Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся з вказаним позов до відповідача, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], та стягнути з неї на його утримання аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, а саму дитину передати Огану опіки для подальшого влаштування. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що ще в травні 2017 року відповідач залишила свого малолітнього сина [PERSON] у громадянки [PERSON], жительки [ADDRESS] та зникла в невідому напрямку. Після виявлення факту залишення дитини службою у справах дітей, хлопчика було влаштовано до обласного санаторію «Лісовий берег» в м. Житомир на оздоровлення, після закінчення строку перебування в якому, мати відмовилась забирати сина за місцем її проживання в [ADDRESS], де вона проживає разом із співмешканцем - [PERSON] Органу опіки відомо та достовірно встановлено, що у відповідачки відносно свого сина [PERSON] відсутній материнський потенціал, що проявляється у відсутності піклування про його фізичний і духовний розвиток, відсутності інтересу до його внутрішнього світу, а також забезпеченні всім матеріально необхідним, умовами для отримання освіти, що оцінюється як свідоме ухилення від виховання дитини, нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, крім того [PERSON] зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя та особисто не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON]. Сторони в судове засідання не прибули. Представник Органу опіки Бойко В.Ф. надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач також просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнала, погодилась на позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON]. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст. 165 СК України). Судом встановлено, що відповідач є матір`ю малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження. Відомості про батька дитини записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. (а.с. 5-6). Згідно довідки та характеристики виконавчого комітету Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 07.02.2018 року, громадянка [PERSON], відповідач по справі, дійсно на даний час тимчасово проживає на території сільської ради в с. Калинівка Новоград-Волинського району, без реєстрації. За місцем свого проживання зарекомендувала себе з негативної сторони: не працює, зловживає спиртними напоями, веде аморальнимй спосіб життя, ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина [PERSON], не забезпечує медичним доглядом, необхідним харчуванням, не спілкується з дитиною, не створює умов для отримання ним освіти. (а.с.11, 12). Відповідно до заяви від 23.01.2018 року та 10.04.2018 року відповідач - [PERSON] попереджена про розгляд питання про доцільність позбавлення її батьківських прав і при розгляді даного питання в суді вона не заперчує проти цього, оскільки має скрутне фінансове становище і хворіє. (а.с. 11, 24). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.11.2017 року встановлено, що відповідач проживає в с. Калинівка із співмешканцем [PERSON], в будинку відсутні умови для проживання дитини, що проявляється у незадовільному санітарному стані, відсутності ліжка, постільної білизни, продуктів харчування, а при обстеженні матеріально - побутових умов від 23.01.2018 року виявлено, що відповідач веде аморальний спосіб життя, періодично зникає в невідомому напрямку, на зауваження працівників сільської ради не реагує. (а.с.8-9). Висновком органу опіки і піклування Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області від 15.03.2018 року, виходячи з інтересів малолітньої дитини, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] (а.с. 14-15). У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Це, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітнього сина [PERSON], нехтує ними, не проявляє до хлопчика материнської турботи та любові, байдужа до нього, не цікавиться його життям, здоров'ям, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина, підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідач є здоровою, працездатною, молодою особою 37 років; постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітня, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; не приймає участі у вихованні свого сина та не створює необхідні умови для його розвитку і життя, відтак вона спроможна сплачувати аліменти на його утримання. З урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку - суд приходить до висновку, що відповідач спроможна сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Згідно ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved