Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку поділу їх спільного з відповідачем майна, набутого під час шлюбу, право власності на 1/2 частину садового будинку № 249, розташованого в садівничому товаристві Горизонт (далі СТ Горизонт) Вітовського району Миколаївської області. В позові зазначала, що даний будинок був набутий відповідачем під час їх спільного шлюбу, який тривав з 19 листопада 2009 року до 1 жовтня 2013 року. До початку розгляду справи по суті змінила підставу та обґрунтування позову і відповідно до нових вимог просила встановити факт їх з відповідачем спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по 18 листопада 2009 року, визнати садовий будинок з господарськими будівлями таким, що побудований під час їх спільного проживання, та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку як майна набутого під час спільного проживання з відповідачем. В подальшому уточнила, а по суті зменшила вимоги, в частині встановлення строку проживання однією сім'єю: просила встановити факт спільногопроживання з 30 травня 2006 року по 18 листопада 2009 року. В обґрунтування свого позову зазначала, що у вказаний період проживала з відповідачем однією сім'єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом відпочивали, вона у нього працювала та всі кошти віддавала йому, тому просила встановити такий факт в судовому порядку. Також вказувала, що за цей час спільного проживання вони разом вибрали та купили земельну ділянку № 249 в СТ Горизонт, де потім за спільні кошти побудували садовий будинок, право власності на який відповідачем було зареєстровано 23 листопада 2011 року. Посилаючись на положення ст. ст. 60. 63, 70, 74 СК України просила визнати за нею в порядку поділу спільно набутого садового будинку право власності на 1/2 його частину. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представники заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що позивачкою не був доведений факту їх спільного проживання і такого факту в дійсності не було, оскільки вони фактично не проживали однією сім'єю як чоловік та дружина, а тому немає підстав і для поділу садового будинку, Який був побудований за кошти відповідача і на його ділянці. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], дослідивши письмові докази, надані сторонами, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Інститут спільного проживання однією сім'єю без шлюбу та майнові відносини між сторонами регулюються Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 ССК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд зазвичай повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказала, що вона зі [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року, однак він ще до 30 травня 2006 року перебував у іншому шлюбу, чого вона не знала. В цей час вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та мали спільний бюджет. Вона працювала у нього адміністратором-барменом в барі м. Миколаєва, а всі зароблені кошти віддавала йому, оскільки було вирішено, що це їх спільний бюджет і він витрачається на спільні цілі. Серед іншого вони разом вибрали та купили земельну ділянку № 249 в СТ Горизонт, де потім за спільні кошти побудували садовий будинок. Вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 12 листопада 2011 року на підставі свідоцтва про право власності від тієї ж дати. Виданого виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. Відповідно до технічного паспорту на будинок, складеного КП ММБТІ, рік його побудови 2008. Це також підтверджується іншими документами, наданими відповідачем: довідками СТ Горизонт, замовленням до КП ММБТІ на його обстеження, технічними умовами приєднання до електромережі, договором про приєднання до електромережі (а.с. 173-201). Як вбачається із матеріалів справи відповідач до 30 травня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі своєю першою дружиною [PERSON]. Їх шлюб був розірваний 29 травня 2006 року (а.с. 112). Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 СК України належність майна жінці та чоловіку, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. можливо лише якщо вони не перебувають в будь-якому іншому шлюбі. Тому уточнені вимоги позивачки, щодо визначення факту спільного проживання з відповідачем з 30 травня 2006 року є вірними. Виходячи з системного аналізу пояснень зазначених вище свідків, наданих в судовому засіданні суд приходить до висновку, що сторони перебували у фактичних сімейних відносинах з 30 травня 2006 року і до їх одруження 1 жовтня 2013 року. Це не заважало, як на те вказали свідки, запрошені до засіданні за його клопотанням, проводити інтимні зустрічі з іншими жінками. Вже сам факт їх одруження свідчить, що перед тим вони мали близькі відносини і це підтвердили свідки, що вони проживали разом. Спільно їздили відпочивати тощо. В цей же період часу, як і зазначено вище, відповідач [PERSON] став членом СТ Горизонт і йому була виділена земельна ділянка № 249, площею 0,04 га, яку він приватизував, отримавши 18 грудня 2007 року державний акт (а.с. 120). Звертаючись до суду з вимогами про визнання садового будинку спільною сумісною власністю з відповідачем, позивачка вказувала, що він був придбаний (побудований) за спільні кошти, оскільки, працюючи у нього в барі вона всі кошти залишала йому. Відповідач заперечував факт будівництва за спільні кошти. При цьому зазначав, що спірний садовий будинок був придбаний за його особисті кошти від ведення бізнесу, а також на отримані у борг кошти від [PERSON], який для цього уклав кредитний договір, а він на його забезпечення уклав договір іпотеки (а.с. 122, 140). У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Однак надані позивачкою докази суд не знаходить вагомим і такими, що підтверджують її участь в будівництві садового будинку. Так, її посилання про передачу всієї заробітної плати відповідачу не підтверджено письмовими доказами, а навпаки спростовуються доказами наданими ним документами про видачу їй заробітної плати. Пояснення свідків в даному випадку, які б підтверджували факт передачі коштів суд не може вважати достатніми, оскільки така обставина може підтверджуватися саме письмовими доказами. Той факт, що деякі будівельні матеріали були надані відповідачу матір'ю позивачки. які вона отримала в рахунок заборгованості по заробітній платі за своїм місцем роботи, також не повній мірі підтверджує факт постійної участі позивачки в будуванні. Надання будівельних матеріалів мало разовий характер, а водій, який відвозив будматеріали до садівничого товариства не підтвердив, що вони були доставлені саме до садової ділянки [PERSON] № 249, де здійснювалося будівництво спільного будинку. Надані фото позивачкою спільного відпочинку також не підтверджують її участі в будівництві. Таким чином, враховуючи обставини даної справи та досліджені докази, які були надані сторонами, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, та про його поділ з визнанням за позивачкою права власнсоті на 1/2 його частину, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визначення права власності на половину майна за кожним зі сторін. З врахуванням викладеного,

Outcome: partial