Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

У вересні 2013 року Запорізька обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 20.08.2004 року [PERSON], що діяв за дорученням [PERSON], уклав договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу із [PERSON]. Згідно умов зазначеного договору [PERSON] придбала майновий комплекс автостоянки [ADDRESS] , загальною площею 67,9 кв.м., та розташований на земельній ділянці 28788 кв.м. Вважає, що земельна ділянка площею 28788 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві користування позивачу. Тому укладення договору купівлі-продажу порушує права Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів як законного землекористувача. Вказує, що договір купівлі-продажу від 20.08.2004 року є правочином, який порушує публічний порядок, а тому є нікчемним. Позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу та внесені до нього зміни. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Пояснили, що позивачу стало відомо про існування договору після звернення [PERSON] із позовом до суду 02.12.2011 року. Вважають, що строки позовної давності пропущені не були. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку із доглядом за новонародженою дитиною. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в письмовому запереченні. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] заперечив проти позовних вимог, вважає, що договір був укладений без будь-яких порушень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак від нього надійшли до суду дві заяви, які є протилежними за своїм змістом. 19.11.2013 року до суду надійшла заява, в якій [PERSON] повністю визнав позовні вимоги. 28.11.2013 року від [PERSON] надійшла до суду заява, в якій він заперечив проти задоволення позову, та повідомив про те, що не направляв до суду заяв про визнання позову. У зв'язку із неявкою відповідача в судове засідання особисто, суд був позбавлений можливості перевірити справжню позицію [PERSON], а тому направлені поштою заяви до уваги не приймає. Представник третьої особи обслуговуючого кооперативу «Дніпро» Пазенко М.О. підтримав позовні вимоги позивача, просив позов задовольнити. Представник третьої особи ТОВ «ЗМБТІ» в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, та прийшов до наступних висновків. На підставі рішення господарського суду Запорізькій області від 13.07.2001 року, право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS], до складу якого ввійшла будівля контрольно-пропускного пункту, допоміжні споруди -вбиральня, огорожа (металева сітка), зливна яма, естакада, замощення визнано за Запорізьким міським об'єднанням учасників дорожнього руху м. Запоріжжя (а.с. 61). 18.07.2002 року між Запорізьким міським об'єднанням учасників дорожнього руху та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу автостоянки [ADDRESS], розташований на земельній ділянці 28788 кв. м. до складу якого ввійшла будівля контрольно- пропускного пункту, допоміжні споруди -вбиральня, огорожа (металева сітка), зливна яма, естакада, замощення (а.с. 63). 20.02.2004 року [PERSON] продав зазначений комплекс [PERSON] (а.с. 67). 20.08.2004 року [PERSON], що діяв за дорученням [PERSON], уклав договір купівлі-продажу зазначеного комплексу своїй доньці [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON], а потім [PERSON]). Згідно умов зазначеного договору [PERSON] придбала майновий комплекс автостоянки [ADDRESS] , загальною площею 67,9 кв.м., та розташований на земельній ділянці 28788 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані контрольно-пропускний пункт А., вбиральня В, паркан І, ворота 449,хвіртка 450, естакада ІІІ, ворота 454, замощення ІV, площею 15210 кв.м., зливна яма ІІ, замощення V, площею 3660 кв.м. (а.с. 183). Суду надано договір, із внесеними до нього виправленнями, відповідно яких предметом договору є - цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS], розміром 28.788 кв.м., який складається з: контрольно-пропускного пункту літ. А - загальною площею 67,9 кв.м., вбиральні літ. В, паркану -І, воріт інв. № 449, 451, 454, хвіртки інв. № 450, естакади -II, замощення - IV площею 15.210 кв.м, замощення - III площею 3,660 кв.м. (а.с. 68). Судом були допитані за їх згодою в якості свідків представник відповідача [PERSON], та голова Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що у нього відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку. [PERSON] суду пояснив, що він є головою Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів з 2005 року. Державний акт на право користування земельною ділянкою вперше побачив у 2010 році. Його організація не сплачує податок за користування землею. Запорізька обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів вказує, що про існування договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року позивачу стало відомо 02.12.2011 року, тому вважає що строки позовної давності пропущені не були. Представник відповідача [PERSON] вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду. Суду надано копію позовної заяви Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, обслуговуючого кооперативу «Дніпро» до [PERSON], в якій позивачі просили суд визнати договір купівлі-продажу від 20.08.2004 року недійсним (а.с. 100-102). Дана позовна заява датована 17.05.2010 року і подана до суду як зустрічна. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2010 року позов залишений без руху(а.с. 73). В судовому засіданні представники позивача, та допитаний в якості свідка [PERSON] заперечили проти подання даного позову до суду, однак будь-яких доказів в підтвердження заперечень суду не надали. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, але представник відповідача в запереченні вказав, що не заявляє клопотання про застосування строку позовної давності, просить відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог. Тому суд не може відмовити у позові на цій підставі і вирішує спір, який виник між сторонами, по суті. Право власності на цілісний майновий комплекс при укладенні оспорюваного договору від 20.08.2004 року було підтверджено попереднім договором, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 12.08.2004 року № 4426344. В цьому Витягу було зазначено площу земельної ділянки: 28788 кв.м. Таким чином, інформацію щодо розміру земельної ділянки, на якій знаходився відчужений цілісний майновий комплекс, було зазначено в договорі купівлі-продажу від 20.08.2004 року відповідно до даних, зазначених в договорі купівлі-продажу від 20.02.2004 року, та на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ОП «ЗМБТІ». Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, в редакції, яка діяла на момент укладення правочину (далі - Інструкція), затверджено загальні правила посвідчення правочинів про відчуження житлового будинку, садиби, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Так, згідно з п. 61 Інструкції При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Оскільки предметом договору купівлі-продажу був цілісний майновий комплекс, а не земельна ділянка, нотаріусу було надано [PERSON] в якості правовстановлюючого документу договір купівлі-продажу від 20.02.2004 року та витяг про державну реєстрацію прав на майно. Відповідно до п. 64 Інструкції, якщо з поданих нотаріусу документів випливає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно збудоване (або будується) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку та іншого нерухомого майна. Проте з матеріалів справи вбачається, що нотаріусом не було відмовлено в посвідченні договору. Згідно з п.72 Інструкції при посвідченні правочинів про перехід права власності на житловий будинок, будівлю або споруду нотаріус роз'яснює сторонам зміст статті 377 ЦК України щодо переходу права власності або права користування на земельну ділянку (її частину), на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, в тій редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до пп. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Враховуючи, що [PERSON] не було оформлено право власності на земельну ділянку, наступний правочин щодо купівлі - продажу [PERSON] цілісного майнового комплексу, містив аналогічну інформацію щодо розміру земельної ділянки, на якій розташовано цілісний майновий комплекс згідно інформації, наданої Орендним підприємством «ЗМБТІ», а саме: 28788 кв.м. Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року [PERSON] правомірно набула право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS], та відповідно право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, та яка, необхідна для його обслуговування. Матеріалами справи встановлено, що зазначена земельна ділянка використовується [PERSON] для розташування цілісного майнового комплексу автостоянки [ADDRESS], що підтверджується довідкою, виданою управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області від 02.12.2010 року (а.с. 74). При цьому необхідно зазначити, що на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 13.07.2001 року за Запорізьким міським об'єднанням учасників дорожнього руху м. Запоріжжя ОП «ЗМБТІ» було зареєстровано право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS], та видане відповідне реєстраційне посвідчення (а.с. 59) та довідку-характеристику СА №010034, в якій вказано, що цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 28788 кв.м. (а.с. 60). Після цього право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS] переходило до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2002 року (а.с. 63) , потім до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2004 року (а.с. 67), і після цього до відповідача по справі [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.08.2004 року (а.с. 68). В усіх вказаних судом правочинах площа земельної ділянки, на якій розташований цілісний майновий комплекс автостоянки [ADDRESS], вказана у розмірі 28788 кв.м. Відомостей про те, що рішення господарського суду Запорізької області від 13.07.2001 року скасовано, або договори купівлі-продажу, за якими відчужувалось право власності на цілісний майновий комплекс, визнані недійсними, суду не надано. Позивач вважає, що при укладенні договору було порушено його право користування земельною ділянкою, а тому договір є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач визначив порушення правочином публічного порядку. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. В пункті 18 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі ППВСУ №9) Верховний Суд України роз'яснив, що є правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Запорізька обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів обґрунтовує свою позицію тим, що правочин був спрямований на пошкодження майна юридичної особи, та незаконне заволодіння ним, при цьому під майном має на увазі земельну ділянку площею 28788 кв.м., на якій розташована автостоянка. Позивачем не надано суду жодного доказу, який дає підстави кваліфікувати договір купівлі-продажу від 20.08.2004 року як такий, що порушує публічний порядок, оскільки матеріали справи не містять доказів, що під час відчуження цілісного майнового комплексу наміри відповідачів були спрямовані на порушення конституційних прав позивача або незаконне заволодіння його майном. Відсутні також докази, що підтверджують вину відповідачів в порушенні публічного порядку. Таким чином, відсутні докази, що свідчать про вчинення відповідачами правочину, що порушують публічний порядок. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А згідно ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. В пунктах 4,5 ППВСУ №9 вказано, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Позивачем вказується на нікчемність договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року, але позовні вимоги полягають у визнанні його недійсним. При цьому позивач в своїх вимогах не просить визнати правочин нікчемним або застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Жодних підстав недійсності договору позивач не вказує. В ході розгляду справи підстав вважати правочин нікчемним встановлено не було, тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed