Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження, звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визначення порядку користування спільною квартирою та вселення до неї. В обґрунтування позову зазначила, що її малолітньому синові - [PERSON] , 2009 року народження, на праві власності належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Відповідачеві [PERSON] також належить 1/2 частка вказаної квартири, а третій особі - 1/4 частка квартири. З моменту отримання позивачем у власність частки в даній квартирі відповідач чинить перешкоди у здійсненні права користування майном: відмовляється надати доступ, самовільно без згоди співвласників передала в оренду іншим особам, при цьому сама в квартирі не проживає. Вказана квартира має дві житлові кімнати, перша площею 17,18 кв.м., а друга - 9,52 кв.м. Оскільки площі двох кімнат не співпадають із розміром ідеальних часток кожного співвласника, пропонує визначити наступний порядок користування квартирою: у користуванні відповідача [PERSON] залишити більшу житлову кімнату площею 17,18 кв.м., хоча це на 3,83 кв.м. більше, ніж її ідеальна частка у праві власності, а меншу кімнату площею 9,52 кв.м. виділити позивачеві, що на 2,84 кв.м. більше, ніж її ідеальна частка. При такому порядку користування права відповідача не будуть порушені, оскільки їй виділяється у користування житлова кімната з більшою площею, аніж її ідеальна частка у праві власності. Також не будуть порушуватися права третьої особи - неповнолітньої [PERSON] , якій належить 1/4 частина квартири, оскільки не стоїть питання про позбавлення її частки у праві власності на квартиру, та вона із своєю матір`ю має інше житло, в якому вони проживають, і в теперішній час не мають наміру користуватися спільною квартирою. Посилаючись на положення статті 358 ЦК України та практику Верховного суду України, зазначає про необхідність розмежування порядку поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму та порядку встановлення користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. В останньому випадку може бути виділено в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення суду не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх права як власників. Крім того вказує, що відповідач чинить перешкоди у здійснені права користування своїм майном та відповідно до статей 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.155 ЖК України права позивача мають бути захищені судом шляхом вселення. На підставі зазначеного після уточнення позовних вимог просила усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] , 2009 року народження (в особі його законного представника [PERSON] ) права користування майном, вселивши у квартиру [ADDRESS] . Визначити порядок користування квартирою. Виділити [PERSON] , 2009 р.н. (в особі його законного представника [PERSON] ) в користування житлову кімнату площею 9,52 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 17,18 у квартирі [ADDRESS] . Усі інші нежитлові приміщення (коридор площею 6,62 кв.м., вбиральню площею 2,78 кв.м., кухню площею 5,45 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м.) залишити у спільному користуванні. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу за її відсутності. Представник позивача адвокат Алексєєнко В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON] , звернулась до суду із зустрічним позовом про припинення права на часту, в якому зазначила, що є власником 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] . Неповнолітнім відповідачам [PERSON] і [PERSON] належить по 1/4 частині вказаної квартири, які вони успадкували за правом представлення після смерті свого батька та бабусі. На теперішній час в спірній квартирі ніхто не проживає та не зареєстрований, оскільки всі співвласники мають інше нерухоме майно та постійне місце проживання. Неповнолітні відповідачі [PERSON] і [PERSON] є власниками по 1/8 частки домоволодіння [ADDRESS] , які вони також отримали у спадок. У зв`язку із тим, що із законними представниками та співвласниками вона не проживає та має із ними неприязні стосунки, тому спільне використання квартири є неможливим. Також спірна квартира є неділимою та виділити в натурі кожному відповідачеві по 1/4 частині майна є неможливим. Всі комунальні витрати оплачує лише [PERSON] , а відповідачі не виконують своїх обов`язків в цій частині. Розмір часток відповідачів є незначними. Договір про порядок використання спільного майна із відповідачами не був укладений через незначні розміри квартири і часток, а також наявність неприязних стосунків. Також вона зверталась до відповідачів із пропозицією викупити їх частки у спільному майні, але не було досягнуто спільної згоди про ринкову вартість часток. Посилаючись на положення статті 365 ЦК України та практику Верховного суду України, вважає можливим припинити право власності на частки співвласників та визнати за [PERSON] право власності на частки відповідачів по 1/4 в спірній квартирі за умови виплати нею грошової компенсації її вартості. На підставі зазначеного просила визнати за собою право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/2 (1/4 та 1/4) частки квартири [ADDRESS] , за умови попереднього внесення нею вартості відповідної частки на депозитний рахунок суду або виплати співвласникам такої вартості в ході розгляду справи в рівних частках. Право власності [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частку квартири [ADDRESS] та право власності [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частку цієї квартири припинити. Стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані із розглядом цивільної справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій зустрічний позов підтримала та просила розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача адвокат Темір І.В. в судовому засіданні зустрічний позов підтримав. Законний представник третьої особи за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та не заперечувала проти їх задоволення, натомість проти зустрічного позову [PERSON] заперечувала та вважала його необґрунтованим. Представник третьої особи Служби у справах дітей Маріупольської міської ради Смалєва Л.П. в судовому засіданні заперечувала проти вимог зустрічного позову [PERSON] та вказувала на неприпустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності на частку та визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах «Ван Дер Мусселе проти Бельгії» рішення від 23.11.1983 року та «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти проти Ірландії» рішення від 23 жовтня 1991 р., вказав, що термін «власність», як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або «існуючу власність», або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні підстави» отримати можливість використати право власності. У відповідності із ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, за допомогою яких слід оцінювати відповідність втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини в своїй практиці констатує порушення державою статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. З урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого Протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом. Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користуванням майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказаний висновок, висловлений в постанові Верховного Суду України від 15 березня 2018 року у справі N 345/2723/17, в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами при виборі та застосуванні таких норм права. При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності. При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості. Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласникові, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом 13 лютого 2017 року, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказана квартира була отримана співвласниками у спадок після смерті [PERSON] [PERSON] належить 1/2 частка вказаної квартири, неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по 1/4 частині квартири відповідно. Згідно з частиною 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з частиною 2 статті 156 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 лютого 2009 року матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , яка відповідно до вказаних вимог закону є законним представником малолітнього сина. Матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , яка відповідно до вказаних вимог закону є законним представником неповнолітньої дочки. Згідно з правовстановлюючими документами та технічним паспортом на квартиру вказане майно складається з двокімнатної квартири, загальною площею 42,4 квадратних метри, житловою площею 26,7 квадратних метри. В квартирі наявні дві житлові кімнати з окремими входами, одна з яких має площу 17,2 квадратних метри, а друга - 9,5 квадратних метри. Також в квартирі є кухня площею 5,5 квадратних метри, вбиральня - 2,8 квадратних метри та коридор - 6,6 квадратних метри. В спірній квартирі немає зареєстрованих осіб, що підтверджується відповідним листом департаменту адміністративних послуг від 03 травня 2017 року. Окрім квартири, сторони та третя особа успадкували також інше нерухоме майно, а саме: 1/2 частку житлового домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться у [ADDRESS] . Ця частка складається з житлового будинку літ.А-1, сіней літ.а-1, ганка літ.а1, 1/2 частки огорожі №1,2, 1/2 частки вимощення І. Загальна площа складає 57,3 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 13 лютого 2017 року [PERSON] отримала у спадщину 1/2 частку від вказаної частини домоволодіння, а неповнолітні [PERSON] , та [PERSON] по 1/4 частині домоволодіння відповідно. З`ясовуючи можливість припинення права власності на частку в спільному майні інших власників та наявність відповідних підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, суд виходить із того, що в квартирі на момент спору ніхто із сторін не проживає та не зареєстрований. Квартира дісталась сторонам у спадок в один період часу та сторони не намагались разом проживати в квартирі. Сам факт заяви одного із власників квартири - [PERSON] про наявність неприязних стосунків із іншими співвласниками не є достатнім доказом, який би свідчив про неможливість спільного володіння і користуванням майном. Також відсутні докази, які б в достатньому обсязі підтверджували неподільність речі, або неможливість виділення частки співвласників в натурі. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе саме позивач. Щодо підтвердження неподільності речі, позивачем повинні бути надані достатні докази, а саме висновок судової будівельно-технічної експертизи про те, що технічної можливості поділити спірний об`єкт житла між співвласниками немає. І якщо є реальна можливість поділу майна та бажання співвласника на виділення частки в натурі, то стаття 365 ЦК України застосовуватися не повинна, про що в своїй постанові від 2 липня 2014 р. у справі № 6-68цс14 підкреслив Верховний Суд України. Проте позивачем за зустрічним позовом [PERSON] доказів існування таких обставин надано не було. Щодо останньої обставини, передбаченої статтею 365 ЦК України, яка є ключовою та в обов`язковому порядку має враховуватися судом при вирішенні можливості припинення права власності, а саме: відсутність істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, суд виходить із того, що співвласниками половини квартири по 1/4 частині є дві неповнолітніх особи - діти: рідні брат та сестра, батько яких помер. Розмір частки в майні таких співвідповідачів - брата та сестри - є рівним розміру частки позивача [PERSON] , а тому вважати будь-яку із часток співвласників незначною є неправомірним. Крім цього, згідно з положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Згідно зі статтею 18 вказаного закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З урахуванням вказаних положень закону, суд вважає, що позбавлення дітей права власності із виплатою компенсації їх батькам не забезпечить право дитини на житло із можливістю проживання в ньому та після досягнення нею повноліття така особа буде позбавлена можливості створити сім`ю із належними побутовими умовами. Подібні дії з припинення дітей права власності на житло не сумісні з принципом правомірного втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, передбаченим статтею 1 Першого Протоколу, та може завдати значної шкоди неповнолітній особі, що суперечить не тільки діючому законодавству, але і суспільному інтересу. Тому припинення права власності в судовому порядку на частину житла дитини завдасть їй істотної шкоди, а відтак відсутні правові підстави для задоволення таких вимог позову. Таким чином, в судовому засіданні не встановлено обставин, які дають суду достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідача, у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а також те, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який є неповнолітнім та не має іншого окремого житла, а тому у суду немає підстав вважати встановленим, що в даних правовідносинах наявні умови, передбачені ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні. Крім цього, відповідно до частини 2 статті 365 ЦК України суд може постановити рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) в справі «Андрій Руденко проти України» №35041/05 установлено порушення національними судами ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою стороною. Проте позивачем [PERSON] при розгляді справи не були виконанні вимоги частини 2 статті 365 ЦК України та не внесено на депозитний рахунок суду грошових коштів, еквівалентних розміру частки інших співвласників. З урахуванням цього суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] . Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виділення у користування частки майна та усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном шляхом вселення суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст.321). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, що закріплено положеннями частини 1 статті 383 ЦК України. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки під час розгляду справи було встановлено факт здійснення з боку відповідача [PERSON] перешкод у користуванні малолітнім [PERSON] їх спільним майном, квартирою [ADDRESS] , тому суд доходить висновку про необхідність захисту порушених прав позивача і вселення його до спірної квартири. Стосовно позовних вимог про визначення порядку користування квартирою та розподілення її між двома співвласниками [PERSON] та [PERSON] , то вказані вимоги заявлені лише до одного із співвласника без залучення іншого співвласника [PERSON] в якості відповідача. Натомість залучення співвласника в якості третьої особи за позовом про визначення порядку користування спільною квартирою із фактичним потенційним позбавленням неповнолітнього власника можливості користуватися спільним майном без врахування її інтересів є неправомірним та не відповідає вимогам процесуального закону. Так, статті 3, 30 ЦПК України (в редакції на час подачі позову) передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Аналогічні положення містяться у статях 4, 48 ЦПК України в редакції Кодексу від 03.10.2017 р. Позивач - це особа, яка звернулася до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, якщо вважає їх такими. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Отже, позов пред`являється особою, якій належить право вимоги, до особи, яка повинна відповідати за позовом. Стаття 33 ЦПК України (в редакції на час подачі позову) регламентує, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Стаття 51 ЦПК України в редакції від 03.10.2017 р. передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. З аналізу вказаних положень слідує, що залучення співвідповідача у справі може відбутися лише за ініціативою та клопотанням позивача. Суд не може самостійно залучити співвідповідача. У даному випадку позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та виділення конкретних кімнат стосувалися всіх співвласників, в тому числі і третьої особи [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього власника [PERSON] , та в цій ситуації мала бути залучена в якості співвідповідача, а не третьої особи. Проте в ході розгляду справи від позивача клопотання про залучення [PERSON] в якості співвідповідача до суду не надходило, що робить не можливим вирішення судом по суті вимог про визначення порядку користування спільною квартирою, а тому в цій частині позову [PERSON] слід відмовити у зв`язку із незалученням позивачем до спору всіх осіб співвласників, права та інтереси яких безпосередньо можуть зачіпатися рішенням суду, та які мають бути сторонами у справі. Щодо розподілу судових витрат у справі, то відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У зв`язку із частковим задоволенням позову [PERSON] , якою при подачі позову було сплачено 640 гривень судового збору, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню лише половина сплаченого судового збору в сумі 320 гривень. Також судом під час прийняття зустрічного позову [PERSON] ухвалою було відстрочено сплату судового збору в повному обсязі до моменту винесення рішення та визначення дійсної ринкової вартості спірного майна. При цьому позивачем за зустрічний позов було сплачено лише 640,00 гривень судового збору. Згідно з проведеною експертною оцінкою ринкова вартість спірної квартири складає 217126,00 гривень. Тобто дійсна вартість предмету та ціни позову - 1/2 частки заявленої квартири дорівнює 108563,00 гривень, а відтак необхідна сума судового збору має становити 1085,63 гривень. З урахуванням вже сплаченої суми судового збору позивач [PERSON] має доплатити 445,63 гривні (1085,63 - 640), які підлягають стягненню за рішенням суду відповідно до частини 2 статті 136 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: partial