Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна, Повне товариство «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія», Міністерство юстиції України, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено підроблений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], яка належала та фактично належить [PERSON] на праві приватної власності, в якій він постійно проживає з грудня 1972 року. 31.07.2013 року, внаслідок незаконної угоди, [PERSON] реєструє право власності на дану квартиру і того ж дня продає [PERSON] 08.08.213 року квартира знову незаконно продається [PERSON], який 05.11.2013 року уклав з Повним товариством «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» договір іпотеки в рахунок забезпечення зобов'язань за договором про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого [PERSON] в строк до 03.05.2014 року мав повернути грошові кошти в сумі 246000,00 грн. зі сплатою відсотків. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2014 року позовні вимоги Повного товариства «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» були задоволені і вирішено стягнути з [PERSON] суму заборгованості. 03.10.2014 року ухвалою Шевченківського районного суду в м. Києві замінено у виконавчому провадженні стягувача на відповідача [PERSON] 25.02.2015 [PERSON] укладає з [PERSON] договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого [PERSON], як законний власник квартири [PERSON], передав її [PERSON] в рахунок виконаних нею зобов'язань, що забезпечувались вказаним договором іпотеки від 05.11.2013 року і квартиру зареєстровано за [PERSON] За фактом шахрайського заволодіння квартирою [PERSON] слідчим відділом Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 42012110100000227, відомості про внесені до ЄРДР 26.12.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 ч.2 та ст. 194 ч. 1 КК України. Право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] підтверджується відповідною довідкою № 2920 від 02.12.2013 року, виданої КП «Житлово-екслуатаційна контора «Покровська», копією дубліката, виданого на розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації 17.12.2003 року, свідоцтва про право власності на житло від 1998 року, витребуваної в Київському міському БТІ. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 10.12.1998 року нікчемний, який порушує його законні права як власника квартири. Тому, позивач, з урахуванням уточнюючих заяв, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10 грудня 1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа»; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]; стягнути судові витрати в загальній сумі 7296,84 грн. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи Повного товариства «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав письмові заперечення. Представник третьої особи Міністерства юстиції України у судовому засіданні з приводу прийняття рішення поклався на розсуд суду. Відповідач, треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна, [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, від представника відповідача надходили письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 10.12.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно якого право власності на зазначену квартиру перейшло до [PERSON], зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» (а.с. 33). Відповідно до інформаційної довідки наданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.07.2013 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 65). Відповідно договору купівлі- продажу від 31.07.2013 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Людмилою Дмитрівною (а.с. 34). Відповідно договору купівлі- продажу від 08.08.2013 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Людмилою Дмитрівною (а.с. 35). 04.11.2013 року між Повним товариством «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №04/11/ВВ1/13, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 246000,00 грн. зі сплатою відсотків на термін до 03.05.2014 року (а.с. 36-38). 05.11.2013 року між Повним товариством «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] в якості забезпечення виконання ним зобов'язань (а.с. 39-42). Відповідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2014 року позовні вимоги Повного товариства «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» були задоволені в повному обсязі (а.с. 43). 03.10.2014 року ухвалою Шевченківського районного суду в м. Києві замінено у виконавчому провадженні №44010310 стягувача Повное товариство «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів Стецков та компанія» на [PERSON] (а.с. 44-45). 25.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого [PERSON], передав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] в рахунок виконання ним зобов'язань, що забезпечувались договором іпотеки від 05.11.2013 року (а.с. 46-47). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2015 року квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] (а.с. 48). Відповідно витягу з кримінального провадження №42012110100000227, внесеного до ЄРДР 26.12.2012 року проводиться досудове розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190 ч. 1 ст. 194 КК України по факту незаконного заволодіння квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52). Відповідно висновку експертного дослідження за результатами проведення почеркознавчого дослідження №16171/16172/14-32 від 18.02.2015 року підпис від імені [PERSON] у рядку «Продавець» графи «Подписи» договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.12.1998 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON], виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи ззастосування технічних засобів; рукописний запис «Лапчик Вади Франсевич», що міститься під друкованим текстом у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.12.1998 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у рядку «Продавець» графи «Подписи» договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.12.1998 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 53-60). В матеріалах справи містяться довідки видані ТОВ «Київжитлосвіт» №169 від 30.07.2013 року, №172 від 07.08.2013 року, №3571 від 04.11.2013 року про те, що відповідно [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані (а.с. 72-74). Відповідно відповіді ТОВ «Київжитлосвіт» від 23.05.2014 року будинок №53 по вул. Артема не перебуває та ніколи не перебував на обслуговуванні ТОВ «Київжитлосвіт, вищезазначені довідки не видавалися (а.с. 76). Також в матеріалах справи містяться висновки про вартість майна - квартири за адресою: [ADDRESS], власниками якої зазначено [PERSON], [PERSON], [PERSON], виконані ТОВ «Експерт-Альянс», але відповідно до відповіді директора ТОВ «Експерт-Альянс» надані висновки оцінювачами ТОВ «Експерт-Альянс» не виконувалися (а.с. 79-81, 83). Відповідно відповіді КП «ЖЕК «Покровська» від 12.12.2013 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], квартира приватизована, власником є [PERSON] (а.с. 88). Відповідно копії дубліката свідоцтва про право власності на житло від 21.04.1998 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] (а.с 91). Крім того, відповідно копії паспорта [PERSON] він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26.12.1972 року (а.с. 93). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину (Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем спірної квартири [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, а тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам, а саме: витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України). У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Також, у відповідності до вимог постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення почеркознавчого дослідження №16171/16172/14-32 від 18.02.2015 року, відповідно якого підписи в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.12.1998 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою, враховуючи дублікат свідоцтва про право власності на житло від 21.04.1998 року, відповідно якого квартира належить на праві приватної спільної власності [PERSON], той факт, що позивач постійно проживає та зареєстрований в даній квартирі з 26.12.1972 року, дає підстави для визнання зазначеного договору недійсним, з чого слідує, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було придбано [PERSON] шляхом укладення за встановлених у судових рішеннях обставин недійсного правочину на підставі підроблених документів, а враховуючи, що вимога позивача про зобов'язання Міністерства юстиції України скасувати попередню реєстрацію права власності та здійснити державну реєстрацію права власності на майно квартиру [ADDRESS] не підлягає задоволенню, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, в частині, що підтверджена квитанціями, які знаходяться в матеріалах справи та складаються з судового збору в розмірі 3654,00+121,80=3775,80,00 грн. (а.с. 1-2). На підставі викладеного та

Outcome: partial