Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

у березні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про захист честі та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, у якому з урахуванням уточнень просив: - визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, поширену [PERSON] в ефірі телеканалу «1+1» у телепередачі «Право на владу»: « [INFO] »; - зобов`язати [PERSON] протягом місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним щодо [PERSON] , шляхом публічного оголошення повідомлення наступного змісту: «[INFO]»; - стягнути з [PERSON] 1,00 грн. моральної шкоди; - вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивував тим, що у період із 22 год. 30 хв. [INFO] року на телеканалі «1+1», ліцензія на телемовлення якого належить ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», здійснювалася трансляція телепередачі «Право на владу», де [PERSON] озвучив недостовірну інформацію щодо нього, яка опорочила його честь, порушила його немайнові права та ділову репутацію. Поширення [PERSON] цієї інформації стало психотравмуючою ситуацією для нього, чим йому завдано моральної шкоди. Ухвалою від 29.03.2019 року було відкрито провадження у справі і призначене підготовче судове засідання на 31.07.2019 року (т. 1 а.с. 67-68). 27.05.2019 року представником відповідача - адвокатом Качурою О.А. подано відзив, в котрому останній проти заявленого позову повністю заперечив та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказав, що озвучена відповідачем інформація не містить фактичних тверджень, є особистими переконаннями відповідача та критичною оцінкою дій позивача як публічної особи. Зауважив, позивач не довів порушення своїх особистих немайнових прав та завдання йому моральної шкоди, а заявлений розмір компенсації не підтверджений жодним доказом (т. 1 а.с. 74-82). 10.07.2019 року представником відповідача - адвокатом Качурою О.А. подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії висновку експерта №056/192 від 26.06.2019 року, підготовленого ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» (т. 1 а.с. 94-128). 29.07.2019 року представником позивача - адвокатом Корчагіни М.П. подано клопотання про приєднання до матеріалів справи копії остаточного звіту про формування виборчого фонду кандидата на пост Президента України [PERSON] від 25.04.2019 року та доказів понесення позивачем судових витрат (т. 1 а.с. 132-153). 29.07.2019 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог в порядку п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України (т. 1 а.с. 156-157). 31.07.2019 року підготовче засідання відкладено на 29.10.2019 року (т. 1 а.с. 161). 24.09.2019 року представником позивача - адвокатом Корчагіним М.П. подано відповідь на відзив, у якій, заперечуючи проти аргументів відповідача, останній зазначив, що озвучена інформація містить фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, відтак, не може вважатись оціночним судженням, а доводи відзиву про відсутність у виступі відповідача тверджень, спростовуються доказами, наданими самим відповідачем. Разом із відповіддю на відзив представником позивача надано висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (КНДІСЕ) за результатами проведення комплексної психолого-лінгвістичної експертизи №8302/19-39/8303/19-61 від 19.08.2019 року (т. 1 а.с. 176-196). 24.09.2019 року представником позивача - адвокатом Корчагіним М.П. подано заяву про уточнення позовних вимог в порядку п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в котрих просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та недоторканність ділової репутації, наступну інформацію, поширену відповідачем в ефірі телеканалу «1+1» у телепередачі «Право на владу»: « [INFO] », а також зобов`язати відповідача протягом місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним щодо позивача, шляхом публічного оголошення повідомлення наступного змісту: «[INFO]», стягнути з відповідача 1,00 грн. моральної шкоди та покласти на відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 171-172). 29.10.2019 року підготовче засідання відкладено на 20.01.2020 року (т. 1 а.с . 206). 20.01.2020 року підготовче засідання відкладено на 12.03.2020 року (т. 1 а.с. 216). Ухвалою від 12.03.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» копію запису телепередачі «Право на владу», трансльованої в прямому ефірі телеканалу «1+1» у період із 22 год. 30 хв. [INFO] року та витяг з Журналу обліку передач телеканалу «1+1» із записом про трансляцію телепередачі «Право на владу» в зазначений час (а.с. 229-230). 12.03.2020 року підготовче засідання відкладено на 28.04.2020 року (т. 1 а.с. 232). 28.04.2020 року підготовче засідання відкладено на 14.09.2020 року (т. 1 а.с. 238). Ухвалою від 14.09.2020 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи на 02.11.2020 року (т. 2 а.с. 6). В судовому засіданні 02.11.2020 року представник позивача - адвокат Войцеховський М.Ю. уточнені позовні вимоги підтримав, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві та інших заявах по суті справи, просив позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача - адвокат Євтющенко Д.О. в судовому засіданні 02.11.2020 року проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві, звернув увагу суду на зміну позивачем предмету позову шляхом уточнення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечено сторонами, зокрема, стороною відповідача, що у телепередачі «Право на владу» було озвучено наступну інформацію: «[INFO]». Позивач у даній справі звернувся з позовом до відповідача про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача, про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену відповідачем у телепередачі «Право на владу», та про відшкодування моральної шкоди. В подальшому, з урахуванням висновку експертизи, позивачем були уточнені позовні вимоги в частині фрагменту висловлювання відповідача та спростування. Під предметом позову у цивільній справі розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи представника відповідача про зміну предмету позову позивачем, оскільки позивач лише уточнив в порядку п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України змісту фрагменту висловлювання та спростування за первісними вимогами, що не призвело до зміни самих матеріально-правових вимог (обраних способів захисту). За змістом положень ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач надав суду докази звернення до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» в порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» із заявою про спростування недостовірної інформації та проханням надати копію відеозапису сюжету, на яку не одержав відповіді. Так, на підставі наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що в ніч з [INFO] року на телеканалі «1+1», ліцензія на телемовлення якого належить ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», здійснювалась трансляція прямого ефіру телепередачі «Право на владу», у якій [PERSON] озвучив оспорювану позивачем інформацію. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами, зокрема, відеозаписом телепередачі «Право на владу», відомостями журналу обліку телепередач ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за період з [INFO] року, висновком експертів № 8302/19-39/8303/19-61 від 19.08.2019 року, паперовими копіями Інтернет-сторінки видання «Українська правда» та офіційної сторінки ток-шоу «Право на владу» у соціальній мережі Facebook. Відповідачем вказане не заперечувалось, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на спростовування вказаних обставин в розпорядження суду не надано. З відомостей офіційного порталу Верховної Ради України (https://www.rada.gov.ua/), які містяться в матеріалах справи, вбачається, що на момент виникнення спірних відносин серед народних депутатів України [PERSON] був єдиним народним депутатом із такими прізвищем та ім`ям, а також він обіймав посаду заступника фракції партії [INFO] , скорочену назву якої «[INFO]» згадує відповідач у своєму виступі. Статус позивача як народного депутата станом на лютий 2019 року підтверджується посвідченням народного депутата № [NUMBER]. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що поширена відповідачем інформація стосувалася позивача [PERSON] . Оцінюючи характер поширеної відповідачем інформації суд виходить з наступного. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Указаних обставин стосуються висновки експертів, надані до суду сторонами справи. Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. За приписами ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Оцінюючи надану відповідачем копію висновку експерта ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» № 056/192 від 26.06.2019 року, суд виходить з того, що він був підготовлений саме експертною установою, про що зазначено у тексті висновку, та за договором між адвокатом відповідача з ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». Згідно частин 1-2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено судову експертизу як дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Згідно ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» в редакції, яка діяла на момент підготовки висновку експерта № 056/192 від 26.06.2019 року, судово-експертну діяльність могли здійснювати три суб`єкти, а саме: (1) державні спеціалізовані установи, (2) судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та (3) інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Разом з тим, ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» не може вважатися окремим судовим експертом чи іншим фахівцем (експертом), а наданими до матеріалів справи доказами не підтверджується наявність у ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» статусу державної спеціалізованої установи в розумінні ст. 7 Закону України «Про судову експертизу». Таким чином, ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» не відносилося до суб`єктів судово-експертної діяльності, а підготовлений цією експертною установою висновок № 056/192 від 26.06.2019 року не відповідає нормам ч. 2 ст. 106 ЦПК України і ст. 7 Закону України «Про судову експертизу». Крім того, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. При цьому, за змістом п. 1.2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, лінгвістична експертиза мовлення віднесена до криміналістичних експертиз. Також на підставі відомостей, вказаних у заяві № 14/05/19 від 14.05.2019 року і висновку експерта № 056/192 від 26.06.2019 року, судом встановлено, що до ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» для проведення експертизи було надано оптичний DVD-диск з відеозаписом телепередачі «Право на владу», а також матеріал під назвою «текстуальний вираз інформації, що надається з метою проведення експертного дослідження» без ідентифікаційних ознак, копія якого суду до матеріалів справи не надавалася. При цьому, викладені у заяві питання, а також питання, які досліджувалися у висновку експерта № 056/192 від 26.06.2019 року, були поставлені саме щодо текстового матеріалу, наданого для експертизи, а не телепередачі «Право на владу», висловлювання в якій оспорює позивач. З урахуванням наведеного, суд відхиляє висновок експерта № 056/192 від 26.06.2019 року, підготовлений ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». Оцінюючи висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення комплексної психолого-лінгвістичної експертизи № 8302/19-39/8303/19-61 від 19.08.2019 року, суд враховує, що він був підготовлений державною спеціалізованою установою Міністерства юстиції України в розумінні ст. 7 Закону України «Про судову експертизу». Суд враховує висновок експерта [PERSON] про те, що негативна інформація щодо особи [PERSON] та його діяльності, наведена у висловлюваннях [PERSON] у фрагменті його промови, виголошеної у телепрограмі «Право на владу» і трансльованої в прямому ефірі телеканалу «1+1» у період із 22 год. 30 хв. [INFO] року про те, що у виборчому штабі [PERSON] займається організацією підкупу виборців і керує цим процесом, викладена у формі фактичного твердження. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Аналогічна правова позиція щодо розмежування оціночних суджень і фактичних тверджень була викладена у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі №757/33799/15-ц. На думку суду, відповідність оспорюваних висловлювань дійсності може бути перевірена та встановлена судом, що є основною ознакою фактичного твердження. Так, матеріали справи містять лист довіреної особи, розпорядника накопичувального рахунку виборчого фонду кандидата на пост Президента України [PERSON] [PERSON] від 18.03.2019 року, з якого вбачається, що розпорядником накопичувального рахунку виборчого фонду кандидата в Президенти України [PERSON] не вчинялось жодних дій для виділення коштів на здійснення підкупу виборців або вчинення будь-яких інших незаконних дій, спрямованих на обмеження виборчих прав громадян України. Також позивачем було надано суду копію остаточного звіту про формування виборчого фонду кандидата на пост Президента України [PERSON] від 25.04.2019 року, згідно якого загальний розмір виборчого фонду склав 584 507 590,53 грн. У цьому ж звіті визначені джерела формування виборчого фонду. Крім того, згідно листа Національної полії України № 2234/01/24-2019 від 26.02.2019 року, на підставі звернення народного депутата України [PERSON] слідчими НПУ було внесено відомості до ЄДРДР щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 160 КК України (підкуп виборця, учасника референдуму). У показаннях заявника були викладені факти щодо можливої причетності позивача до вчинення цього кримінального правопорушення. Однак, жодній особі про підозру у вчиненні цього кримінального правопорушення не повідомлялося. Процесуальний статус позивача в зазначеному провадженні не визначено. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин існування тіньового виборчого штабу кандидата в Президенти України [PERSON] , натомість існують відомості про відкриття в період виборчої кампанії єдиного виборчого штабу вказаного кандидата в Президенти України. Надані представником відповідача докази і пояснення не містять підтвердження фактів виділення двох мільярдів гривень на підкуп, а також того, що позивач у виборчому штабі [PERSON] займався організацією підкупів виборців і керував цим процесом. При цьому, поширена відповідачем інформація не містить жодних вказівок, які б виражали невпевненість, сумніви або власну оцінку відповідачем певних фактів. Навпаки, відповідач проголошує спірні висловлювання у ствердній та категоричній формі, що створює враження наявності в нього достовірних доказів, що підтверджують відповідні факти. З урахуванням наведеного, суд вважає фактичними твердженнями висловлювання відповідача про те, що у виборчому штабі [PERSON] позивач займається організацією підкупу виборців і керує цим процесом, та відхиляє доводи представника відповідача про те, що вказана інформація є оціночним судженням. Також, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що спірні висловлювання були критикою позивача як публічної особи, оскільки критика може стосуватися лише дій та вчинків публічної особи, які були нею дійсно вчинені. Однак, матеріали справи не містять підтвердження озвученої відповідачем інформації, а тому його висловлювання не можуть вважатися критикою дій позивача. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про необхідність визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації наступного змісту: «[INFO] ». Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» було роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. З наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, листа Міжнародного благодійного фонду «Глобальна допомога» № 13 від 14.02.2019 року, листа Громадської організації «Рада розвитку регіону» № 35 від 04.03.2019 року, листа гр. [PERSON] від 10.02.2019 року та інших, вбачається, що після поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, соціальна оцінка позивача і його вчинків, а також оцінка ділових і професійних якостей позивача змінилися в гіршу сторону. З урахуванням наведеного, суд надходить до висновку, що спірні висловлювання відповідача, озвучені в сюжеті «Право на владу», порушують немайнове право позивача на недоторканість його честі та ділової репутації. Крім того, висновком експертів КНДІСЕ № 8302/19-39/8303/19-61 від 19.08.2019 року, які за результатами проведення комплексної психолого-лінгвістичної експертизи встановили, що у поширеній Відповідачем інформації містяться висловлювання образливого характеру щодо [PERSON] , принизлива інформація, яка порочить його честь і ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. В силу приписів ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. Враховуючи, що спірна інформація була поширена відповідачем в телеефірі, суд вважає таким, що відповідає наведеним положенням ст. 277 ЦК України заявлений позивачем спосіб спростування відповідачем недостовірної інформації шляхом оголошення протягом місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили в телеефірі повідомлення зі спростуванням. Текст спростування, запропонований позивачем, суд вважає справедливим, оскільки він узгоджений зі змістом недостовірної інформації, поширеної відповідачем. У ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 23 ЦК України). Враховуючи, що судом встановлено факт приниження честі позивача та його ділової репутації, суд приходить до висновку, що такими діями відповідача позивачу було заподіяно моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Беручи до уваги характер правопорушення, допущеного відповідачем, глибину фізичних та душевних страждань позивача, зміни в його емоційному стані, враховуючи вимоги розумності і справедливості, а також враховуючи, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1,00 грн., суд, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає відповідні позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позивач при зверненні до суду також просив стягнути з відповідача судові витрати в повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У позові [PERSON] вказує про понесення ним 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.02.2019 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Антіка» було укладено Договір про надання правничої допомоги № 2019/1. За період з 25.02.2019 року по 22.03.2019 року позивачу були надані послуги з правничої допомоги, детальний опис яких наведено у звіті АО «ЮФ «Антіка» № 1 від 22.03.2019 року. За надану правничу допомогу позивачу було виставлено рахунок № 2019-1 від 22.03.2019 року на сплату гонорару в сумі 20 000,00 грн. 22.03.2019 року позивач оплатив вказану суму, що підтверджується квитанцією від 22.03.2019 року та випискою із банківського рахунку АО «ЮФ «Антіка» від 25.03.2019 року. Відповідачем розмір адвокатських витрат не заперечений, клопотання щодо зменшення заявлених до стягнення витрат до суду надано не було. Дослідивши подані документи, суд надійшов до висновку, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг, виконаних робіт та часом, витраченим адвокатами АО «ЮФ «Антіка», а тому заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. підлягають відшкодуванню та стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, згідно ст. ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3 457,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved