Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 61265,83 грн., яка складається з наступного : - 27788,46 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; - 4132,46 грн. - сума заборгованості за відсотками; - 15375,03 грн. - сума заборгованості за платою за управління кредитом; -13969,88 грн. - сума заборгованості за пенею. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.04.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (скорочена назва: ТОВ «ФК «ЦФР») та відповідачем по справі було укладено кредитний договір. 14.07.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (скорочена назва: ТОВ «ФК «ЄАПБ») укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) ТОВ ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло у ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] . Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту, яка складає 61265,83 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762, 00 грн. Від відповідача [PERSON] Н.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідач зазначила, що будь-яких повідомлень від первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» про відступлення права вимоги не отримувала, доказів переходу до нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні їй не надано. Відповідач зазначила, що заява про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» не має обов`язкових реквізитів договору, а також встановлення плати за обслуговування кредиту є незаконним. Одночасно повідомила, що за отриманням кредиту в сумі 25000 грн. вона звернулась до Харківського центрального відділення АТ «Банк Кредит Дніпро», і готівкові кошти в сумі 25000 грн. отримала в касі цього банку, паперові бланки для оформлення кредиту були надані відповідачу співробітниками банку, а тому [PERSON] була впевнена, що отримує цей кредит саме від Харківського відділення АТ «Банк Кредит Дніпро» на умов встановлених цим банком. В подальшому відповідач надала заява про застосування строків позовної давності. Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній заперечував проти доводів відповідача. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання з`явилась, проти позовних вимог заперечувала. Вважала позов необґрунтованим та безпідставним. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Судом встановлено, що між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» 14.04.2016 року та відповідачем по справі було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 28148,70 грн. Крім того, вказаним договором передбачено погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення щомісячного платежу у відповідному розмірі. 14.07.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (укладено договір відступлення права вимоги № 20180730 у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) ТОВ ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло у ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 14.04.2016 року. До тверджень відповідача про те, що остання належним чином не повідомлена про відступлення прав вимоги первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР» новому кредитору ТОВ «ФК «ЄАПБ», що спричинило не виконання [PERSON] свого обов`язку новому кредитору, суд ставиться критично, оскільки відповідач, після укладеного договору про відступлення права вимоги, взагалі не сплачував заборгованість за кредитним зобов`язанням ані первісному кредитору, ані новому кредитору. Також щодо твердження відповідача про те, що остання оформлювала кредитний договір від 14.04.2016 року в приміщенні Харківського центрального відділення АТ «Банк Кредит Дніпро», та отримувала готівкові кошти також в цій фінансовій установі, а тому вважала що стороною договору кредитором, є саме АТ «Банк Кредит Дніпро», суд відноситься критично, оскільки [PERSON] оформлювала заяву № 2341118663 від 14.04.2016 на отримання кредиту від ТОВ «ФК ЦФР» про що свідчить її власний підпис (а.с. 5). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем\~.(Постанова Верховного суду від 31.10.2018 року у справі № 404/1339/15-ц) З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення -15375,03 грн. як суми заборгованості за управління кредитом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Від відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Згідно ч.ч. 3,4\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). \~ \~ У\~відповідності до\~ч.1\~ст.\~259\~ЦК України\~позовна давність,\~встановлена законом,\~може бути\~збільшена за\~домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позивачем не надано до суду письмової інформації (угоди, тощо) про збільшення строку позовної давності між сторонами. З огляду на викладене вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 24.05.2018 року, на підставі вищезазначеного можна зробити висновок, що стягнення неустойки (штрафу, пені), можливе лише за період 1 рік, тобто з 24.05.2017 по 24.05.2018 року,

Outcome: partial