Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

\~У березні 2016 року позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить визнати недійсним акцепт пропозицію про укладання угоди про надання споживчого кредиту № 401695573 від 10.02.2016 року. Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 100216-1 від 10.02.2016 року. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 10.02.2016 року між нею та ТОВ «[PERSON] Україна» був укладений договір купівлі-продажу № 100216-1, згідно якого ТОВ «[PERSON] Україна» зобовязався передати у власність Покупцеві комплект косметичної продукції під товарним знаком «Desheli» за ціною 21\~700, 10 грн., а Покупець зобовязався прийняти цей товар згідно Акту приймання передачі товару та сплатити за нього визначену Договором грошову суму. Також зазначила, що між нею та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 401695573 для сплати вартості покупки за договором купівлі-продажу № 100216-1. Так, позивач вважає, що її було введено в оману, так як сума в договорі купівлі-продажу № 100216-1 відрізняється від суми споживчого кредиту та не в повному обсязі ПАТ «Альфа-Банк» ознайомив її з кредитними умовами, в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» проти задоволення позову заперечував. Надав суду письмові заперечення (а.с. 16-19). Пояснив, що перед укладанням угоди про надання споживчого кредиту позивач був ознайомлений зі всіма умовами кредитування, відповідно до «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, угода про надання споживчого кредиту укладено позивачем добровільно, кошти отримані, банком свої зобовязання виконано в повному обсязі, тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. Представник відповідача ТОВ «[PERSON] Україна» у задоволені позовних вимог просив відмовити за необґрунтованістю. Свої доводи виклав у письмових запереченнях (а.с. 47). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно п.п. 1 договору купівлі-продажу № 100216-1, укладеного між Позивачем та ТОВ «[PERSON] Україна», Продавець зобовязується передати у власність Покупцеві комплект косметичної продукції під товарним знаком «Desheli», надалі іменований «Товар», а асортименті та кількості, встановлених Договором, що визначається в переліку №1 (специфікації), а покупець зобовязується прийняти цей товар згідно з Акту приймання передачі товару та сплатити за нього визначену Договором грошову суму. Згідно до положень\~\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно із Специфікацією товару, яка є невід'ємною частиною\~\~договору купівлі-продажу № 100216-1 від 10.02.2016 року, продавець ТОВ «[PERSON] Україна» передає покупцю -\~\~[PERSON] набір косметики\~\~ТМ «Desheli» для обличчя «Diamond Treasures», який складається з дванадцяти найменувань. В матеріалах справи міститься також Акт прийома - передачі товару, який є невід'ємною частиною\~\~до Договору купівлі-продажу № 100216-1 від 10.02.2016 року,\~\~зі змісту якого вбачається, що продавець Передав, а Покупець прийнявтовар в повному обсязі, належної якості та комплектації, що Позивач засвідчила власним підписом. На підставі викладеного, доводи позивача про те, що договір\~\~укладено з суттєвим порушенням вимог Закону, спростовуються зазначеними доказами, з яких вбачається, що продавець надав покупцю документи про належну якість та безпеку товару ( п. 3 Договору купівлі-продажу № 100216-1 від 10.02.2016 року, де стоїть підпис Позивача). Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом, при укладенні договору купівлі-продажу 10.02.2016 року сторони добровільно дійшли згоди щодо істотних умов, про що свідчить текст підписаний обома сторонами договору, щодо ціни, порядку оплати, набуття права власності на продану продукцію покупцем, тощо (п. 4, 5 договору). Також судом встановлено, що 10.02.2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Угоду про надання споживчого кредиту № 401695573 за умовами якого, що є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надав позивачу грошові кошти в сумі 17\~090, 16 грн., а Позивач зобовязалась сплачувати 0,01% річних за користування коштами, використати його за цільовим призначенням: - оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації № 4 401695573 від 10.02.2016 року або листі-гарантії до цього договору від 10.02.2016 у загальній сумі 16\~492, 00 грн., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «[PERSON] Україна», - оплати комісійної винагороди банку за надання кредиту у розмірі, що визначається згідно з умовами п. 8 розділу № 1 кредитного договору шляхом перерахування вказаної суми на рахунок банку № 22062401695573, а також повернути кошти в строк до 11.04.2017 року (п. 1, 2, 3, 4, 5, 8 розділу № 1 кредитного договору). Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошовікошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотною умовою кредитного договору є грошові кошти, які надаються банком позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором. \~Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчиненняправочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Із змісту акцепту пропозиції про укладання угоди про надання споживчого кредиту № 401695573, а саме п. 11, вбачається, що Позивач був ознайомлений банком з основними умовами надання кредиту, про що свідчить його підпис. Про ознайомлення та отримання всієї інформації про умови кредитування свідчить підпис Позивача і на Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що є Додатком № 1 до Угоди про надання споживчого кредиту № 401695573. Наведене свідчить, що Угода про надання споживчого кредиту № 401695573 та додатки до нього, містять всі істотні умови договору, в тому числі й відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можутьперешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Навідміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ПАТ «Альфа-Банк» при укладенні Угоди про надання споживчого кредиту № 401695573 з [PERSON] здійснював нечесну підприємницьку практику та використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг ввів його в оману щодо істотних умов кредитування. За встановлених обставин, оцінивши досліджені безпосередньо докази на належність, допустимість, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо у позові відмовлено, то витрати не стягуються.

Outcome: dismissed