Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову вказує на те, що 12 грудня 1998 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. В період шлюбу позивачем та відповідачем придбано за спільні кошти подружжя наступне нерухоме майно: паркувальне місце [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Незважаючи, що відповідне нерухоме майно було зареєстроване на [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 30.06.2004 року - з моменту придбання даним об'єктом на постійній основі на протязі 12 років користується [PERSON] ставлячи на дане місце свій особистий автомобіль. Відповідне нерухоме майно було зареєстроване на Відповідача, відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 30.06.2004 року. Згідно діючого законодавства вищевказане майно нажите Позивачем та Відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 12 грудня 1998 року, є спільним. Таким чином Позивач є власником ? частини спільного майна подружжя: паркувального місця [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Перебування зазначеного спірного майна у спільній сумісній власності Позивача та Відповідача не оспорювалося. У вересні 2016 року позивачу стало відомо, що вищевказаний об'єкт нерухомості без її згоди відповідач намагається відчужити за особисті борги, що грубо порушує її права як співвласника. У зв'язку з чим і виникла необхідність в захисті прав позивача шляхом подання відповідного позову про поділ майна подружжя на дане майно. Просила суд, поділити спільне майно подружжя, визнавши в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на нерухоме майно: паркувальне місце [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., у підвалі житлового будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за ? частину спірного нерухомого майна - паркувального місця [NUMBER], в розмірі 126 834,50 грн. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] він визнає у повному обсязі, та не заперечує проти його задоволення, а також підтверджує, що [PERSON] передала йому грошові кошти у розмірі 126 834,50 грн. за ? частину спірного нерухомого майна - паркувального місця [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., у підвалі житлового будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 12 грудня 1998 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська серії [NUMBER] від 12 грудня 1998 року, актовий запис №465 (а.с.6). Під час шлюбу сторонами по справі було придбано нерухоме майно - паркувальне місце [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., у підвалі житлового будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради 30 червня 2004 року, [PERSON] є власником паркувального місця [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м у підвалі житлового будинку літ.А-9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.06.2004 року №1614 (а.с.7). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи наведене суд вважає встановленим той факт, що частки співвласників у праві власності на нерухоме майно: паркувальне місце [NUMBER] загальною площею 18,5 м2 розташоване за адресою: [ADDRESS], є рівними, та дорівнюють ? частині за кожним зі сторін. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У ст.71 Сімейного кодексу України зазначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз'яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно звіту про оцінку №809-Е/16/1 від 22.09.2016 року, вартість паркувального місця [NUMBER] загальною площею 18,5 м2 за адресою: [ADDRESS] складає 253 669,00 грн. (а.с.11-35). Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Оскільки вказане паркувальне місце є спільно нажитим майном подружжя та його неможливо поділити, враховуючи інтереси позивача, та той факт, що вказаним паркувальним місцем користується саме позивач, а також те, що відповідач визнає позовну заяву у повному обсязі підтверджуючи вказані позивачем факти, слід виділити позивачу [PERSON] у власність паркувальне місце [NUMBER], загальною площею 18,5 кв.м., у підвалі житлового будинку літ. А-9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зі сплатою [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за ? частину спірного нерухомого майна - паркувального місця [NUMBER], в розмірі 126 834,50 грн. Судом встановлено, що позивач у добровільному порядку сплатив на користь відповідача грошову компенсацію за ? частину спірного нерухомого майна у розмірі 126 834,50 грн., що підтверджується розпискою від 25.10.2016 року (а.с. 74), а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за ? частину спірного майна на користь відповідача не має. Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, прийнявши визнання відповідачем позову, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судовий збір у розмірі 1 268,35 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 364, 368 ЦК України,

Outcome: partial