Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з таким позовом в якому вказували, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 16 листопада 1993 року за №282 попереднім власникам будинку ([PERSON], [PERSON].) та сторонній особі ([PERSON].) було передано в спільну власність земельну ділянку площею 1 081 кв.м., розташовану по [ADDRESS] призначену для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення 11 лютого 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано державний акт, реєстр. [NUMBER]. Крім цього на підставі рішення 14 грудня 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано ще один державний акт, реєстр. [NUMBER]. Проте земельна ділянка передана у власність з численними порушеннями, а саме не тільки співвласникам житлового будинку, а й сторонній особі, яка на час передачі не мала жодного відношення до нього та з перевищенням встановленої законом площі, а також без виготовлення документації з землеустрою. Також з невідомої причини власникам ділянки було видано одразу два державні акти з різними датами видачі, прізвищами співвласників (в тому числі не зазначеними в рішенні), площею ділянки, яка не відповідає площі, зазначеній в рішенні (0,1000 га.). Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючих документів на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили про часткове скасування оскаржуваного рішення №282 від 16 листопада 1993 року, а також про визнання недійсними виданих на його підставі правовстановлюючих документів - державних актів на право приватної власності на землю від 11 лютого 1994 року [NUMBER] та від 14 грудня 1994 року [NUMBER]. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі в судове засідання не з'вилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишила на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі вказаних осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 16 листопада 1993 року за №282 попереднім власникам будинку ([PERSON], [PERSON].) та сторонній особі ([PERSON].) було передано в спільну власність земельну ділянку площею 1 081 кв.м., розташовану по [ADDRESS] призначену для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення 11 лютого 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано державний акт, реєстр. [NUMBER]. Крім цього на підставі рішення 14 грудня 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано ще один державний акт, реєстр. [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Проте земельна ділянка передана у власність з численними порушеннями, а саме не тільки співвласникам житлового будинку, а й сторонній особі, яка на час передачі не мала жодного відношення до нього та з перевищенням встановленої законом площі. Доводи щодо передачі ділянки у власність без виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державних актів (які порушують права позивачів) відповідачем. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки. За встановлених обставин та враховуючи видачу на підставі одного рішення одразу двох державних актів з різними датами видачі, прізвищами співвласників (в тому числі не зазначеними в рішенні) та площею ділянки, яка не відповідає площі, зазначеній в рішенні (0,1000 га.) вказані акти також не можуть бути визнані такими, що відповідають вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягають визнанню недійсними.

Outcome: approved