Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому прохає визнати недійсним заповіт, складений на користь [PERSON] у жовтні 2010 року. Одночасно позивач прохає визнати за нею, як спадкоємцем першої черги за законом, право власності на квартиру [ADDRESS]. В прохальній частині позовної заяви позивачкою невірно зазначено прізвище свого померлого батька - [PERSON], замість [PERSON], проте предметом судового розгляду у цій справі було визнання недійсним заповіту саме [PERSON], тому суд вважає, що зазначений недолік позовної заяви в судовому засіданні було усунуто (а.с.5). Заявлені вимоги позивачем вмотивовані тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON] Звернувшись до нотаріальної контори після смерті батька, позивач дізналась про те, що за життя її батько склав заповіт на користь відповідача, яка є чужою людиною. Зважаючи на те, що заповідач зловживав алкогольними напоями і під час оформлення заповіту міг знаходитись у стані сп'яніння або під впливом тиску, не усвідомлював значення своїх дій та не міг повноцінно керувати ними, позивач прохає визнати заповіт недійсним та визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Гузь Т.О. заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю. Відповідач [PERSON] пояснила, що у 2008 році вони з померлим уклали шлюб, а у 2010 році, тобто задовго до дня смерті, останній склав на її користь заповіт. Останній час [PERSON] тяжко хворів і догляд за ним здійснювався лише нею. Деколи позивачка спілкувалася із своїм батьком і тільки по телефону, турботи за пристарілим батьком не проявляла. Будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, приватний нотаріус Скрит Л.Г. (третя особа) в судове засідання не з'явилась, звернувшись із клопотанням про розгляд справи за її відсутності. Вирішення спору залишила на розсуд. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено наступне. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть (актовий запис №90 від 27.02.2016 року складений ВДРЦС Комсомольського МУЮ). Згідно з приєднаними до справи копіями свідоцтв про народження, зміну імені та шлюб (а.с.9-12) позивач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] Відповідно до наданої копії свідоцтва про шлюб (а.с.46) 22.08.2008 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], що був зареєстрований у Відділі РАЦС Комсомольського МУЮ, за актовим записом №240. За повідомленням Комсомольської державної нотаріальної контори, 18.09.2010 року приватним нотаріусом Красильниковою О.В. було посвідчено заповіт [PERSON] Вказані обставини підтверджуються відповідними Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с.27,28). Згідно із зазначеним заповітом, [PERSON] заповів все своє майно належне йому на день смерті своїй дружині - [PERSON] (а.с.68). Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] показала, що коли їй було п'ятнадцять років (в 1999 році) її батько [PERSON] зловживав алкогольними напоями та пішов із сім'ї. Протягом 2006 - 2013 років [PERSON] проживала в Республіці Кіпр та спілкувалася з батьком по телефону. Коли повернулася до України, вона продовжувала спілкування з [PERSON] за допомогою телефону. Останній обіцяв після смерті залишити їй належне йому майно, в тому числі квартиру. [PERSON] заявила, що у нею із батьком були «добрі, довірливі» відносини, проте він не повідомляв їй, що уклав шлюб із [PERSON] та склав на її користь заповіт. Свої сумніви щодо добровільності заповіту [PERSON] пояснила тим, що в 1999 році її батько зловживав алкогольними напоями і тому вона припускає, що 18 вересня 2010 року, під час складення заповіту, він міг знаходитися в стані алкогольного сп'яніння і тому не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, оглянувши в судовому засіданні копію оскарженого заповіту, позивачка [PERSON] припустила, що почерк, яким виконано рукописний текст у заповіти не дуже схожий із зразком почерку [PERSON] в записній книжці останнього, яку він залишив вдома після розлучення в 1999 році. Розглянувши справу в межах заявлених вимог та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України, також судом взято до уваги роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, відповідно до положень ст.ст.1216,1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. Загальні вимоги до форми заповіту та його посвідчення обумовлені главою 85 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). Згідно із ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Виходячи з роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягаючи на задоволенні позову позивачем та її представником Гузь Т.О. не надано суду жодного доказу та підтвердження наявності підстав, з якими Закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Всі їх доводи, в тому числі щодо зловживання померлим алкогольними напоями, вчинення заповіту під впливом тиску, не усвідомлювання останнім значення своїх дій, ґрунтуються виключно на припущеннях позивачки, які вона зробила лише з того, що [PERSON] нібито обіцяв після смерті залишити їй своє майно. Будь-яких доказів на підтвердження наявності сумнівів у психічному здоров'ї спадкодавця суду, в тому числі перебування його на обліку у лікаря-наркогола та лікаря-психіатра надано не було. Згідно з приєднаною до справи виробничою характеристикою [PERSON], останній з 01.10.2007 року по 11.01.2016 року працював на ТОВ «Феррострой», де зарекомендував себе з позитивної сторони, порушень трудової дисципліни, в тому числі щодо вживання алкогольних напоїв, не допускав, в колективі підтримував дружні відносини. Наявність у померлого постійного місця працевлаштування, де він працював майже до дня смерті, може свідчити лише про той факт, що останній перебував у такому стані, коли розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Тим більш, що в судовому засіданні позивач підтвердила ту обставину, що останнім часом спілкувалась із батьком виключно шляхом телефонних розмов, і навіть не була обізнана про його одруження з відповідачкою та про його хворобу, від якої він і помер. Допитані за клопотання позивачки в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали в суді, що раніше разом із [PERSON] неодноразово вживали алкогольні напої і в цей час останній розповідав, що в нього є дочка, якій він бажає залишити своє майно. [PERSON] не був людиною, яка підпадає під сторонній вплив, а в стані алкогольного сп'яніння міг везти себе навіть агресивно. Оцінивши показання зазначених свідків позивача в сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку про хибність доводів адвоката Гузь Т.О. про те, що [PERSON] та [PERSON] підтверджують обставини, якими обґрунтовується позов, тому не приймає їх до уваги. Підстав для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, як на цьому наполягала адвокат Гузь Т.О., судом не встановлено. Свідок [PERSON] показала в суді, що вона являється дружиною брата покійного [PERSON] Після того, як у 2008 році останній одружився із [PERSON], він перестав зловживати алкоголем. В грудні 2015 року, під час спільного відпочинку, [PERSON] повідомляв присутнім про заповіт на користь своєї дружини. В ході судового розгляду представник позивачки - адвокат Гузь Т.А., в обґрунтування позову, висловлювала припущення про те, що [PERSON] міг не бути присутнім під час посвідчення заповіту, проте ці твердження спростовуються самим текстом заповіту, складеним за присутності нотаріуса (а.с.42). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed