Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу від імені відповідачів, а також виселити відповідачів зі цієї квартири. Позовні вимоги мотивовано тим, що 04.06.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит з кінцевим терміном повернення 04.06.2018 року та зі сплатою відсотків за користування ним. 05.06.2008 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами у справі був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань по сплаті кредиту та відсотків за користування ним, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів. У судовому засіданні представник відповідачів пред'явив зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати договір іпотеки від 05.06.2008 року недійсним в частині його укладення [PERSON], у зв'язку з тим, що на момент його укладення вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Враховуючи положення ст. 123 ЦПК України, судом прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первинним позовом. У судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у зв'язку із пропуском строків позовної давності. Представник [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову в частині визнання договору іпотеки частково недійсним підтримав у повному обсязі, а в частині визнання недійсним договору поруки просив залишити без розгляду, проти задоволення первісного позову заперечував. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а вимоги зустрічного позову слід задовольнити. Судом встановлено, що 04.06.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № HECFGA0000000952, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 11510 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою комісій за користування фінансовим інструментом та з кінцевим терміном повернення до 04.06.2018 року. Для забезпечення виконання зобов'язання між банком, [PERSON] та [PERSON] 05.06.2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. На час розгляду справи вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №7221-ж від 15.09.2000 року. [PERSON] не виконує свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, доказів погашення якої суду не надано. Крім того, відповідно до матеріалів справи 05.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений договір поруки, за умовами якого вона ручилася перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №HECFGA0000000946 від 05.05.2008 року. В той же день, між [PERSON], [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір, за умовами якого вони надали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS]. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 13.12.2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14.04.2011 року, позов [PERSON] задоволено, договори поруки та іпотеки визнано недійсними в частині їх укладення [PERSON], яка в момент їх укладання страждала на психічне захворювання в формі церебрального атеросклерозу 3 ступеню, дисциркуляторною енцефалопатією 3 ступеню зі зниженням інтелектуально-мнестичних функцій. Психічні розлади досягли такого ступеню, що суттєво впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Колегія суддів апеляційного суду, розглядаючи справу та оцінюючи докази, дійшла висновку, що на момент укладення спірних договорів у [PERSON] було погіршення стану здоров'я, пов'язане з порушенням психіки у формі психоорганічного синдрому. Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №70 від 18.02.2014 року [PERSON] на момент укладення договору іпотеки 05.06.2008 року страждала на психічне захворювання в формі органічного ураження головного мозку судинного ґенеза внаслідок церебрального атеросклерозу 3 ступеню, дисциркуляторної енцефалопатії 3 ступеню в вираженим психоорганічним синдромом, що суттєво впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Допитана в судовому засіданні експерт (лікар-доповідач експертної комісії) Мавровська Т.М. пояснила суду, що [PERSON] на момент укладення договору іпотеки 05.06.2008 року і на теперішній час страждала і страждає на психічне захворювання в формі органічного ураження головного мозку. Хвороба є прогресуючою і має незворотний характер, тобто видужання є неможливим, а можливе лише тимчасове покращення самопочуття хворої особи. З вірогідністю 80 відсотків [PERSON] на момент укладення договору іпотеки 05.06.2008 року не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Більш точні висновки надати не можливо, оскільки експертиза носила ретроспективний характер, проводилась на підставі наявних медичних документів та сама [PERSON] внаслідок хвороби не позбавлена свідомості повністю. Судово-психіатрична експертиза проведена судово-психіатричною експертною комісією на підставі ухвали суду, відповідно до вимог ст. 147 ЦПК України. Підстави вважати висновок проведеної експертизи необ'єктивним та упередженим відсутні. Будь-яких доказів, які б спростували висновок експертизи, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано. Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим: актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За наведених обставин суд дійшов висновку, що наявні всі підстави, передбачені ч.1 ст. 225 ЦК України, для визнання іпотечного договору від 05.06.2008 року частково недійсним в частині його укладення [PERSON] Отже, вимоги зустрічного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що наявність прогресуючої психічної хвороби є поважними причинами прощення строків позовної давності, тому відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту. Враховуючи те, що на час розгляду справи [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, суд вважає, що позивач набув право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Частиною 2 ст. 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно вимог ч. 1 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Враховуючи те, що предмет іпотеки - спірна квартира належить відповідачам за первісним позовом на праві спільної сумісної власності, розмір їх часток не визначався, кожному з них частка не виділялась в натурі і такі вимоги в первісному позові представником банку не заявлялись, суд дійшов висновку, що задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного. Отже, оскільки частка, належна [PERSON], не визначалась та не виділялась, звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому при визнанні іпотечного договору недійсним в частині його укладення іншим співвласником квартири суперечить вимогам чинного законодавства. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору за подачу зустрічного позову в розмірі 229,4 грн.

Outcome: approved