Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У березні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітнього [PERSON] втратившими право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та зобов'язання Святошинського РВ ГУ ДМС України в м.Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що він - позивач є власником будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування укладеного 04 жовтня 2012 р. В жовтні 2017 р. позивачу стало відомо, що в належному йому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON]. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідачі є родичами попереднього власника будинку, однак будучи зареєстрованими в даному будинку ніколи не проживали, фактичне їх місце проживання позивачу не відоме, тому вирішити питання щодо зняття їх з реєстраційного обліку в добровільному порядку не є можливим. З часу коли позивачем набуто право власності на вказаний будинок, відповідачі в ньому не проживали, жодних їх речей в будинку немає, жодних витрат по утриманню будинку відповідачі не несуть. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України, ст.156 ЖК України просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подавалось. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі відповідача. Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що представники позивача не заперечували щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, в судовому засіданні щодо задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи Святошинського РВ ГУ ДМС України в м.Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в відсутності вказаного представника. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до належним чином зареєстрованого договору дарування житлового будинку від 04.10.2012 р. [PERSON] подарував належний йому будинок [ADDRESS] позивачу [PERSON], а останній прийняв в дар даний житловий будинок (а.с. 6-8). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м.Києва в буд. [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] з 17.07.2000 р. та неповнолітній [PERSON] з 03.10.2016 р. (а.с. 9). Відповідно до актів обстеження буд. [ADDRESS] від 17.09.2018 р., 10.08.2018 р., 18.07.2018 р. затверджених заступником начальника КП «ККОЖФ Святошинського району м.Києва» встановлено що відповідачі в вказаному будинку зі слів сусідів в даному будинку не проживали та не проживають ( а.с. 41-43). Допитана в якості свідка [PERSON] вказувала суду на те, що вона є колишнім власником даного домоволодіння, яке успадкувала після своєї матері в 2008 р., в подальшому вона відчужила вказаний будинок [PERSON] який потім його подарував позивачу, знає, що [PERSON] є її племінницею, в даному будинку ще на той час коли ним володіла вона остання ніколи не проживала та речей її в будинку не було. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] вказував суду на те, що він колишній власник домоволодіння [ADDRESS], саме він в 2012 р. подарував його позивачу, зазначав, що на час коли будинком володів він відповідачка була зареєстрована в даному будинку, однак ніколи не проживала в ньому, жодних її речей в будинку немає. У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Щодо визнання таким, що втратив право користування жилим приміщення неповнолітнього [PERSON] слід зазначити наступне. З точки зору ч.ч. 4,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення. Відповідно до ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень. Однак, в судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] 2016 р.н. в домоволодіння [ADDRESS] ніколи не вселявся та в ньому не проживав. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини які свідчать про відсутність відповідачів за місцем реєстрації тривалий час і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що є правовою підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та задоволенню позовних вимог у повному обсязі. Щодо вимог до Святошинського РВ ГУ ДМС України в м.Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, суд враховуючи вищевказані обставини вважає вказані вимоги не обґрунтованими та такими, що заявлені передчасно, тому вважає доцільним в задоволенні вимог в даній частині відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial