Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 25.11.2000 року між та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки з відповідачем склались невдало. Зазначала, що впродовж тривалого часу між нею та її чоловіком виникали сучечки та постійні сімейні конфлікти, які негативно впливали на їх відносини та взаєморозуміння. Непорозуміння призвели до розпаду сімї та припинення фактичних шлюбних стосунків, у звязку з чим на даний час кожен із подружжя має окреме особисте життя. Вважає, що шлюб існує формально та примирення не можливе, а тому звернулась до суду з даним позовом та просила розірвати шлюб між нею і відповідачем. Позивач в судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов визнав та не заперечував проти його задоволення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 25 листопада 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №69 (а/с 4). Під час вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 7). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved