Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача збитків. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06 серпня 2018 року було прийнято громадянина України [PERSON] на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини Лісниківської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини. 03 червня 2019 року під час виконання своїх посадових обов`язків відповідачем було видано [PERSON] листок непрацездатності серії [NUMBER] . 13 вересня 2019 року під час проведення управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області перевірки обґрунтованості видачі (продовження) та правильності оформлення листків непрацездатності серії АДТ №280120,№280113, №280131 на ім`я [PERSON] у Лісниківській амбулаторії загальної практики - сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Центр надання первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» було виявлено порушення чинного законодавства Відповідачем при видачі, зокрема, листка непрацездатності серії АДТ №280120. За результатами вказаної перевірки було складено відповідну довідку. Враховуючи той факт, що страхова виплата за необґрунтоване продовження лікарняного за рахунок коштів Фонду соціального страхування України була здійснена незаконно, Фонду було нанесено збитків в розмірі 10 281,70 грн. Як результат, 22.11.2019 р. Фонд соціального страхування України звернулось до Позивача з претензією вих. №7806-11 про відшкодування 10 281,70 грн. Отримавши вказану претензію, Позивач сплатив на банківський рахунок Фонду зазначену суму. Таким чином, неправомірними діями [PERSON] було завдано збитків Позивачеві в розмірі 10 281,70 грн.. Просили стягнути з [PERSON] на користь Комунального некомерційного підприємства «Центр надання первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради на відшкодування збитків 10 281,70 грн. (десять тисяч двісті вісімдесят одна грн. 70 коп.) та судовий збір. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2020 року відкрито провадження та розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. У встановлений строк заперечення проти такого порядку не надіслали. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками направлено за місце зареєстрованого проживання та отримано ним 11 квітня 2020 року, що підтверджено зворотнім повідомленням. Відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судом встановлено, що 06 серпня 2018 року до Комунального некомерційного підприємства «Центр надання первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» було прийнято громадянина України [PERSON] на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини Лісниківської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини. 03 червня 2019 року під час виконання своїх посадових обов`язків, Відповідачем було видано [PERSON] листок непрацездатності серії АДТ №280120 13 вересня 2019 року під час проведення управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області перевірки обґрунтованості видачі (продовження) та правильності оформлення листків непрацездатності серії АДТ №280120, №280113, №280131 на ім`я [PERSON] у Лісниківській амбулаторії загальної практики - сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Центр надання первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» було виявлено порушення чинного законодавства Відповідачем при видачі, зокрема, листка непрацездатності серії АДТ №280120. За результатами вказаної перевірки було складено відповідну довідку. В ході зазначеної перевірки управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області було виявлено наступні порушення: у корінці листка непрацездатності серії АДТ №280120 підпис в графі «Підпис одержувача» відрізняється від підпису [PERSON] у заяві-клопотання на видачу листка непрацездатності поза постійним місцем проживання від 03.06.2019. У журналі реєстрації листків непрацездатності Лісниківської АЗПСМ видача листка непрацездатності серії АДТ №280120 з періодом звільнення від роботи з 08.07.2019 по 12.07.2019 зареєстрована на ім`я [PERSON] . Відповідно до записів журналу реєстрації листків непрацездатності [PERSON] виданий листок непрацездатності серії [NUMBER] з періодом звільнення від роботи з 03.06.2019 по12.06.2019, у графі «Діагноз заключний або шифр за МКХ-10» зазначений діагноз «Гострий трахеобронхіт», що не відповідає діагнозу, зазначеному в МКАХ«Гіпертоничний криз, Гіпертонічна хвороба П, 2 ст., ризик помірний, кризовий перебіг. Цефалгічний синдром. ІХС: Стенокардія напруження, IIФК, СН II А» Заява-клопотання [PERSON] на видачу листка непрацездатності поза постійним місцем проживання від 03.06.2019 не має реєстраційного номеру. Страховий анамнез лікарем зазначений невірно, відсутня інформація щодо випадків тимчасової непрацездатності за останні 12 місяців, що є порушенням вимог п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189 (надалі - Положення №189)в МКАХ лікарем не описаний анамнез захворювання, що є порушенням вимог п. 5,1.4. Положення №189. Не виконана клініко-діагностична програма надання медичної допомоги пацієнтам з артеріальною гіпертензією, передбачена вимогами Уніфікованого клінічного протоколу первинної, екстреної та вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги «Артеріальна гіпертензія», затвердженого наказом МОЗ України від 24.05.2012 №384 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів із стандартизації медичної допомоги при артеріальній гіпертензії». Лікарем не виконані обов`язкові дії щодо діагностики артеріальної гіпертензії: офтальмоскопія очного дна, лабораторні обстеження (загальний аналіз сечі, загальний аналіз крові, визначення рівня глікемії, креатиніну). Листок непрацездатності оформлений з порушенням вимог п. 3.1. Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом МОЗ України від 03.11.2004 №532/274/136/-ос/1406, а саме: у листку непрацездатності у графі « Назва і місцезнаходження закладу охорони здоров`я» назва та місцезнаходження закладу охорони здоров`я зазначені не повністю, у графі «Місце роботи, назва підприємства, установи, організації» місцезнаходження підприємства записане не повністю. За результатами перевірки управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області зробило висновок, що листок непрацездатності серій [NUMBER] [PERSON] з 03.06.2019 по 07.06.2019 виданий обґрунтовано, продовжений на період з 08.06.2019 по 12.06.2019 без обґрунтування тимчасової непрацездатності, з порушенням в його оформленні. У зв`язку із продовженням лікарняного на період з 08.06.2019 по 12.06.2019 р. Фондом соціального страхування було здійснено страхову виплату , сума, виплачена за рахунок Фонду соціального страхування: 2056,34 грн. х 100% х 5 днів = 10 281,70 грн. Враховуючи той факт, що страхова виплата за необґрунтоване продовження лікарняного за рахунок коштів Фонду соціального страхування України була здійснена незаконно, Фонду було нанесено збитків в розмірі 10 281,70 грн. Як результат, 22.11.2019 р. Фонд соціального страхування України звернулось до Позивача з претензією вих. №7806-11 про відшкодування 10 281,70 грн. Отримавши вказану претензію, Позивач сплатив на банківський рахунок Фонду зазначену суму. Приписами пункту 8.3. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують І тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України від 13.11.2001 І р. №455 (надалі - Інструкція 455), за порушення порядку видачі та заповнення документів, У постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна собі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Відповідно до приписів частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана І неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам | V фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або І юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Правилами пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що в шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної і особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії І останньої були неправомірними. Нормами частини 1 статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична особа І відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Також правилами частини 3 зазначеної статті встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Нормами частини 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності до положень пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6, оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред`явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується суми майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законові встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про що позовні вимоги підлягають задоволеню. Обґрунтовуючи своєрішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved