Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON](далі - відповідач), треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що[PERSON] з 1968 року по 2002 рік була зареєстрована та проживала в чотирьохкімнатній квартирі [ADDRESS]. У 2000 році зазначена вище квартира була приватизована на позивачку, сина позивачки - [PERSON] (далі - третя особа 2) та онуку позивачки - [PERSON](далі - третя особа 1), про що 21 лютого 2000 року позивачкою та третіми особами було отримано Свідоцтво про право власності на житло. У 2002 році з метою поліпшення житлових умов між сином позивачки та його дружиною - [PERSON]) було прийнято рішення про проживання їх сім'ї окремо від позивачки та запропоновано продати вищезазначену чотирьохкімнатну квартиру та замість неї придбати дві інші квартири.Не зважаючи на те, що до цього у позивачки не було жодних планів щодо продажу цієї квартири, задля створення комфортніших умов проживання для її єдиного сина та його сім'ї ,позивачка погодилася на продаж цієї квартири за наступних умов:для сина позивачки, його дружини та їх дочки, на ім'я та у власність останньої (онуки позивачки) буде придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS];для позивачки, на її ім'я та у її власність буде придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. У зв'язку із затриманням оформлення документів власниками квартири [ADDRESS] необхідних для її відчуження, між [PERSON] було досягнуто домовленості про тимчасове оформлення права власності на квартиру [ADDRESS], на ім'я позивачки та про тимчасове оформлення права власності на квартиру [ADDRESS], на ім'я онуки позивачки - [PERSON] Також, сторони домовились про одночасне переоформлення в подальшому права власності на квартиру,що знаходиться в будинку [ADDRESS] на ім'я онуки позивачки - [PERSON] та переоформлення права власності на квартиру [ADDRESS], на ім'я позивачки і про постійне місце проживання позивачкиу квартирі [ADDRESS], та про те, що з моменту купівлі цієї квартири, позивачка є її власником з правом володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою, а також власник цієї квартири самостійно нестиму всі витрати щодо її утримання, жодних претензій з боку сина позивачки, його невістки, їх дочки та будь-яких інших осіб позивачка не матиме. У травні 2005 року третя особа 1 та відповідач звернулися до позивачки з проханням про продаж квартири, що знаходиться в будинку [ADDRESS] та придбання квартири [ADDRESS]. 19 травня 2005 року позивачка виконала прохання - продала квартиру [ADDRESS] та на своє ім'я придбала квартиру [ADDRESS]. При цьому позивачка зазначає купівля квартири відбулася за її особисті кошти отримані від продажу належної їй частки квартири [ADDRESS]. В подальшому, у зв'язку з тим, що подружні стосунки [PERSON] та його дружини [PERSON] погіршилися, ними було прийнято рішення про розірвання шлюбу.Після розірвання шлюбу син позивачки та його колишня дружина домовились про те, що він буде проживатиме разом ізпозивачкою в квартирі [ADDRESS], а його колишня дружина разом з їх донькою проживатимуть в двокімнатній квартирі [ADDRESS], де вони зареєстровані та проживають з 2005 року та по сьогоднішній день. Позивачка звертає увагу суду на те, що на сьогоднішній день домовленості щодо переоформлення права власності на квартиру [ADDRESS], на ім'я позивачки не виконані. З 25 січня 2002 року по теперішній час позивачка безперервно проживаю в квартирі [ADDRESS]. Володіючи вказаною вище квартирою №9 як своєю власністю, починаючи з моменту її придбання, а саме, з 25 червня 2002 року позивачка відкрито, безперервно та вільно нею користувалася та користуюся, сплачує за житлово-комунальні послуги, одразу після придбання цієї квартири остання за особисті кошти зробила в ній ремонт, придбала необхідні меблі, побутову техніку, повністю та належним чином облаштувала її для свого проживання. Виходячи із зазначених вище фактичних обставин, позивачка заявляє, що з 2002 року і по теперішній час, тобто протягом більш як п'ятнадцяти років, вона відкрито, добросовісно, безперешкодно та безперервно проживала та проживає, володіла та володіє квартирою [ADDRESS] та вважаю цю квартиру своєю власністю. Приймаючи до уваги вищевикладене, позивачка вважаю, що у неї є всі законні підстави вважати, що незважаючи на те, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності відповідачу, але згідно вимог ст.344 ЦК України слід визнати за нею право власності на неї у судовому порядку. У письмових запереченнях відповідач зазначала, що з моменту державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] минуло менше 2 років, а отже позивачка не може безперервно та відкрито володіти нерухомим майном, квартирою відповідача протягом десяти років. Попереднім власником вказаної квартири була онука позивачки та донька відповідачки - [PERSON], 1997 р.н. про вказані обставини добре було відомо позивачу, а тому підстави для визнання права власності за ст..344 ЦК України відсутні. Також, не допустимо позбавлення власника його майна у відповідності до Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а відповідач взагалі пред»явила вимогу про виселення позивача із належної їй квартири. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову з викладених у свох письмових запереченнях підстав. Треті особи у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка увесь час з моменту переїзду з квартири [ADDRESS] проживала у спірній квартирі [ADDRESS]. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 04.10.2017 року було відкрито провадження у даній цивільній справі. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. За умовами ст.196 ЦПК України для виконання завдань підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 18.01.2018 року вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та провести підготовче судове засідання, яке в цей же день було закрите із призначенням справи до судового розгляду по суті. Подані до суду 01.06.2018 року докази стороною відповідача судом протокольною ухвалою від 13.06.2018 року долучено до справи, але вони не приймаються до уваги згідно ст.83 ЦПК України. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] з 1968 року по 2002 рік була зареєстрована та проживала в чотирьохкімнатній квартирі [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2002 квартира [ADDRESS] позивачкою та третіми особами була відчужена на користь [PERSON](а.с. 8). Згідно договору купівлі продажу від 25.01.2002 [PERSON], який діяв від імені та в інтересах своєї доньки [PERSON] придбав квартиру під [ADDRESS]. Право власності на неї з цього часу було зареєстровано за [PERSON] (а.с.9). Як вбачається із довідки № 186 від 02.03.2016 у квартирі [ADDRESS] мешкають [PERSON] з 2002 року, [PERSON] з 2002 року, [PERSON] з 2015 року та [PERSON] з 2005 року(а.с. 13). Обставини проживання у вказаній квартирі позивачки та її сина [PERSON] та набуття вказаної квартири в подальшому у власність відповідачкою за договором дарування від 28.01.2016 року встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.06.2017 року, що набуло законної сили (а.с.18-20). В свою чергу позивачка зазначає, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно їм володіти, а саме у квартирою [ADDRESS] протягом 10 років. Проте, суд не може погодитися з доводами позивачки оскільки володіння має бути добросовісним, тобто, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У відповідності абз. 2 до п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В даному випадку слід врахувати, що наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка знала, що право власності на спірну квартиру спочатку з 2002 року було зареєстроване за онукою [PERSON], а з 2016 року за відповідачкою [PERSON], а тому у даному випадку відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачкою. Доводи позивачки, що між сторонами були домовленості щодо визнання права власності на квартиру [ADDRESS] не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законами. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Відтак, порушення права власності відповідачки у визначений позивачем спосіб є недопустим. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed