Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних за договором позики та боргової розписки. Посилався на те, що, що 05 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого його довіритель передав відповідачу кошти в сумі 70 000 грн., які той зобов'язався повернути у строк до 30 жовтня 2013 року. Разом з тим, в обумовлений у договорі строк відповідач не повернув позичені ним грошові кошти, у зв'язку із чим [PERSON] був змушений звернутися до суду із відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 травня 2014 року, яке рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 липня 2015 року змінено, стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 67 200 грн., а також 672 грн. витрат по сплаті судового збору. Оскільки відповідачем добровільно рішення суду виконано не було, державним виконавцем Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ відкрито виконавче провадження. Посилаючись на норми ст.625 та ст.1046 ЦК України, вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобовязання, три проценти річних від простроченої суми, а також проценти за строк користування позиченими коштами. Таким чином, з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість, яка станом на 26 жовтня 2015 року становить 99 976 грн. 11 коп., з яких 52 214 грн. 40 коп. - інфляційні нарахування; 4004 грн. 38 коп. - три відсотки річних та 43 757 грн. 33 коп. - проценти за строк користування позиченими коштами. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 99 976 грн. 11 коп., а також 999 грн. 77 коп. сплаченого судового збору. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Від адвоката [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він просив слухати справу у його відсутність та у відсутність його довірителя. Позов підтримав та просив задовольнити. У разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував щодо ухвалення по справі заочного рішення. Розгляд справи відбувався й у відсутність відповідача [PERSON], який до суду не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 05 лютого 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у позику кошти в сумі 70 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 31 жовтня 2013 року (а.с.6). Оскільки в обумовлений у договорі строк [PERSON] не повернув позичені ним грошові кошти, позивач [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 травня 2014 року, яке рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 липня 2015 року змінено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 67 200 грн., а також 672 грн. витрат по сплаті судового збору (а.с.7-14). У відповідності до вимог ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Разом з тим, відповідачем в добровільному порядку рішення суду виконано не було, у зв'язку із чим, державним виконавцем, на підставі виконавчого листа №725/1759/14-ц, відкрито виконавче провадження за №48466647 (а.с.15,17). Згідно довідки Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції №11349 від 15 вересня 2015 року заборгованість боржником [PERSON] не погашена та становить 67 872 грн. (а.с.16). Таким чином, у відповідача [PERSON] перед позивачем існує заборгованість за договором позики у розмірі 67200 грн. та 672 грн. - витрат зі сплати судового збору. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15). Крім того, як роз'яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові №5 від 30.03.2012 року за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (постанова ВСУ від 2липня 2014р. у справі №6-36цс14 ). Крім того, Верховний Суд України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15 висловив правову позицію, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Також у вказаній постанові визначено формулу за якою обчислюється сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк. Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у відповідача перед [PERSON] виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 26 жовтня 2015 року становить 99976 грн. 11 коп., з яких 52 214 грн. 40 коп. - інфляційних нарахувань, 4004 грн. 38 коп. - 3% річних, за період з 01.11.2013 року по 26.10.2015 року, а також 43 757 грн. 33 коп. - проценти за користування кредитом, за період 01.11.2013 року по 26.10.2015 року (а.с.37-39). Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що сума боргу за договором позики підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному об'ємі. Крім того, відповідно до правил ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 999 грн. 77 коп.

Outcome: approved