Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У березні 2020 року до суду звернулося приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 22.03.2017 року в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП) за участю застрахованого позивачем автомобіля «Toyota», держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mercedes», держ. номер [NUMBER] , під керуванням відповідача, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.06.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті настання страхового випадку позивач сплатив власнику застрахованого автомобіля «Toyota», держ. номер [NUMBER] , страхове відшкодування в розмірі 58 212,62 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами не була застрахована, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення відповідної суми відшкодування як з особи, з вини якої було спричинено ДТП. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд, встановлено строк для подання відзиву. Представник відповідача подала відзив, у якому заперечила проти позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначила, що підстави для стягнення суми відшкодування з відповідача на користь позивача відсутні, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем засновані на суброгації, в даному випадку не підлягають застосування норми права, які регулюють відносини зворотної вимоги (регресу). Крім того, на думку сторони відповідача, позивач необгрунтовано посилається на ст. 1194 ЦК України, яка передбачає обов`язок сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, представник відповідача не погодилася з сумою страхового відшкодування, оскільки, на її думку, вказана сума є завищеною та її встановлено на підставі рахунку СТО, а не на підставі звіту про оцінку майна. Також зазначила, що вказані ремонтні роботи було здійснено передчасно, до винесення судового рішення, яким відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача та його представника, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.10.2016 року між позивачем та ТОВ «Бізнес Солюшен» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті. Відповідно до умов договору було застраховано автомобіль «Toyota», держ. номер [NUMBER] (а.с. 8-9). 22.03.2017 року відбулася ДТП за участю застрахованого позивачем автомобіля «Toyota», держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mercedes», держ. номер [NUMBER] , під керуванням відповідача, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження, що підтверджується довідкою про ДТП від 28.04.2017 року (а.с. 14). Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.06.2017 року у справі № 756/5475/17-п відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що 22.03.2017 року відповідач, керуючи автомобілем «Mercedes», держ. номер [NUMBER] , при виїзді з прилеглої території, не надав переваги в русі автомобілю «Toyota», держ. номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдавши матеріальних збитків (а.с. 15). Сума виплаченого страхового відшкодування позивачем становить 58 212,62 грн, що підтверджується страховим актом № ДККА-55997 від 03.04.2017 року, розрахунком суми страхового відшкодування (а.с. 19), рахунком-фактурою № СМУ00007650 від 31.03.2017 року (а.с. 20), платіжним дорученням від 04.04.2017 року № 6317 (а.с. 26). Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної, небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 7 Закону України «Про страхування» встановлює види обов`язкового страхування в України, зокрема, пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з п. 38.2.1 ст. 38 вказаного Закону МТСБУ страховик після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Суду не надано доказів, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично сприймає доводи сторони відповідача, наведені у відзиві. Зокрема щодо неналежного обгрунтування підстав позову. Верховний Суд у справі № 924/1473/15 (Постанова від 25.06.2019 року) дійшов висновку, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. А відтак, посилання на те, що позивачем неправильно здійснено правове обґрунтування спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідачем, який не погодився з розміром сплаченого відшкодування, не надано своїх контррозрахунків, не заявлялося клопотання про проведення судової експертизи з метою визначення розміру збитків. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази, надані на підтвердження позицій позивача та відповідача на предмет їх належності, допустимості і достовірності, а також взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved