Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем є власниками квартири [ADDRESS]. У згаданій квартирі також зареєстроване їх місце проживання. Оскільки відповідач не проживає без поважних причин у квартирі [ADDRESS] більше року, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні згаданою квартирою шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є матір'ю відповідача у справі [PERSON] (а. с. 33, 34). [PERSON] та її син [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а. с. 31-32). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] покликалась на норми ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, та стверджувала, що її син [PERSON] у 1997 році виїхав на постійне місце проживання до Йорданського Хашимітського Королівства та не мешкає у квартирі [ADDRESS] понад двадцять років. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до норми ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та її сина [PERSON], в силу вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України відповідач не втратив право власності на вказану квартиру. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позаяк положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц).

Outcome: dismissed