Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 50 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання. На обгрунтування позову послався на те, що 20.03.1972 року був прийнятий на роботу електрослюсарем III розряду на шахту № 1 «Великомостівська». 28.04.1972 року звільнений з роботи у звязку з призовом на військову службу. 18.07.1974 року прийнятий на роботу на дільницю № 2 підземним електрослюсарем III розряду на шахту № 1 «Великомостівська». 04.11.1974 року переведений на посаду підземного електрослюсаря IV розряду. 28.11.1978 року звільнений по переводу на шахту № 10 «Великомостівська». 04.12.1978 року прийнятий по переводу підземним електрослюсарем IV розряду на шахту № 10 «Великомостівська». 01.08.1982 року переведений на посаду підземного електрослюсаря V розряду. 16.02.2002 року звільнений з роботи. Вказує, що у звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоровя, внаслідок чого неодноразово змушений був звертатися за медичною допомогою. Відповідно до довідки серії ЛВА-2 № 006996 від 10.04.2002 року йому вперше встановлено 50% втрати працездатності та III групу інвалідності. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 005020 від 21.03.2003 року позивачу безтерміново встановлено 50% втрати працездатності. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 159927 від 21.03.2003 року позивачу встановлено III групу інвалідності. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, достроковій втраті працездатності, що призвело до неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обовязків. Представник відповідача подала заперечення на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заперечення мотивоване тим, що висновками МСЕК не встановлено наявності стресу, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання і його наслідків, про моральні страждання чи інші негативні вияви стану потерпілого. Вказує на те, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Також зазначає про пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду. Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, посилаючись на обставини, викладені в запереченні на позовну заяву. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом установлено, що протягом 1972 р. - 16.02.2002 р. позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємствах ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією його трудової книжки. У звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач звертався за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до довідки серії ЛВА-2 № 006996 від 10.04.2002 року позивачу вперше встановлено III групу інвалідності та 50% втрати працездатності, з них: 30% - на пневмоконіоз, 20% - на радикулопатію. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 005020 від 21.03.2003 року позивачу безтерміново встановлено 50% втрати працездатності, з яких: 30% - пневмоконіоз, 20% - радикулопатія. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 159927 від 21.03.2003 року позивачу встановлено III групу інвалідності, протипоказана робота в умовах дій пилу, подразнюючих речовин. Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач внаслідок погіршення свого стану здоров'я неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці», який введений в дію з 24.11.1992 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 11 Правил передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (яка була чинною на час виникнення спірних відносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно з розясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція висловлена й Верховним Судом України, зокрема, у постанові № 6-188цс14 від 24.12.2014 року, яка, згідно з ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України,\~є обов'язковою для всіх судів України. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоровя тощо. Ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоровя при виконанні трудових обовязків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних і фізичних страждань, безтермінове встановлення втрати професійної працездатності в обсязі 50%, виникнення труднощів у веденні ним домашнього господарства, тяжкість професійних захворювань, появі у нього кашлю, задишки при незначних фізичних навантаженнях, необхідність лікування, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі постанова ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4). Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10 000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 50 000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних відносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав (п. 16 постанови ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4).

Outcome: partial