної експертизи» від 15 липня2006 року за №06-№129, розташовані на території пансіонату «Шахтобудівельник» за адресою: Запорізька область Якимівський район смт. Кирилівка. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року касаційну скаргу ПП «БПФ» задоволено частково, рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2012 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2013 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд. 18 вересня 2013 року ПП «БПФ» подано уточнений (зустрічний) позов відповідно до якого просили суд визнати договір про уступки права вимоги укладений 01 вересня 2003 року між ЗАТ «Союз-В» та [PERSON] недійсним, визнати приватне підприємство «БПФ» добросовісним набувачем та власником на будівельні матеріали (незакінченим будівництво котеджів), визначені відповідно до повідомлення державного підприємства» Луганська обласна служба Української державної інвестиційної експертизи» від 15 липня 2006 року за №06-№129, розташовані на території пансіонату «Шахтобудівельник» за адресою: Запорізька область Якимівський район смт. Кирилівка. Стягнути з ЗАТ «Союз-В» та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПП «БПФ» орендну плату за земельну ділянку площею 0,2 га на території «Шахтобудівельник» у розмірі 45224,53 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав доводи позову та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ЗАТ «Союз-В» [PERSON] заявлені вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, по заявленій вимозі про визнання угоди про уступку права вимоги недійсною, відмовити в задоволенні позову у зв`язку з закінченням строку позовної давності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд\~ приходить до наступного. Судом встановлено, що\~ 22 квітня 1996 року між пансіонатом «Шахтобудівельник», Луганським шахтопрохідним управлінням №4 ВАТ «Трест Луганськшахтопроходка і закритим акціонерним товариством «Союз-В» було укладено договір про сумісну діяльність з метою спільної господарської діяльності: будівництва котеджів на території бази відпочинку «Шахтобудівельник» в смт. Кирилівка Якимівського району. 01 вересня 2003 року між ЗАТ «Союз-В» та [PERSON] було укладено договір про уступку права вимоги відповідно до якого ЗАТ «Союз-В» передало, а [PERSON] прийняв на себе право вимоги від пансіонату «Шахтобудівельник», ЗАТ «Брянківське управління шахто механізації» та ЗАТ « Луганськшахтопроходка» та від третіх осіб, які безпідставно придбали майно (незакінчене будівництво двох котеджів на території бази відпочинку «Шахтобудівельник» в смт. Кирилівка Якимівського району, відповідно до договору про сумісну діяльність від 22 квітня 1996 року. Відповідно до ст. ст. 201,202 ЦК Української РСР (1963 року) перевід боржником свого боргу на іншу особу допускається лише за згодою кредитора. Уступка вимоги і перевід боргу, основані на угоді, укладеній у письмовій формі, повинні бути вчинені в простій письмовій формі. З досліджуваних договорів вбачається, що ЗАТ «Союз-В» не є кредитором за договором від 22 квітня 1996 року, а тому не мало права на укладання договору про уступку права вимоги з [PERSON] Рішенням Господарського суду Луганської області від 07 грудня 2007 року, визнано відсутність у Луганського шахто прохідного управління №4, структурного підрозділу ВАТ «Трест Луганськшахтопроходка, пансіонату «Шахтобудівельник», ЗАТ «Союз-В» права на укладання договору про сумісну діяльність від 22 квітня 1996 року. За таких обставин угода від 01 вересня 2003 року між ЗАТ «Союз-В» та [PERSON] не ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Таким чином, договір про уступку права вимоги між ЗАТ «Союз-В» та [PERSON] не відповідає вимогам закону та є недійсним. Згідно до ст. 59 ЦК Української РСР (1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Разом з цим, суд враховує положення ст.ст. 75,76 ЦК Української РСР (1963 року), відповідно до яких, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 72 ЦК Української РСР (1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно до ст. 80 ЦК Української РСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Будь-яких клопотань з боку позивача про поновлення строку позовної давності до суду не надходило. За таких обставин в задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити у зв`язку з закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову. В частині вимог, щодо визнання приватного підприємства «БПФ» добросовісним набувачем та власником на будівельні матеріали суд виходить з наступного. Ухвалою господарського суду Запорізької області від 07 липня 2003 року було затверджено мирову угоду між ЗАТ «Брянківське управління шахто механізації» та ВАТ «Трест Луганськшахтопроходка» відповідно до якої право власності на пансіонат перейшло до ЗАТ «Брянківське управління шахто механізації». Таким чином, право власності до ЗАТ «Брянківське управління шахто механізації», перейшло за відплатним договором мировою угодою на весь майновий комплекс пансіонат «Шахтобудівельник». 14 листопада 2003 року за договором купівлі-продажу СП «БПФ» правонаступником якого є ПП «БПФ» придбало у ЗАТ «Брянківське управління шахто механізації» майновий комплекс пансіонат «Шахтобудівельник». Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, власником у встановлений законом строк не заявлено вимогу про витребування зазначеного майна (будівельних матеріалів) від набувача. За таких обставин у позивача відсутні підстави для захисту свого права власності, оскільки на цей час це право ніким не оспорюється. Таким чином, заявлена позивачем вимога про визнання його добросовісним набувачем та власником будівельних матеріалів є не належним способом захисту у розумінні положень ст.16 ЦК України, оскільки це юридичною обставиною, яка має доводитись у спорі про захист права власності, а тому вона не може бути задоволена. Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. \~Разом з цим, позивачем необґрунтовано правові підстави для стягнення \~з відповідачів орендної плати за земельну ділянку площею 0,2 га на території «Шахтобудівельник» у розмірі 45224,53 грн., не надано доказів, щодо укладання договору оренди та використання цієї ділянки відповідачем, не обґрунтовано розмір такої орендної плати, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed