Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та індексу інфляції. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.12.2010 року, на підставі договору займу, позивач зайняв відповідачу 320000 грн., на строк до 30.12.2011 року. Того ж дня грошові кошти в обумовленій сумі передані відповідачеві за актом прийому-передачі. Згодом, у лютому 2015 року, відповідач додатково позичив у позивача 180000 грн., визнавши, що загальна сума його боргу становить 500000 грн. та пообіцявши повернути вказану (загальну) суму у листопаді 2015 року. При цьому, у лютому 2017 року повернув лише 300 доларів США (еквівалентне на той час 8091,00 грн.), а у березні 2018 року 7000 грн., при цьому написав розписку від 10.03.2018 року, за якою підтвердив наявність боргу перед позивачем у сумі 500000 грн., погашення його частково у розмірі 300 доларів США та 7000 грн., а також зобов`язався залишок за боргом остаточно повернути у жовтні 2018 року. Проте, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором займу в розмірі 484909 грн., 3 % річних в сумі 6496,00 гривень, індекс інфляційні у розмірі 6788,73 грн., а всього 498193,73 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ДН №001993 від 05.03.2019 року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовільнити у повному обсязі. Додатково зазначили, що договір займу укладався з відповідачем у письмовій формі з дотриманням установленого законом порядку, при його підписанні також була присутня дружина [PERSON] . Грошові кошти передавались в присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з визначених у позові обставин, саме на прохання [PERSON] , сторони за взаємною згодою в письмові формі змінили суттєву умову договору про суму позики та строк її повернення, про що відповідачем 10.03.2018 року власноруч складено розписку, яка до теперішнього часу знаходиться у позивача, що додаткового свідчить неповернення останнім боргу. Наявність боргу, до подання позову до суду, відповідачем визнавалась у повному обсязі, на підтвердження чого суду надано роздруківку спілкування позивача з відповідачем у месенджері WhatsApp. Позиція відповідача щодо оспорювання його підписів у договорі займу свідчить лише про намагання останнього уникнути повернення грошових коштів в цілому. Оскільки згідно останньої домовленості (розписки) відповідач повинен був повернути борг у жовтні 2018 року, перебіг позовної давності визначають саме з 01.11.2018 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, неодноразово подавав клопотання про перенесення слухання справи посилаючись на невизнання позовних вимог у повному обсязі, наміру особисто та через свого представника приймати участь у слуханні справи, проте через проживання у Російській Федерації, а згодом перенесеного захворювання на короновірусну інфекцію, у судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 31.05.2019 року та ордеру серії ДН №0007695 від 11.06.2019 року, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилався на те, що [PERSON] грошових коштів від [PERSON] , ані 30.12.2010 року у сумі 320000 грн., ані у 2015 року у сумі 180000 грн., не отримував, у 2015 році взагалі на території України не перебував, жодного документу щодо отримання 180000 грн. не підписував. Зауважив, що достовірність договору позики та акту приймання-передачі як докази викликають сумніви, в договорі відсутня преамбула, відтак не зрозуміло хто з ким уклав договір. При цьому, [PERSON] ані договір, ані акт приймання-передачі грошей не підписував, на думку останнього, копія його підпису накладена на виготовлені копії договору та акту, у зв`язку з чим виступав ініціатором призначення судової почеркознавчої експертизи. Розписка ж від 10.03.2018 року не пов`язана з предметом позову (займом грошових коштів) та надавалась [PERSON] стосовно іншої господарської діяльності, яка проводилась спільно сторонами. Крім того з вказаної розписки не вбачається самого факту отримання останнім в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми. Згодом, позиція щодо отримання грошових коштів за договором займу від 30.12.2010 року була змінена, представником відповідача зазначено про відсутність будь-якої додаткової угоди до вищевказаного договору, відтак просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності за вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 08.12.2021 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, яка залишилась не проведеною через неодноразову неявку відповідача [PERSON] для надання експериментальних зразків почерку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що в його присутності 30.12.2010 року [PERSON] передав [PERSON] (під розвиток бізнесу) 320000 грн., про останній надав розписку. Чи повернув він борг свідкові не відомо, оскільки не спілкується з останнім більше п`яти років. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] дала аналогічні пояснення. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Частина 1,2 ст.207 ЦК України наголошує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, яким обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороно. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що 30.12.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий Договір грошового займу на суму 320000 грн. (далі за текстом - Договір). Вищевказана сума була передана відповідачу того ж дня, що підтверджується актом прийому-передачі, підписаним ним особисто. За Договором відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 30.12.2011 року. Позивач вказав, що на початку 2015 року [PERSON] попросив додатково до вказаної суми боргу позичити ще 180 000грн., та таким чином загальна сума боргу стане складати 500 000грн., які пообіцяв повернути у березні 2018року. Таким чином, 10.03.2018 року відповідачем особисто складено та передано позивачеві розписку, за якою останній зазначає про сплату у 2017 році - 300 доларів США та 10.03.2018 року- 7000 грн., в рахунок погашення боргу перед позивачем в розмірі 500 000 грн., які зобов`язується повернути до жовтня 2018 року. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.ст.1046,1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріального посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст.545 ЦПК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він дає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Разом з тим, зобов`язання відповідачем не виконано й на момент прийняття судом рішення, оскільки розписка надана [PERSON] , знаходиться у позивача та представлена суду. Таким чином, написана власноручно боржником розписка зобов`язує суд стягнути з боржника вказану у такій розписці суму. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В ході судового слідства встановлено, що відповідач у встановлений розпискою строк грошові кошти не повернув. Статтею 530 ЦК України встановлено, що, якщо в зобов`язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. За положеннями ч.3 ст.100 ЦПК України, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. З аналізу положень ст.ст.76, 79, 95, 100 ЦПК України учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічна правова позиція викладена постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 року у справі № 922/51/20. Досліджена у судовому засіданні роздруківка спілкування позивача з відповідачем у месенджері WhatsApp за період з 06.12.2016 року по 19.02.2019 року, яка визнана судом належним та допустимим доказом, підтверджує визнання [PERSON] наявної заборгованості перед [PERSON] та неодноразову обіцянку повернути грошові кошти найближчим часом. Щодо застосування наслідків строку позовної давності за вимогами про стягнення з [PERSON] суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку його виконання. У даному випадку у борговій розписці від 10.03.2018 року сторонами визначено термін виконання зобов`язання з повернення суми боргу - до жовтня 2018 року, до суду позивач звернувся у березні 2019 року, відтак позовні вимоги заявлені в межах позовної давності. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе зобов`язання за договором займу від 30.12.2010 року та розпискою від 10.03.2018 року, якою сторони за взаємною згодою в письмові формі змінили суттєву умову вищевказаного договору про суму позики та строк її повернення, на вимогу позикодавця повинен сплатити останньому залишок боргу у розмірі 484909 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних та індексу інфляції в порядку ст.625 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що при розрахунку кількості днів прострочення позивачем вірно за основу береться початок періоду прострочення виконання зобов`язання, тобто з 01.11.2018 року, оскільки перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, тому за прострочення вказаного грошового зобов`язання за період з 01.01.2020 року по 14.03.2019 року (дата звернення до суду) сума 3% річних становить 5300,79 грн. (484909,00 грн. боргу х 133 дні прострочення х 3% : 365). Відповідно до позовної вимоги щодо стягнення індексу інфляції убачається, що позивач просить стягнути його лише за листопад 2018 року у сумі 6788,73 грн. (484909,00 грн. боргу х 101,4 індекс інфляції : 100% - 484909,00 грн. боргу). Враховуючи принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду, тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог, а відтак вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і не повинен виходити за межі цих вимог. Провівши відповідний розрахунок суми, яка підлягає стягненню, враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач, отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов`язання у строки визначені борговою розпискою, з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних - 5300,79 грн. та індекс інфляції - 6788,73 грн. У відповідності до ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України арешт накладений ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.03.2019 року продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 4981,94 грн., то у порядку передбаченому ст.141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 4969,98 грн.

Outcome: partial