Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 04 квітня 2013 року відповідачем [PERSON] було написано розписку про отримання від позивача грошові кошти у розмірі 100000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 05.03.2013 року 1\~576\~855,60 грн. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені в подальшому сторони мали укласти договір купівлі-продажу автомобіля. При укладенні цього усного договору волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Відповідно до умов розписки [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти у строк до 04 липня 2013 року з обумовленими сторонами відсотками. Строк повернення грошових коштів було подовжено до 04.10.2013 року та в подальшому до 04.02.2014 року. Але грошові кошти і досі не повернуто. Відповідач [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON]. Якщо договір укладався одним із подружжя в інтересах сімї і отримані за цим договором кошти використані для задоволення потреб сімї, обовязок виконання умов договору щодо повернення коштів виникає в обох із подружжя. З огляду на викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22.04.2016 року, в звязку зі зміною курсу долару США, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно 2\~544 000 грн. , судовий збір. Позивач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про явку в судове засідання були повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~\~ Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] складено розписку, згідно якої він взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 100\~000 доларів США (в еквіваленті). Зобовязується повернути 04 липня 2013 року з обумовленими процентами. На розписці міститься відмітка «продовжено строк до 04 жовтня 2013», та «продовжено строк до 04 лютого 2014 року». 05 березня 2015 року [PERSON] направила відповідачам вимогу про виплату заборгованості в сумі 1\~576\~855,60 грн. (еквівалент суми 100\~000 доларів США за курсом НБУ на 05.03.2015 року), в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги (а.с. 7). Вимога направлена цінним листом з описом вкладення (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу України зобовязання має бути виражене в грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до вимог чинного законодавства позивачем розраховано суму, яку ним було позичено відповідачу в іноземній валюті, у національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ, встановленим на 20.04.2016: 1 долар США = 25,44 грн. Всього до стягнення, за розрахунком позивача, належить 2\~544 000 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано та не надано будь-яких заперечень щодо його обґрунтованості, як не надано доказів щодо повернення ним коштів позивачу, тому у суду відсутні підстави не приймати розрахунок позивача. З урахуванням викладеного суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] суми 2\~544 000 грн. Стосовно позовної вимоги про солідарне стягнення боргу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення є адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Разом з тим ні СК, ні інші законодавчі акти не дають підстави для висновку про загальність правила щодо включення до складу спільного майна подружжя боргів. В звязку з чим, на думку суду, борги, що виникли під час шлюбу, можуть розглядатися як частина спільного сумісного майна лише у тих випадках, коли сторонами зобов'язання виступили обидва з подружжя, тобто коли вони обидва уклали договір або договір було укладено хоча б і одним з подружжя, але майно, набуте на його підставі, використане в інтересах сім'ї. Суд звертає увагу, що розписка складена і підписана [PERSON] одноособово. Крім того, у даному спорі позивачем не доведено, що кошти, набуті відповідачем [PERSON] за договором позики, були дійсно використані в інтересах сімї. Надані позивачем до справи довіреності від імені [PERSON], [PERSON] не спростовують зазначеного висновку суду. Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Оскільки у даному випадку ні договором, ні законом не встановлено солідарного обовязку подружжя відповідати за зобовязаннями одного із подружжя, що виникли на підставі договору позики, суд не вбачає законодавчих підстав для задоволення позову в цій частині, а саме про солідарне стягнення боргу з [PERSON] Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з урахуванням тих обставин, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо надання згоди [PERSON] на укладення договору позики, а тому суд вважає, що зобов'язання перед позивачем, які передбачені ст. 1049 ЦК України, виникли лише у відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial