Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 13 вересня 2016 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 6500 грн., про що відповідач власноручно написав розписку. Відповідач зобов'язався повернути вищевказану суму позивачу до 22 вересня 2016 року, однак, грошові кошти не повернув. Позивач неодноразово звертався до [PERSON], проте останній посилався на те, що поверне кошти пізніше, а згодом, зовсім припинив спілкування. За таких обставин, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь борг у розмірі 6500 грн. Також, позивач просить стягнути інфляційні в сумі 1157,65 грн., 3 % річних від суми боргу у розмірі 186 грн. Крім того, позивач зазначає, що так як він не має юридичної освіти, то для написання даного позову звертався до адвоката за послуги якого сплатив 500 грн., які також просить стягнути із відповідача на свою користь. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку судового засідання подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Одночасно просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням цієї статті. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно даних розписки від 13 вересня 2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 6500 грн. та зобов'язався повернути вказану суму до 22 вересня 2016 року. Із матеріалів справи вбачається, що зобов'язання відповідача за вищевказаною розпискою не виконано. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов'язанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на викладене, вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено усний договір позики, підтвердженням якого є розписка від 13 вересня 2016 року, зобов'язання за яким відповідачем не виконано, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Врахувавши вищевказані норми чинного законодавства та взявши до уваги розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 186 грн. та інфляційні у розмірі 1157,65 грн. також підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, із матеріалів справи вбачається, що 05.09.2017 р. між адвокатом Шкира Ю.Г. та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги. У вказаному Договорі міститься орієнтовний перелік послуг погоджений сторонами. Також, визначено вартість за надання послуг, розмір яких складає 500 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (надалі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права поза судовим засіданням, не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Зокрема, у позові зазначено, що правова допомога, надана позивачу, полягала у складанні позовної заяви, однак на підтвердження вказаного не надано доказів (акти виконаних робіт, розрахунку), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги. Відсутність таких доказів не дає можливість перевірити правильність розміру, який сплачено за надану правову допомогу. Суд критично оцінює наданий позивачем товарний чек від 05.09.2017 р., оскільки із нього не вбачається: рік, місяць, число, місце та час початку і закінчення вчинення адвоката окремої процесуальної дії поза судовим засіданням. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України, докази на підтвердження як факту оплати правової допомоги такі факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необгрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: partial