Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов»язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та виселити відповідача із зазначеного жилого приміщення без надання йому іншого, обґрунтовуючи свої вимоги наявністю права власності на частку цієї квартири та безпідставне проживання в ній відповідача з 2005 року, в зв»язку з чим він позбавлений можливості ним користуватись. У судовому засіданні позивач вимоги позову повністю підтримав та пояснив, що він є одним з співвласників спірної квартири за свідоцтвом про право на спадщину. Відповідач [PERSON] проживає в ній з 1998 року без законних на це підстав, в зв»язку з чим він, разом із сім»єю, вже був виселений згідно рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 26.05.2005 року. Після фактичного виконання цього рішення відповідач знову самовільно вселився в це приміщення та продовжує проживати в ньому до теперішнього часу і на його неодноразові звернення стосовно припинення таких дій відповів відмовою, мотивуючи тим, що не отримав кошти згідно рішення суду від 24.02.2006 року про стягнення, в тому числі і з позивача, грошової суми. Отже, внаслідок порушення свого права власності, він і змушений був звернутись до суду з даним позовом, просить його повністю задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, пов»язані із розглядом справи. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що з 2005 року у спірній квартирі не проживає; мешкає та зареєстрований зовсім за іншою адресою. Одночасно вказав, що відповідач разом із сестрою та братом винен йому кошти в сумі 25014 грн. у відповідності із судовим рішенням від 24.02.2006 року, які до цього часу повертати відмовляється, а тому, в ході примусового виконання цього рішення, на спірну квартиру був накладений арешт та її передано йому на зберігання, про що складено відповідний акт, а тому він, безумовно на законних підставах, час від часу, до неї навідується, оскільки, як зберігач майна, несе відповідальність за його стан. Заслухавши сторони, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин . Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі( ст.11 ЦПК України). За ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні позову, суд виходить з недодержання ним вищевказаних положень закону, тобто недоведеності належними та допустимими доказами своїх вимог. Так, по перше, з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що відповідач [PERSON] зареєстрований ні в спірному житловому приміщенні, а за зовсім іншою адресою: [ADDRESS]. Пояснення позивача та свідка [PERSON] про нібито постійне проживання останнього у спірному жилому приміщенні суд до уваги не приймає, оскільки [PERSON], як позивач , а свідок, як його співмешканка, звісно, зацікавлені у результаті розгляду справи, а тому не можуть бути беззаперечно об»єктивними. Жодного іншого доказу на підтвердження підстав позову позивачем, всупереч вимогам ЦПК, суду надано не було З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що, у відповідності із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2000 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Згідно рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 26.05.2005 року, зміненого 18.05.2006 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області, з відповідача [PERSON], а також з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] стягнуто 25014 грн. Вищезазначене рішення до теперішнього часу боржниками не виконано, кошти [PERSON] залишаються не повернутими, в ході його примусового виконання - 22.08.2006 року складено акт опису й арешту майна, згідно з яким на належну [PERSON], [PERSON] та [PERSON] частину квартири [ADDRESS] накладено арешт і встановлено обмеження права користуватися нею, а саме: відчужувати, приховувати чи підміняти, псувати та передавати на зберігання іншим особам. Описане майно прийняв на відповідальне зберігання [PERSON], одночасно він попереджений про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. На час розгляду даної справи спірна квартира продовжує перебувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, що підтверджуєься відповідною інформацією (а.с. 49) та на відповідальному зберіганні [PERSON], оскільки відповідний Акт опису та арешту майна до цього часу є чинним. Передане для зберігання майно боржника видається йому державним виконавцем на підставі акта після відшкодування боржником витрат, пов'язаних із зберіганням такого майна. У разі, якщо боржник відмовляється відшкодувати витрати, пов'язані із зберіганням майна, вони компенсуються за рахунок реалізації частини майна боржника (ч.5, 6, 7 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження»). За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач та її представник посилалися на ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одночасно, відповідно до вимог ст.321 ч.2 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. На даний час рішення суду, згідно із яким на користь відповідача стягнуто кошти з співвласників 1/4 квартири [ADDRESS], залишається невиконаним, витрати, пов»язані із зберіганням майна боржниками йому також не відшкодовуються, чого не заперечував позивач в судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] в зв'язку з описом та арештом спірного об'єкту, у відповідності до вимог ст.321 ч.2 ЦК України є обмеженим. Дії державного виконавця щодо цього не визнані незаконними, відповідний акт опису та арешту ніким не скасований, а тому саме [PERSON] є законним зберігачем спірного приміщення, в зв»язку з чим підстави вважати відповідача таким, що зайняв його самоправно, як на тому наполягає позивач, відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за відсутності належних та допустимих доказів на їх підтвердження, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed