Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] в якому просив встановити факт прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті 05.07.1998 його матері [PERSON], шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спадкового майна домоволодіння за адресою м. Носівка Чернігівської області вул. Ювілейна,30. 18.01.2016 позивач подав заяву в якій просив його позовні вимоги про визнання права власності залишити без розгляду (а.с.65). Цього ж дня Носівським районним судом постановлено ухвалу про задоволення заяви та залишення позову в цій частині без розгляду. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2016 року встановлено факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], померлої 05 липня 1998 року, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном по вул. Ювілейна, 30 в м. Носівка . В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Так, судом, на думку заявника, помилково не взято до уваги показання свідків, які стверджували, що позивач за рік до смерті матері переїхав на інше місце проживання, а фактично з матірю проживала відповідач. Також, не взято до уваги, що паркан, що огороджує домоволодіння, подарований позивачем відповідачу на день народження. На думку заявника, суд помилково робить висновок, що проведення будівельних робіт в будинку померлої матері є фактично вступом в управління та володіння спадковим майном у розумінні ст.549 ЦК УРСР 1963 року. Судом не взято до уваги положення ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року, п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, діючої на час відкриття спадщини (затв.Наказом МУЮ № 18/5 від 18.06.1994 року), лист ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Судом не надано належної оцінки доказам по справі, що стосуються того, що весь час, а саме з дня відкриття спадщини 05.07.1998 року спірним будинком володіє відповідач [PERSON] У позивача з 1995 року був власний будинок, а тому фактично спадщину прийняла [PERSON] і за останні 18 років жодного разу не виникало питання про спадок між позивачем та відповідачем. Позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про управління спірним будинком. Крім того, судом не зясовано, що саме є спадковим майном, чи належав спірний будинок спадкоємцеві взагалі (в матеріалах справи не міститься жодних прововстанвлюючих документів на будинок). В судовому засіданні відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник позивача послався на безпідставність апеляційної скарги, просив в її задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження своїх вимог. Суд встановив, що позивач [PERSON] вчинив дії щодо прийняття спадщини, оскільки після смерті матері завершував будівництво гаражу по вул. Ювілейна, 30 в м. Носівка, провів реконструкцію паркану від сусідів, і вказані дії , на думку суду, свідчать про те, що позивач по справі фактично вступив в управління спадковим майном. Проте, з таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного суду. За змістом частини 2 статті 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що 05 липня 1998 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7), яка являлась матірю сторін по справі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалася з будинку № 30 по вул. Ювілейна в м. Носівка, що сторонами не оспорюється. В даному будинку на час смерті спадкодавця були зареєстровані і позивач, і відповідач по справі, що сторони не оспорюють. В матеріалах справи міститься копія паспорту позивача з відміткою про відповідну реєстрацію. Крім того, відповідач надала суду апеляційної інстанції паспорт Громадянина України, де також є відмітка про реєстрацію в спадковому будинку з 1995 року. У встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини спадкоємці не звернулися. Спадкова справа не відкривалася. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР ( який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON]М.), при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти та подружжя померлого. За правилами статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з пунктами 3.21 та 3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, «спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем». Аналогічні норми містилися і в пункті 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, зокрема, «Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої [PERSON] народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним..». Пунктом №112 цієї Інструкції було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оскільки позивач на час смерті був зареєстрований разом зі спадкодавцем, то можливість отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не втрачена. Лист приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу [PERSON] від 04.08.2015 №213/01-16 не є офіційною відмовою нотаріуса від вчинення нотаріальних дій. Цей лист є розясненням положень щодо місця відкриття спадщини (а.с.8-а). За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. З огляду на це, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. З позивача на користь відповідача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути судові витрати, понесені при подачі апеляційної скарги.

Outcome: approved