Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши який, просить виселити [PERSON] та інших осіб з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 750 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2016 року, що за адресою місця знаходження спірної квартири відповідач не проживає з червня 2005 року, та що спірна квартира використовується для здачі її у найм необмеженому колу осіб, які руйнують його власність. В своїх письмових поясненнях відповідач зазначила, що за адресою місця знаходження спірної квартири не проживає з червня 2005 року, спірна квартира використовується для здачі у найм. Також відповідач зазначила, що нею визнається юридичний факт того, що [PERSON], є власником спірної квартири і це не оспорюється нею, та що квартирантами наноситься шкода квартирі, а тому визнала позовні вимоги із приводу відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 750 грн. Крім того в своїх письмових поясненнях відповідач зазначила, що квартиранти змінюються у квартирі із періодичністю тричі на тиждень. Представник позивача, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просила позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. В судові засідання, призначені судом на 05 квітня 2017 року, 11 травня 2017 року, 15 червня 2017 року відповідач не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. У зв'язку з цим, суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 жовтня 2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири здобув право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки (виписки з будинкової книги про склад родини та реєстрації) в спірній квартирі з 25.03.1996 року проживає [PERSON] та вона зберігає статус колишнього власника. Станом на час заселення відповідача діяв інститут «прописки». 15.01.2004 року набув чинності Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ч.2 ст. 16 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим. Отже, починаючи з 15.01.2004 року [PERSON] вважається зареєстрованою за адресою розташування спірної квартири. Закон України ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»» не наділяє особу самостійними спеціальними правами володіння та користування майном в якому така особа реєструється. Реєстрація місця проживання особи лише тісно пов'язана з її правами на володіння та користування житлом. Судом встановлено, що сторони по справі не є членами однієї родини та не перебувають у договірних стосунках із приводу користування спірною квартирою. Оскільки відповідач прописувалась у квартиру як її власник, у суду відсутні підстави для висновку про безпідставність заселення із подальшим проживанням відповідача у спрій квартирі. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у відповідача права володіння та користування спірною квартирою виключно як житлом. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. В своїх письмових поясненнях відповідач зазначила, що в спірній квартири не проживає з червня 2005 року, тобто понад один рік. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Згідно із ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Використання відповідачем спірної квартири під здачу в оренду необмеженому колу осіб не відноситься відповідно до Закону до випадків можливого збереження спірної квартири за [PERSON] Письмовими поясненнями [PERSON] також підтверджується факт системного псування спірної квартири в наслідок її дій щодо здачі квартири в оренду, та як наслідок нанесення шкоди квартирантами. Права [PERSON] на володіння та користування спірною квартирою виключно як житлом, не наділяють її правом розпорядження спірною квартирою. Тобто остання не має право на здачу спірної квартири в оренду. Відповідно до ст. 116 ЦК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд знаходить вимоги позивача щодо виселення слушними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення, суд також виходить із того, що позивач в силу свого статусу наділений тріадою права власності, а саме володіння, розпорядження та користування спірною квартирою. Проте зважаючи на режим використання відповідачем вказаною квартирою позивач позбавлений можливості користуватись нею. Також, підлягають задоволенню позовні вимоги про вселення виходячи із наступного. Пред'являючи позов [PERSON] посилається на вчинення дій по перешкоджанню йому у користуванні квартирою. Такі дії, як зазначалось вище, виражаються у особистому використанні [PERSON] квартири під здачу виключно у найм та перешкоджанні позивачу у потраплянні до квартири в силу відсутності ключів від вхідних дверей. Порядок виконання рішення про виселення боржника передбачений положеннями ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження». Виконання рішення суду в частині виселення не усуне перешкоди у потраплянні позивача до квартири. Положення ст. 3 ЦПК України, гарантують позивачу право звернення до суду за захистом в тому числі своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Самостійне потрапляння позивача до квартири буде вимагати від позивача великих зусиль та майнових витрат. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч.2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Отже лише вселення - як спосіб захисту порушеного права, забезпечить повне відновлення прав позивача як власника квартири. Поряд із цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позову про стягнення матеріальної шкоди виходячи із наступного. Як на підставу задоволення вимоги про стягнення матеріальної шкоди позивач посилається на обставини визнання вимог позову відповідачем в розмірі 750 грн. Будь-яких розрахунків повного розміру нанесеної шкоди сторонами не надавалось. Клопотань із приводу призначення відповідної експертизи не надходило. Згідно письмових пояснень відповідача, визначаючись із розміром нанесеної квартирантами шкоди вона виходила із власного міркування. Тобто порядок визначення суми відшкодування ґрунтувався на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Сплачені позивачем судовий збір в сумі 640 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Про відшкодування витрат, пов'язаних з явкою представника до суду позивач не заявляв.

Outcome: partial