Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд: визнати незаконними дії Приватного акціонерного товариства «Київський вітамінний завод» (надалі - ПрАТ«Київський вітамінний завод») щодо звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов`язати відповідача протягом трьох днів з дня набрання рішенням законної сили внести запис до трудової книжки про звільнення з посади апаратника змішувача від 15 лютого 2021 року за угодою сторін за п. 1 ст .36 КЗпП України стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що працював апаратником змішувачем наПрАТ «Київський вітамінний завод» з 01 листопада 2018 року. Наказом від 15 лютого 2021 року був звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Посилаючись, що його відсутність на робочому місці 11 та 12 лютого 2021 року викликана хронічною хворобою, через що він погано себе почував, був сильний головний біль. 15 лютого 2021 року він прийшов на роботу та написав письмові пояснення та приступив до роботи. В лікарню не звертався, так як не мав сімейного лікаря. В приказі про звільнення відсутній його підпис та акт не складено. Вважає підпис директора у приказі про звільненні підробленим. Наявність помилки в записі трудової книжки із зазначенням «прогули» в множені доводить упереджене ставлення до нього та порушує вимоги законодавства. Вважає, що його хворобливий стан здоров`я є поважною причиною для відсутності на робочому місці два дні, навіть при відсутності лікарняного, тому його звільнення є неправомірним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2021 року справа передана на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою суду 05 березня 2021 року відкрито у справі спрощене позовне провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у порядку ст. 178 ЦПК України, 26 березня 2021 року від представника відповідача ПрАТ«Київський вітамінний завод» надійшов відзив на позовну заяву. В поданому відзиві представник зазначає, що звільнення [PERSON] відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що позивач не надав доказів поважності причин відсутності на робочому місці 11 та 12 лютого 2021 року. На дзвінки та смс повідомлення керівництва не відповідав. Не поставив до відома майстра про причини відсутності на робочому місці. Довідки про наявність захворювання не мають правового значення, оскільки в дні відсутності на робочому місці за правовою допомогою позивач не звертався. Твердження позивача про відсутність підпису на наказі про звільнення спростовується копією наказу на якому міститься підпис позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. На пропозицію суду отримати час для ознайомлення із відзивом та подання на нього відповідь на відзив позивач відмовився. Наполягав на розгляді справи в даному судовому засіданні. В поясненнях суду зазначив, що на підприємстві несправне обладнання про що він неодноразово наголошував безпосередньому керівництву та в подальшому начальнику цеха. Вважає, що його звільнення пов`язано саме з його позицією щодо оновлення та ремонт устаткування. Також пояснив, що дійсно був відсутній на робочому місці 11 та 12 лютого 2021 року через погіршення стану самопочуття, що викликано наявністю в нього хронічного захворювання, що спричинило головний біль. Збільшення навантаження, стрес та відсутність відпочинку спричинили загострення захворювання. Гучність на мобільному телефоні була вимкнена, тому він не чув ані дзвінки, ані смс, які він не читав. Повідомив суд, що не телефонував керівництву 11 та 12 лютого 2021 року про захворювання та причину невиходу на робоче місце. До лікаря не звертався, швидку не викликав. Зазначив, що за станом здоров`я не мав можливості відвідувати лікарню. Прийшов на роботу після одужання 15 лютого 2021 року, у понеділок, та надав письмові пояснення начальнику цеху. На що той відповів, що із кожним може трапиться, тому не вважав за потрібне надавати додаткові медичні довідки. Вважає, що його звільнення відбулось дуже швидко, того ж дня начальник цеху сказав здати спецодяг, отримав наказ про звільнення, в якому лише почав розписуватися, а потім відмовився, про що акт не складено. Отримав трудову книжку. На запитання головуючого позивач повідомив, що членом жодної профспілки він не являється, профвнесків не сплачує, заяву про вступ до профспілки не писав. До лікаря 11 та 12 лютого 2021 року не звертався. Заяву про звільнення із роботи на підставі положення п. 1 ст. 36 КЗП України роботодавцю не подавав. Представник відповідача ПрАТ «Київський вітамінний завод» - адвокат Кучерявий С.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві. Зауважив, що на неодноразові дзвінки начальника цеху щодо причин відсутності на робочому місці 11 та 12 лютого 2021 року позивач не відповідав. Прийшовши на роботу 15 лютого 2021 року доказів поважності причин відсутності впродовж двох днів не надав. Позивач правомірно звільнений за прогул, оскільки довідки про звернення за медичною допомогою після його звільнення датовані 19 лютого 2021 року не свідчать про непрацездатність позивача саме 11 та 12 лютого 2021 року в дні його відсутності на робочому місці. В наказі про звільнення міститься скорочений підпис позивача, який відповідає його підпису на інших офіційних документах, зокрема підпису на заявах про надання відпустки. Також вважає, що помилка відділу кадрів в зазначенні підстав звільнення «прогули» виправлена шляхом закреслення букви «и» із записом про виправлення помилки засвідченої підписом та печаткою не призвело до порушення правил ведення трудової книжки. Вважає, що відсутні підстави для зміни формулювання підстав звільнення, оскільки факт відсутності позивача 11 та 12 лютого 2021 року на робочому місці доведений. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за заявою позивача наказом № 277-к від 31 жовтня 2018 року [PERSON] прийнятий апаратником змішувачем на ПрАТ«Київський вітамінний завод» з 01.11.2018 р. (а.с. 30,31). Наказом № 15-К від 31.10.2019 р. [PERSON] з 01.02.2019 р. переведений на посаду апаратник змішування 2 розряду дільниці драже цеху № 2 ПрАТ «Київський вітамінний завод». Згідно робочої інструкції апаратника змішування цеху № 2 АТ «Київський вітамінний завод», затвердженої 08.11.2019 року директором [PERSON] , з якою під підпис ознайомлений позивач [PERSON] , графік та режим роботи в першу зміну розділу 3 п.3.1.4 становить з 07.00 год. до 14.42 год., перерва з 11.30 до 12.00 год. (а.с.35-43,44). Наказом № 40-К від 15 лютого 2021р. [PERSON] звільнений за відсутність на робочому місці 11.02.2021 року та 12.02.2021 року та причини відсутності не повідомив. Про що складені акти відсутності на робочому місці на зв`язок не виходив. 15 лютого 2021 року з`явившись на робочому місці [PERSON] повідомив, що не був присутній на робочому місці через погане самопочуття. Підтверджуючого документу не надав, до лікаря не звертався. В наказі про звільнення міститься підпис [PERSON] про ознайомлення із наказом (а.с.53). Згідно доповідної записки від 11.02.2021 р. майстер цеху № 2 [PERSON] повідомив керівництву, що станом на 07 год. 40 хв. [PERSON] не з`явився на своє робоче місце (а.с.48). Складено Акт комісії 12 лютого 2021 року про відсутність [PERSON] на робочому місці 11.02.2021 року та 12.02.2021 року, який не з`явився на робочому місці, на зв`язок не вийшов, про причини не виходу на роботу не повідомив (а.с.49). Майстром цеху № 2 [PERSON] та начальником цеху № 2 [PERSON] були зроблені безрезультатні спроби зв`язатися з [PERSON] за вказаним при прийомі на роботу контактним телефоном, про що було повідомлено начальника відділу кадрів, для з`ясування причин його відсутності на робочому місці, про що свідчать доповідні записки (а.с.50-51). З письмового пояснення [PERSON] адресованого начальнику цеху № 2 видно, що він був відсутній на робочому місці два дні 11 та 12 лютого 2021 року через погане самопочуття через психічну перевтому та сильний головний біль. Тому в нього був відключений телефон та не повідомив про причини неявки. Лікарняного немає, так як не мав сімейного лікаря на оформлення якого потрібен час та здоров`я (а.с.52). Консультативним висновком первинного обстеження лікаря медичного центра «Smart» від 19 лютого 2021 року виданого на ім`я [PERSON] встановлений діагноз L40.0. Також надана виписка із медичної карти хворого [PERSON] від 19.02.2021 року (а.с.12). Позивачем наданий консультативний висновок територіального медичного об`єднання «Дерматовенерологія» у м.Києві від 22.02.2021 року згідно якого [PERSON] призначене медикаментозне лікування.(а.с.14). Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Спір між сторонами виник з приводу дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача з підприємства на підставі положення п. 4 ст. 40 КЗпП України та підстави для внесення змін в трудову книжку в частині підстав звільнення на підстав п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України) Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 139 Кодексу законів про працю України працівник зобов`язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладений трудовий договір. Відповідно до ст. 147 Кодексу законів про працю України до працівника може бут: застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правила внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпорядження власника. Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення передсудом їх переконливості. Суд дослідив, зібрані у справі докази та встановив, що на час звільнення позивача 15 лютого 2021 року доказів поважності відсутності на робочому місці [PERSON] 11 та 12 лютого 2021 року матеріали справи не містять. Медичні довідки, надані позивачем про відвідування ним лікаря 19 лютого 2021 року та консультативний висновок з приводу наявності хронічного захворювання не містять інформації, що [PERSON] в період 11-12 лютого 2021 року був непрацездатний та за станом здоров`я не міг виконувати посадові обов`язки. Окрім того, з пояснення позивача, наданого в судовому засіданні ні 11.02.2021 року, ні 12.02.2021 року він за медичною допомогою не звертався. Посилання позивача, що за станом здоров`я він не міг відвідати лікарню за відсутність угоди із сімейним лікарем, суд не може визнати обґрунтованими. Після звільнення позивач відвідав лікаря у приватній клініці та надав відповідну довідку. Окрім того, позивач зазначив в судовому засіданні, що не звертався до невідкладної медичної допомоги стосовно стану здоров`я 11,12 лютого 2021 року, що не потребує угоди із сімейним лікарем. Посилання позивача на упереджене ставлення до нього не знайшло свого документального підтвердження. За відсутність жодних належних та допустимих доказів про стан здоров`я позивача 11 та 12 лютого 2021 року, який перешкоджав йому прибути до місця роботи та виконувати посадові обов`язки, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] на підставі положення п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось із дотриманням вимог законодавства. Суд не може погодитися із твердженням позивача, що в наказі про звільнення він відмовився від підпису, оскільки в судовому засіданні досліджено копію наказу, що наданий до позовної заяви позивачем, в якому міститься підпис [PERSON] , який відповідає підпису позивача, що ним ставився на власноруч написаному поясненні про причини відсутності на робочому місці 15.02.2021 року та заявах про надання відпустки, копії яких містяться в матеріалах справи. Також недоведеним є твердження позивача про невідповідність підпису директора АТ «Київський вітамінний завод» у наказі про його звільнення, оскільки клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивачем не заявлялось. Висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а невідповідність підпису може бути встановлено лише висновком експертного дослідження. В сукупності досліджених доказів судом не встановлено порушення прав позивача при його звільненні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також суд дійшов до переконання, що відсутні підстави для зміни формулювання звільнення, адже, як встановлено в судовому засіданні, зі заявою про звільнення за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін позивач не писав, тому відсутні підстави для зміни формулювання звільнення. Суд приходить до висновку про недоведеність позивачем [PERSON] заявлених позовних вимог, тому в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed