Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У березні 2020 року Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] ,\~ [INFO] . Позов обґрунтований тим, що відповідач протягом тривалого часу самоусувається від виконання батьківських обов`язків, матеріальним забезпеченням та духовним розвитком дитини відповідач не займається, має заборгованість із сплати аліментів, життям дитини не опікується і не інтересується, бажання спілкуватись з дитиною не проявляє, навчальний заклад дитини не відвідує. Водночас дитина, яка проживає разом з позивачем, через стан свого здоров`я перебуває на диспансерному обліку з діагнозом F90.1, F43.24, F92.8, F81.3, через що потребує особливого ставлення. На думку позивача, той факт, що відповідач, проживаючи окремо від дитини, жодного з покладених на нього обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової та будь-якої іншої участі у житті сина не бере, свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. В підготовчому судовому засіданні представник позивача, адвокат Мельникова А.А., позовні вимоги підтримала. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась. Відповідач та його представник, адвокат Железняк А.В., проти позову заперечували, надавши письмовий відзив з відповідним обґрунтуванням заперечень. Зокрема, у відзиві на позов зазначено, що після розірвання шлюбу між сторонами позивач залишила сина проживати із собою та фактично ізолювала його від відповідача, створюючи істотні перешкоди у спілкуванні з дитиною, а неодноразові прохання відповідача надати можливість спілкуватись із сином позивач ігнорує. Заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у відповідача дійсно існує, але відповідач офіційно працевлаштований, аліменти сплачує як поточні, так і в рахунок погашення заборгованості. Жодного наміру ухилитись від виконання батьківських обов`язків відповідач ніколи не мав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Оріхівської райдержадміністрації Запорізької області, [PERSON] , поклався на розсуд суду. Третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, будучи належним чином повідомлені про час і місце проведення підготовчого судового засідання, явку представника не забезпечила, надавши письмову заяву про розгляд справи без її участі та про покладання на розсуд суду по суті вимог. Під час підготовчого провадження судом в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України, від учасників справи надійшли клопотання про витребування доказів, виклик свідків та неповнолітньої дитини [PERSON] , для заслуховування його думки з приводу позовних вимог. Ухвалою суду від 05.05.2020 року за клопотанням відповідача та його представника були витребувані письмові докази з Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області. Клопотання кожної із сторін про виклик в судове засідання свідків суд також вважає були задоволені. Щодо клопотання представника позивача про заслуховування в судовому засіданні думки неповнолітнього [PERSON] суд, виходячи з того, що дитина перебуває на диспансерному обліку з діагнозом F90.1, F43.24, F92.8, F81.3, дійшов висновку, що участь дитини в судовому засіданні з такого чутливого питання, як позбавлення одного з батьків їх прав щодо дитини, з високою часткою вірогідності буде супроводжуватись нервовим стресом для неї, що може викликати загострення тих чи інших симптомів захворювань та в цілому негативно відбитись на стані здоров`я хлопчика. Ухвалою від 25.05.2020 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду, в судовому засіданні 23.09.2020 року, позивач свої вимоги підтримала та пояснила, що жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною вона не створює, тоді як відповідач ніколи не звертався з проханням поспілкуватись із сином. Фактично дитина свого батька не знає. Представник позивача, адвокат Мельникова А.А., також позовні вимоги підтримала, підкресливши відсутність доказів того, що позивач створює перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною. Відповідач під час судового розгляду наполягав на доводах, викладених у відзиві на позов та пояснив, що після розірвання шлюбу особисті стосунки між ним та позивачем були погані, через що будь-які його спроби налагодити контакт з позивачем та дитиною залишались безрезультатними. Відповідач бажає спілкуватись з дитиною, але це цілком залежить від волі позивача. Представник відповідача, адвокат Железняк А.В., доводи свого довірителя підтримав, посилаючись на те, що доказів ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків позивач не надала, тому що вона сама проти спілкування відповідача з дитиною. Як приклад, представник відповідача послався на те, що позивач, вступивши на військову службу та будучи відправленою для її проходження в зону АТО, не звернулась до відповідача з приводу здійснення догляду за дитиною на період її відсутності, а залишила дитину своїй матері. Представник Служби у справах дітей Оріхівської райдержадміністрації Запорізької області позовні вимоги підтримав, вважаючи, що в діях відповідача вбачаються ознаки ухилення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього вдокимова [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 17.11.2009 року. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого дитина залишилась проживати з позивачем. Вказаним рішенням встановлено, що фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинені сторонами з серпня 2012 року. Іншим Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2013 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти у розмірі ј частки доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 07.10.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 36362,80 грн. та пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 19700,00 грн. Неповнолітній [PERSON] з народження перебуває на диспансерному обліку у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» з діагнозом F90.1, F43.24, F92.8, F81.3, що підтверджується відповідною довідкою від 24.06.2019 року № 629/01-13. Відповідно до цієї довідки, а також за інформацією з Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 Запорізької міської ради Запорізької області від 27.05.2019 року № 01-22/262, ці заклади з питань навчання, виховання та лікування відвідувала позивач із своєю мамою. Відповідач ці установи не відвідував, жодної інформації про обмеження його у доступі до дитини не надходило. Відповідно до Акту обстеження умов проживання дитини від 21.05.2020 року, [PERSON] проживає разом з позивачем, своїми бабусею та дідусею у належних побутових умовах, забезпечений всім необхідним для нормального проживання, навчання та розвитку. В період з 26.10.2017 року по 23.01.2018 року та з 27.01.2018 року по 06.06.2018 року позивач брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою від 22.12.2018 року, виданою командиром військової частини [NUMBER] . Сторонами не заперечувався той факт, що період відсутності позивача дитина перебувала під наглядом матері позивача. До відповідача позивач не зверталась щодо залучення його до участі в догляді за дитиною. \~ \~ \~ \~Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що відповідач багато років не сплачував аліменти, до дитини не приходив, не дзвонив, не цікавився її життям, на день народження не поздоровляв, до школи, де навчається дитина, не приходів. Відносини між позивачем та відповідачем значно погіршились ще під час шлюбу. Водночас допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] (колеги відповідача по роботі) та [PERSON] (дружина відповідача станом на час розгляду справи) надали показання про те, що як зі слів самого відповідача, так і безпосередньо їм відомо, що позивач була проти спілкування з дитиною і відмовляла йому в цьому, коли відповідач звертався. Зокрема, свідок [PERSON] розповів, що був присутній при телефонній розмові відповідача з позивачем, коли відповідач просив дозволу відвідати з [PERSON] театр разом із свідком та його дитиною, але позивач відмовила. Свідок наголошував, що особисто чув відмову через слухавку телефону. Аналогічні показання надала [PERSON] про те, що відповідач в її присутності неодноразово просив позивача надати можливість поспілкуватись з дитиною, для чого дзвонив їй, але отримував лише відмову. При цьому відмова мотивувалась тим, що відповідач не надає позивачу грошей на утримання дитини. Відповідно до висновку Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, затвердженого рішенням вказаному комітету від 15.05.2020 року № 100, відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно його сина [PERSON] . \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з такого. Відповідно до статей\~12,\~\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 СК України\~передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою\~статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі\~статтею 166 СК України\~позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. На підставі наведеного аналізу норм матеріального Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 23.12.2020 року у справі\~№ 522/21914/17 висловився про те, що при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. У цій же постанові КЦС ВС вказав на те, що питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька та його поведінці. Факт заперечення батька проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У зв`язку з цим суд бере до уваги, що під час розгляду цієї справи відповідач зайняв послідовну позицію та твердо заперечував проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на відсутності його вини в тому, що його спілкування з дитиною не відбувається. Тим самим відповідач проявив інтерес до дитини та заінтересованість у збереженні за ним батьківських прав. Суд враховує, що відповідач веде соціально позитивний спосіб життя, працює, будує нову сім`ю, вживає заходів щодо погашення заборгованості зі сплати аліментів, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, шкідливими звичками не зловживає та, як вже було зазначено, бажає мати та реалізовувати батьківські права щодо свого сина. Надані сторонами докази не надають суду підстав для висновку, що в діях відповідач є ознаки саме ухилення від виконання батьківських обов`язків як винуватої поведінки, оскільки як письмові докази, так і пояснення сторін та показання свідків вказують скоріше на існування особистого конфлікту між позивачем та відповідачем, який є перешкодою для налагодження між ними нормального людського контакту взагалі, та з приводу участі відповідача у вихованні дитини зокрема. На наявність такого конфлікту вказує, зокрема, те, що навіть під час розгляду цієї справи сторони свої вимоги та заперечення обґрунтовували не стільки дотриманням інтересів дитини, скільки намаганням переконати суд у неналежному моральному обліку протилежної сторони. Однак сторони повинні враховувати, що моральна відповідальність за відсутність взаєморозуміння у цьому питанні покладається на обидві сторони. Суд констатує, що позивач не надала переконливих доказів на підтвердження того, що для кращого захисту інтересів дитини немає іншого виходу, ніж позбавлення відповідача батьківських прав. За положенням частини шостої\~статі 19 СК України\~суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такий висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав.

Outcome: dismissed