Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 6 липня 1989 року на підставі договору дарування [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться у місті [PERSON]»їнського району Донецької області по вул. Володимира Салія, 14 «а». 13 вересня 2000 року в зазначеному домоволодінні були зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON]. При цьому цивільно-правові угоди про користування житловим приміщенням з ними не укладалися. 14 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб і їй було присвоєно прізвище [PERSON]. 10 жовтня 2008 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] було дозволено [PERSON] та її сину від першого шлюбу [PERSON] тимчасово проживати в літній кухні до моменту визначення та переїзду останніми до іншого житла за іншою адресою для проживання, так як на той час [PERSON] мала житло в селі [PERSON]»їнського району Донецької області. Однак [PERSON] та [PERSON] продовжували безпідставно проживати у домоволодінні. А у звязку з тим, що розрахунок комунальних послуг здійснювався згідно кількості зареєстрованих у домоволодінні осіб, то безпідставне проживання відповідачів у зазначеному домоволодінні і споживання ними комунальних послуг призвело до накопичення заборгованості перед комунальними службами. Отримання субсидії для компенсації витрат на оплату комунальних послуг та інших послуг є неможливим з огляду на той факт, що відповідачі зареєстровані як мешканці домоволодіння та безпідставно в ньому проживають, обидва працюють, мають доходи, наявність яких не дозволяє отримати ним субсидію як власника домоволодіння. З метою прийняття дій щодо недопущення накопичення заборгованості за комунальні послуги та енергопостачання [PERSON] було прийнято рішення про передачу в найм частини домоволодіння з метою здійснення наймачами оплати за надані комунальні послуги та енергоносії пропорційно прийнятої у найм частини домоволодіння. 10 березня 2015 року, не допускаючи порушення будь-яких прав відповідачів, [PERSON] поштовою кореспонденцією були направлені листи, якими було запропоновано на протязі трьох місяців, тобто до 15 червня 2015 року залишити домоволодіння та здійснити у зазначений строк зняття з реєстрації місця проживання вказаної адреси. Однак відповідачі жодним чином не прореагували на зазначену пропозицію та продовжують безпідставно використовувати домоволодіння. [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], вважаючи, що відповідачі протиправно володіють домоволодінням, яке є його особистою власністю, а тому чинять йому перешкоди в користуванні належним йому майном, просив зобовязати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві особистої приватної власності житловим будинком з надвірними побудовами, що знаходиться у місті [PERSON]»енського району по вул.. Володимира Салія, 14 «а», шляхом їх виселення. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 4 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], задоволені: виселено [PERSON] та [PERSON] з будинку №14а по вулиці Володимира Салія у місті Курахове Мар»їнського району , який належить на праві приватної власності [PERSON]; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права; заявники апеляційної скарги вважають, що згідно ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР їм зобовязано разом з виселенням надання жилого приміщення; позивач не є власником будь-яких ще жилих приміщень, крім будинку №14а по вул.. Володимира Салія в м. Курахове, тому не може виконати вимоги ч.2 ст. 109 ЖК УРСР; вона повідомляла Красноармійській міськрайонний суд Донецької області про необхідність залучення в якості третьої особи виконавчий комітет Курахівської міської ради як власника комунального житла, здатного у повній мірі виконати вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР шляхом надання житла, проте суд повністю проігнорував зазначені норми. У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника [PERSON] [PERSON] надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі під час проживання в будинку не набули права власності на нього, також у них відсутні правові підстави мешкати в будинку, оскільки проти цього на даний час заперечує опікун власника будинку, який діє в інтересах підопічного. До такого висновку суд першої інстанції дійшов, проаналізувавши положення ст..ст. 391, 379, 382, 383 ЦК України та ст. ст. 150,156 ЖК УРСР; крім того, суд першої інстанції послався на положення ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім»ї та підстави збереження житлових прав цих осіб. Проте з такими висновками погодитися неможливо. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 цього Кодексу та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно зі ст. 405 ЦК України члені сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім»ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства безстроково, недієздатний згідно рішення [PERSON]»їнського районного суду Донецької області від 21 липня 2010 року; над ним встановлено опіку,опікуном призначено [PERSON]. Будинок 14 «а» по вул. Володимира Салія у місті Курахове згідно договору дарування від 06 липня 1989 року належить [PERSON], зареєстрований в БТІ 10 липня 1989 року. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] і її син [PERSON] зареєстровані у будинку з 13 вересня 2000 року за згодою [PERSON], тобто з цієї дати відповідачі правомірно набули право користування жилим приміщенням у будинку, який належить на праві власності позивачу. 14 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, а 10 жовтня 2008 року шлюб між ними розірваний, однак відповідачі продовжують проживати в цьому будинку. Підстави виселення членів сім»ї (колишніх членів сім»ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. При цьому сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Однак обставин, зазначених у ст. 116 ЖК України, судом першої інстанції не встановлено і матеріали справи не містять щодо цих обставин доказів. Не встановлено судом першої інстанції і доказів того, що відповідачі проживають у будинку №14 «а» по вул. Володимира Салія в м. Курахове як тимчасові мешканці. Отже, виходячи з викладеного та зазначених норм матеріального права апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON]

Outcome: partial