Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження із заявою про видачу обмежувального припису стосовно свого брата [PERSON] , яким просила визначити наступні обмежувальні заходи: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] . Свої вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що за адресою: [ADDRESS] вона проживає разом з батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] . Заявник вказує, що її брат [PERSON] зловживає спиртними напоями, із - за цього він роздратований, збуджений, влаштовує сварки із заявником та батьками, при цьому ображає їх нецензурною лайкою, а також застосовує фізичне насильство. [PERSON] зазначає, що внаслідок протиправної поведінки [PERSON] двічі притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ч. 1 ст. 173 та ч. 2 ст. 173 КУпАП. Але всі ці заходи не мали належного впливу на [PERSON] , який продовжує зловживати спиртними напоями, влаштовувати вдома сварки, застосовуючи при цьому психологічне і фізичне насильство. Тому заявник звернулась до суду. Заявник в судовому засідання вимоги підтримала та просила задовольнити. [PERSON] до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Статтею 1 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року по справі № 756/2072/18. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось заявником, що [PERSON] є братом [PERSON] , а також співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , у якій і проживає. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , заявник обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що останній зловживає спиртними напоями, із - за цього він роздратований, збуджений, влаштовує сварки із заявником та батьками, ображає їх нецензурною лайкою, а також застосовує фізичне насильство. У підтвердження фактів викладених у заяві заявник долучила роздруківки постанов Оболонського районного суду місті Києва без ідентифікації особи. Таким чином, із доданих постанов не вбачається, що саме [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності, що саме він вчиняв психологічне насильство відносно заявника, оскільки в постановах не відображено будь-яких ідентифікуючих даних, а тільки вказано «ОСОБА». Отже, вказані постанови у такому вигляді не можуть бути належним доказом на підтвердження продовження, або ж чинення домашнього насильства. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Outcome: dismissed