Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У березні 2020 року позивач пред`явив цей позов до відповідача на предмет захисту прав споживача шляхом стягнення з відповідача грошових коштів безпідставно списаних із заробітної плати, з підстав спливу строку позовної давності для списання в позасудовому порядку з карткового рахунку заробітної плати щомісячних платежів на погашення кредиту, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що 07 серпня 2019 року позивач відкрив у відповідача рахунок міжнародного формату IBAN № [NUMBER] , картковий рахунок № [NUMBER] та пакет послуг «все_КАРТА_ЗП» з сервісами та послугами відповідно тарифів банку, а також позивачеві видано іменну зарплатну карту за Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з метою отримання заробітної плати на розрахунковий рахунок банку і зняттям грошових коштів. 19 серпня 2019 року від АО «Тандем Консалтинг» на розрахунковий рахунок відкритий на ім`я позивача надійшли грошові кошти у розмірі 2125 грн., які за своїм походженням є заробітною платою та 20 серпня 2019 року банком списані з рахунку 1390,45 грн. та 605,37 грн. так само і 04 вересня 2019 року відповідач списав з картки позивача 424,21 грн. із суми 1417 грн., які також є заробітною платою, нібито на погашення заборгованості по кредиту, строк стягнення якої вже минув. При зверненні позивача 27 серпня 2019 року та 05 вересня 2019 року з листами до відповідача з приводу припинення незаконного списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості по кредиту, відповідач 17 вересня 2019 року у листі-відповіді зазначив, що грошові кошти, які списані в порядку договірного списання з рахунку № [NUMBER] були спрямовані на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №85019633357 від 20 вересня 2014 року, за для виконання грошових зобов`язань позивача перед банком, який є правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал», з яким позивач 20 вересня 2014 року уклав кредитний договір №85019633357 шляхом підписання Пропозиції Банку укласти договір строком на 24 місця на суму 4148 грн. із графіком щомісячних платежів зі сплатою на рахунок для погашення заборгованості № [NUMBER] пакет послуг «Кредитний» у розмірі 235,07 грн. до 22-го числа кожного місяця, останній платіж до 22 вересня 2016 року, де п.5 Пропозиції зазначено, що позичальник надає банку безвідкличне доручення в порядку договірного списання на користь банку з будь-якого рахунку, відкритого або того, що буде відкритий на ім`я позивача у банку, грошові кошти для погашення суми кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, однак на момент списання коштів банк втратив можливість списувати грошові кошти з рахунку клієнта в одноосібному/автоматичному порядку, в тому числі і на підставі договірного списання, передбаченого п.5 Пропозиції від 20 вересня 2014 року та п.3.13 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 07 серпня 2019 року, до якого приєднався позивач, оскільки строк давності повернення споживчого кредиту на час здійснення автоматичного списання минув, у зв`язку із здійсненням позивачем останнього платежу 12 травня 2016 року, та списання коштів із зарплатної картки проведено не за рішенням суду. Натомість позивачеві відповідачем було повідомлено, що банк вважає кредит не погашеним в повному обсязі станом на 03 вересня 2019 року, тому йому нараховано загальну заборгованість за кредитом в розмірі 2522,86 грн. за прострочення платежів з 22 березня 2016 року, а тому позивач вважає, що саме з 22 березня 2016 року і почався перебіг строку позовної давності в розумінні ст. 261 ЦК України. Відтак позивач вважає, що відповідач пропустив строк позовної давності у 3 роки як для звернення до суду за захистом своїх інтересів, подавши відповідне клопотання, що можливо лише в судовому порядку, так і для договірного списання грошових коштів, яке було передбачено умовами укладених договорів та вважає списані відповідачем грошові кошти в загальному розмірі 2420,03 грн. безпідставно набутими, які підлягають поверненню позивачеві. Разом з цим позивач вважає, що безпідставне користування грошових коштів відповідачем породжує грошові зобов`язання перед позивачем, внаслідок чого на підставі ст. 625 ЦК України за період з 21 серпня 2019 року по 12 березня 2020 року на суму 1995,82 грн. нараховано 3% річних, що складає 33,60 грн. та в період з 05 вересня 2019 року по 12 березня 2020 року на суму 424,21 грн. - 3% річних, що складає 6,62 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено 12 березня 2020 року судді Колесніченко О.В. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2020 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з повним задоволенням позову, виходячи з встановлених судом наступних обставин. Судом встановлено, що 20 вересня 2014 року шляхом подання позивачем Зави про відкриття рахунку в АТ «Банк Ренесанс Капітал», між позивачем та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» укладено Пропозицію укласти договори (оферта) №85019633357 з наданням споживчого кредиту на кредиту суму 4148 грн, зі сплатою процентної ставки 0,01% річних, комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,00% строком на 24 місяці (а.с.15, 17-20, 22). У відповідності до Графіку платежів, який є частиною Пропозиції №85019633357, встановлено, що сума платежу за розрахунковий період становить 235,07 грн., яку слід сплачувати до 22-го числа кожного місяця(а.с.16). У відповідності до Заяви позивача №280548979 від 07 серпня 2019 року про відкриття рахунку в АТ «Банк Ренесанс Капітал» на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на ім`я позивача відкрито рахунок у національній валюті IBAN № [NUMBER] , видано платіжну картку № [NUMBER] та відкрито картковий рахунок № [NUMBER] (а.с.23). АТ «ПУМБ» є правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал» з 16 березня 2015 року, що відбулось в процесі реорганізації останнього (а.с.41). 20 серпня 2019 року відповідачем з карткового рахунку № [NUMBER] , на який перераховувалась заробітна плата позивачеві, в порядку договірного списання, передбаченого п.5 Пропозиції від 20 вересня 2014 року та п.3.13 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 07 серпня 2019 року списано грошові кошти в розмірі 1390,45 грн. та 605,37 грн. 27 серпня 2019 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про повернення незаконно списаних грошових коштів із зарплатної банківської картки з підстав того, що строк дії кредитного договору від 20 вересня 2014 року вже сплив та для автоматичного списання за для виконання умов цього договору строк позовної давності встановлений законом у 3 роки вже минув, що унеможливлює списання грошових коштів з іншої картки клієнта, яка є зарплатною, в автоматичному режимі в позасудовому порядку, на що позивач відповідачеві не надавав розпорядження(а.с.24-28). Відповідачем вимогу отримано 28 серпня 2019 року за вх.№120/150/33.2. 04 вересня 2019 року з карткового рахунку позивача № [NUMBER] , на який також перерахована заробітна плата, шляхом договірного списання відповідачем списано 424, 21 грн. 05 вересня 2019 року позивач повторно на адресу відповідача направив вимогу аналогічного змісту із зазначенням повторного незаконного списання відповідачем коштів заробітної плати з рахунку позивача. Того ж дня відповідачем за вх. №120/155/332 отримано повторну вимогу позивача(а.с.29-34). 23 вересня 2019 року позивачем до відповідача надіслано запит про надання інформації та отримання копій документів, який відповідач отримав 26 вересня 2019 року за вх.120/172/33.2(а.с.35-37). 18 жовтня 2019 року за вих.№КНО-33/61189 на вх. №120/172/33.2 від 26.09.2019 відповідачем на адресу позивача направлено відповідь на звернення, в якій відповідач зазначає про те, що документи та інформація, яку запитує позивач, є банківською таємницею та за для надання такої інформації підпис позивача у його вимогах повинен бути нотаріально посвідчений або йому слід звернутись до відділення банку із новим запитом з паспортом та ідентифікаційним кодом(а.с.40). 28 жовтня 2019 року позивач на адресу відповідача та НБУ написав скаргу на бездіяльність посадових осіб щодо ненадання запитуваної раніше інформації та копій документів, яка була прийнята відповідачем 29 жовтня 2019 року за вх.№120/185/33.2(а.с.39,40). 25 листопада 2019 року за вих.№КНО-33/61342 на вх.№120/185/33.2 від 29.10.2019, №120/190/33.2, №120/191/33.2, №120/193/33.2, №120/194/33.2, №120/197/33.2 від 07 листопада 2019 року відповідачем надано відповідь, в якій зазначено, що з 21 червня 2015 року грошові кошти для погашення кредиту від 20 вересня 2014 року надходили не вчасно та не в повному обсязі, згідно з Основними умовами Договору №58019633357, тому банком нараховувались штрафні санкції у розмірі, актуальному на кожен випадок несвоєчасно здійсненого платежу. Таким чином, грошові кошти були списані з карткового рахунку № [NUMBER] позивача в порядку договірного списання та були спрямовані на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №85019633357 від 20 вересня 2014 року та списання проводилось виключно для виконання грошових зобов`язань позивача перед банком. З наданої відповідачем позивачеві Довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором №85019633357 від 22 вересня 2014 року судом встановлено, що 30 березня 2016 року позивачем сплачено за період 23 грудня 2015 року по 23 березня 2016 року суму кредиту, пені та комісій, а 12 травня 2016 року банком зараховано до суми погашення 20 грн. за розрахунковий період з 25 квітня 2016 року по 25 квітня 2016 року, що було останнім платежем за цим кредитним договором(а.с.45,46). Судом встановлено, що існування кредитних правовідносин за договором від 20 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем, що став правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал», мали місце у 2014 році, проте списання грошових коштів з іншого карткового рахунку, відкритого позивачу 07 серпня 2019 року, за для погашення кредиту за договором від 20 вересня 2014 року відповідачем проводилось 20 серпня 2019 року та 04 вересня 2019 року і вже після спливу строку кредитного договору від 20 вересня 2014 року, що визнано відповідачем у листах від 17 вересня 2019 року та від 25 листопада 2019 року та додатковому доказуванню за ст. 82 ЦПК України не підлягає. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 500/2867/18. У Постанові Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №334/2517/16-ц викладений такий правовий висновок та зазначено, що відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. При цьому суд враховує положення ст. 1166 ЦК України, де визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Як встановлено судом, п.3.13 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб укладеного між банком та позивачем 07 серпня 2019 року передбачено, що клієнт безвідклично доручає банку, а банк набуває право, при настанні строків виконання грошових зобов`язань клієнта за цим Договором, настанні строків виконання будь-яких інших грошових зобов`язань клієнта перед банком за іншими договорами (а на підставі відповідної заяви клієнта - і достроково), здійснювати договірне списання грошових коштів в межах Платіжного ліміту, в розмірі, необхідному для виконання грошових зобов`язань клієнта з рахунку/ів клієнта, відкритих відповідно до цього Договору або інших договорів, укладених з банком, а також відкритих в банку рахунків клієнта в майбутньому. Таким чином позивач дав свою згоду на договірне автоматичне списання коштів у разі настання випадку виконання останнім грошового зобов`язання у відповідності до укладених договорів строк дії яких ще не сплив, тобто ця умова стосується лише договорів, дія яких не закінчилась на момент автоматичного списання, тобто слід дійти висновку про те, що у відповідача в даному випадку була правова підстава для договірного списання грошових коштів позивача з рахунку іншої картки, але лише в межах дії кредитного договору від 20 вересня 2014 року або списання грошових коштів на підставі відповідного розпорядження позивача поза межами строку дії кредитного договору. Такі вимоги законодавства відповідачем було порушено, що призвело до порушення прав та майнових інтересів позивача. Пунктом 7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Судом встановлено, що строк дії Пропозиції укласти договори (оферта) №85019633357 від 20 вересня 2014 року на отримання кредитних коштів становить 24 місяці, тобто строк договору закінчився 20 вересня 2016 року, однак договірне списання відповідачем проводилось 20 серпня 2019 року, що перевищує встановлений ст. ст. 253, 257, 258 ЦК України строк позовної давності, що почав перебіг в даному випадку з дня прострочення погашення чергового (щомісячного) платежу, тобто з 12 травня 2016 року, після чого такий строк не переривався, що узгоджується з Довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором №85019633357 від 22 вересня 2014 року. Таким чином, судом встановлено, що строк дії договору від 20 вересня 2014 року, на виконання якого відповідачем списано грошові кошти із карткового рахунку зарплатної платіжної картки позивача, закінчився 20 вересня 2016 року, останній черговий платіж здійснено 12 травня 2016 року, втім, банк впродовж всього строку до 20 серпня 2019 року свого права на судовий захист не реалізував, тому слід вважати, що строк позовної давності споживчого кредиту минув та відповідач втратив право на безспірне договірне списання 20 серпня 2019 року на суму 1390,45 грн. та 605,37 грн. та 04 вересня 2019 року на суму 424,21 грн., а тому такі кошти в силу ст. 1212 ЦК України слід вважати набутими відповідачем без достатньої правової підстави на це та які підлягають поверненню позивачеві. Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від прострочених сум у розмірі 1995,82 грн. та 424,21 грн., суд виходить з наступного. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зробила правові висновки стосовно стягнення процентів за несвоєчасне виконання позадоговірного грошового зобов`язання, де позивач сплатив відповідачу гроші на виконання недійсного договору і внаслідок цього відповідно до ст. 1212 ЦК України виникло зобов`язання щодо повернення відповідачем цих коштів як безпідставно набутого майна, яке відповідач своєчасно не виконав. Так, термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Тому відсутні підстави для застосування ст. 536 ЦК України та ч. 1 ст. 1048 ЦК України за аналогією закону. У разі прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. В цій постанові Велика Палата ВС звернула увагу на необхідність розрізняти наслідки правомірної і неправомірної поведінки боржника, оскільки такі наслідки різні й регулюються різними нормами права. При цьому це регулювання є вичерпним, тобто прогалина відсутня, отже, відсутні й підстави для застосування аналогії. Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України: позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу ч. 2 ст. 1057 ЦК України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також вичерпно врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. У цій постанові Велика Палата ВС також погодилася з висновком, наведеним у постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 щодо того, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи такі висновки Великої Палати Верховного Суду суд приходить до висновку, що оскільки відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової на це підстави, про що був обізнаний, оскільки знав про сплив строку дії договору, як строку позовної давності за договором, то, відповідно, прострочив повернення цих коштів з моменту їх списання, однак не пізніше вимоги позивача про їх повернення 27 серпня 2019 року, у зв`язку з чим до відповідача підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України. За перевіреним в судовому засіданні розрахунком, за відсутності його спростування відповідачем, за період з 21 серпня 2019 року по 12 березня 2020 року на суму боргу 1995,82 грн. з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 33,60 грн., та за період з 05 вересня 2019 року по 12 березня 2020 року на суму боргу 424,21 грн. з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 6,62 грн., що загальним підсумком становить 40,22 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн., з урахуванням звільнення позивача як споживача від сплати судового збору при подачі позову, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved