Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 2010 року до 2013 року укладала з відповідачем депозитні договори. Загалом з відповідачем було укладено 9 депозитних договорів. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків. 23 листопада 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») отримав заяву позивача про розірвання зазначених договорів та видачу вкладів і відсотків. 30 листопада 2018 року позивач повторно звернулась до відповідача з такою заявою. У зв`язку з невиконанням вимог позивача про повернення вкладів, позивач звернулась до суду з позовом про повернення коштів. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного суду м. Києва з апеляційною скарго, яка постановою апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року була задоволена частково та скасовано рішення суду першої інстанції в частині пені та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Постанова апеляційного суду набрала законної сили. Однак банк добровільно рішення суду не виконує. Посилаючись на викладене, позивач просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» пеню в розмірі 1 633 002,84 доларів США та 219 000 грн. 13 березня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 14 квітня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він вказує на те, що позивач нараховує пеню за неповернення банком грошових коштів за дев`ятьма договорами, посилаючись на судове рішення у справі № 757/61496/18, яке набрало законної сили та яким були частково задоволені вимоги [PERSON] та стягнуті грошові кошти з АБ КБ «Приватбанк». Крім того, позивач посилається на несплату останнім коштів на підставі письмової пропозиції від 22 жовтня 2019 року про добровільне виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року №757/61496/18. Однак, відповідач на вказане судове рішення подав касаційну скаргу і 14 лютого 2020 року Верховний Суд зупинив виконання рішення у справі № 757/61496/18. Оскільки нарахування пені за несвоєчасне повернення банком депозитних вкладів вкладнику є похідною вимогою від основної, то відповідно є неправомірним наразі нарахування пені з підстав невиконання банком рішення у справі №757/61496/18 та по тих депозитних договорах, по яких Верховний Суд може змінити судове рішення у даній справі. Разом з тим, період нарахування позивачем пені за всіма депозитними договорами, які є предметом спору у справі № №757/61496/18, становить з 29 листопада 2018 року до 20 лютого 2019 року, однак у даній справі позивач нараховує пеню за договором № SAMDN 25000710312156 від 27 квітня 2010 року за період з 26 вересня 2018 року до 26 вересня 2019 року таке нарахування є неправомірним, оскільки за період з 29 листопада 2018 року до 20 лютого 2019 року, який входить у період з 26 вересня 2018 року до 26 вересня 2019 року вже здійснено стягнення пені за цим договором у справі №757/61496/18-ц. Таким чином, має місце подвійне стягнення неустойки за один і той же період часу. Нарахування та стягнення пені з 26 вересня 2018 року до 26 вересня 2019 року у зазначеній справі неможливо, так як до вимоги про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність 1 рік, отже нарахування пені у даній справі можливо лише за період з 21 лютого 2019 року до 21 лютого 2020 року. Крім того, розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є явно завищеним та не відповідає передбаченим частиною третьою статті 509, частинам 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, тому суд має право її зменшити. Разом з тим, позивач просить стягнути пеню в іноземній валюті, в той час як пеня стягується в національній валюті. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків, депозитні кошти і неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення включаються до оподатковуваного доходу платника податку та відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними податковим законодавством України. Тому під час ухвалення рішення, відповідач просить зазначити в резолютивній частині рішення, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть утриманню в установленому законом порядку. 27 квітня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача про те, що пеня повинна бути стягнута у розмірі нарахованих відсотків за депозитними договорами є безпідставними, оскільки обчислення пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» здійснюється не на відсотки, а на суму коштів (вклад), а також стягнення пені у обсязі вкладу неодноразово застосовувався та продовжує застосовуватись в усіх інстанціях. Разом з тим, посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №761/26293/16-ц, в якій підтверджено правомірність стягнення пені у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, і в якій суд зменшив неустойку (пеню) до 100 000 грн, не можна брати до уваги, оскільки в цій справі пеня була нарахована за 45 днів порушення строку видачі клієнту банка грошових коштів у сумі 4512,26 Євро. В той час як в даній справі позивач звернулась до банку про повернення своїх коштів у лютому 2019 року, тобто порушення прав позивача триває більше року, а не 45 днів як у вищезазначені справі. Таким чином, зменшуючи розмір пені відповідно до статті 551 ЦК України, суд має зменшити суму пені не до суми відсотків, яку банк мав сплатити, а до суми утримуваних банком коштів. Ухвалою суду від 23 липня 2020 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 квітня 2010 року сторонами - позивачем та відповідачем в особі філії у м. Сімферополь АР Крим було укладено депозитний договір № SAMDN25000710312156, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 7 000 доларів США. 17 травня 2010 року сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN25000710518366, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 5 000 доларів США. 04 липня 2011 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN25000717787379, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 5 000 доларів США. 26 червня 2012 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN25000726778765, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 33 000 доларів США. 27 червня 2012 року сторонами у справі укладено депозитний договір № SAMDN27000726778768, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 8 200 доларів США. 08 лютого 2013 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN25000732906871, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 20 000 грн. 19 березня 2013 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN25000733913097, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 24 800 доларів США. 20 грудня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070040257400, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 34 300 доларів США. 26 грудня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070045882300, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] було внесено 25 000 доларів США 26 грудня 2013 pоку та 900 доларів США - 05 лютого 2014 pоку. Навесні, як зазначає позивач, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано відповідачем і нарахування відсотків було припинено. 23 листопада 2018 року в AT КБ «Приватбанк» отримано заяву позивача від 22 листопада 2018 року (вх. № 438445-ВБ) про розірвання усіх зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків, а 30 листопада 2018 року - повторно. Проте, вимоги позивача не було виконано відповідачем. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року позов задоволено частково: стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] заборгованість за договорами: від 08 лютого 2013 року № SAMDN25000732906871 в розмірі 20 тис. грн суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 17 014 грн 17 коп., три проценти річних в розмірі 138 грн 08 коп., пеню в розмірі 20 тис. грн, інфляційні втрати в розмірі 646 грн; від 27 червня 2012 року № SAMDN27000726778768 в розмірі 14 132 долари 68 центів США суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 6 378 доларів 62 центи США, три проценти річних в розмірі 97 доларів 57 центів США, пеню в розмірі 14 тис. доларів США; від 19 березня 2013 року № SAMDN25000733913097 в розмірі 24 800 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1 944 доларів 68 центів США, ненараховані відсотки в розмірі 11 361 доларів 87 центів США, три проценти річних в розмірі 171 долар 22 центи США, пеню в розмірі 24 тис. доларів США; від 20 грудня 2013 року № SAMDNFD0070040257400 в розмірі 34 300 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 680 доларів 95 центів США, ненараховані відсотки в розмірі 12 886 доларів 32 центи США, три проценти річних в розмірі 236 доларів 81 цент США, пеню в розмірі 30 тис. доларів США; від 26 грудня 2013 року № SAMDNFD0070045882300 в розмірі 25 900 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1 469 доларів 71 цент США, ненараховані відсотки в розмірі 10 908 доларів 40 центів США, три проценти річних в розмірі 178 доларів 82 центи США, пеню в розмірі 25 тис. доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині розміру пені скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] заборгованість за договором: № SAMDN 25000710312156 від 27 квітня 2010 року в розмірі 7000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 110,35 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 3762, 71 доларів США, три проценти річних в розмірі 48, 33 доларів США, пеню в розмірі 19 812, 52 грн; № SAMDN25000717787379 від 04 липня 2011 року в розмірі 5000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 75,34 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 1862,04 доларів США, три проценти річних в розмірі 34,52 доларів США, пеню в розмірі 9 844,73 грн; № SAMDN25000726778765 від 27 червня 2012 року в розмірі 33000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 234,17 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 15424,88 доларів США, три проценти річних в розмірі 227,84 доларів США, пеню в розмірі 81219,01 грн; № SAMDN25000710518366 від 17 травня 2010 року в розмірі 5000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 79,68 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 2704,98 доларів США, три проценти річних в розмірі 34,52 доларів США, пеню в розмірі 14 151, 80 грн; № SAMDN25000732906871 від 08 лютого 2013 року в розмірі 20 000 грн суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 17014,17 грн, три проценти річних в розмірі 138,08 грн, пеню в розмірі 3 040,00 грн, інфляційні нарахування в розмірі 646 грн; № SAMDN27000726778768 від 27 червня 2012 року в розмірі 14132,68 доларів США суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 6378,62 доларів США, три проценти річних в розмірі 97,57 доларів США, пеню в розмірі 32 733,72 грн; №SAMDN 25000733913097 від 19 березня 2013 року в розмірі 24800 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1944,68 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 11361,87 доларів США, три проценти річних в розмірі 171,22 доларів США, пеню в розмірі 64 176,31 грн; №SAMDNFD0070040257400 від 20 грудня 2013 року в розмірі 34300 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 680,95 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 12886,32 доларів США, три проценти річних в розмірі 236,81 доларів США, пеню в розмірі 67 534,84 грн; № SAMDNFD0070045882300 від 26 грудня 2013 року в розмірі 25900 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1469,71 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 10908,40 доларів США, три проценти річних в розмірі 178,82 доларів США, пеню в розмірі 55 376,60 грн. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 11 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року залишено без змін. Відповідач рішення суду не виконав. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Тобто, пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року в справі № 2558цс15. Судом установлено, що рішенням суду, що набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто суми вкладів, проценти за вкладами, три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України та пеню на підставі частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з невиконанням рішення суду позивач просила стягнути пеню на підставі частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, з розрахунку, наданого позивачем, сума штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період з 21 лютого 2019 року до 21 лютого 2020 року складає: за договором від 27 квітня 2010 року № SAMDN25000710312156 - 1 875 625,50 грн; за договором від 17 травня 2010 року № SAMDN25000710518366 - 1 339 732,50 грн; за договором від 04 липня 2011 року № SAMDN25000717787379 - 1 339 732,50 грн; за договором 26 червня 2012 року № SAMDN25000726778765 - 3 786 802,14 грн; за договором 27 червня 2012 року № SAMDN27000726778768 - 8 842 234,50 грн; за договором 08 лютого 2013 року № SAMDN25000732906871 - 219 000 грн; за договором 19 березня 2013 року № SAMDN25000733913097 - 6 645 073,20 грн; за договором 20 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070040257400 - 9 190 564,95 грн; за договором 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070045882300 - 6 939 814,35 грн. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. В розумінні частини 3 ст.551 ЦК України істотними обставинами можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц. Установлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі [PERSON] належних їйза договором коштів. Пеню за прострочення зобов`язання за період з 21 лютого 2019 року до 21 лютого 2020 року позивач визначив на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, розмір пені більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання і не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Беручи до уваги частину 3статті 551 ЦК України суд вважає вірним зменшити розмір пені до розміру суми відсотків, які були визначені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договорами банківських вкладів з відсотками. Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 100 000 грн за кожним договором банківського вкладу. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства просудові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, але при подачі позову мав би сплатити суму судового збору, що складає 10 510 грн. при задоволенні його вимог в повному обсязі, а саме 40 178 579, 60 грн., проте суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 900 000 грн., що складає 2,4 % від заявлених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 252, 24 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial