Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

У вересні 2013 року ПАТ «СК «Альфа Страхування» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів у порядку регресу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що 24.09.2010 року з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який було застраховано за договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0265278.006, укладеним між [PERSON] та ПАТ «СК «Альфа Страхування». Відповідно до платіжного доручення №199 від 05.11.2010 року ПАТ «СК «Альфа Страхування» виплатило страхувальнику страхове відшкодування за ремонт автомобіля «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] у сумі 11 525 грн. 05 коп. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВС/8514121, однак вказаний поліс на момент ДТП не діяв, що підтверджується витягом з центральної бази даних МТСБУ З огляду на викладене, ПАТ «СК «Альфа Страхування» просило суд стягнути з [PERSON] шкоду у порядку регресу у сумі 11 525 грн. 05 коп. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] керуючи автомобілем «Тойота» д.н.з [NUMBER] 24.09.2010 року о 17 год. 20 хв. в м.Києві по вул. Ахматової не дотрималась безпечної дистанції руху, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 05.11.2010 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляду штрафу (а.с.46). Автомобіль «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] було застраховано у страховій ПАТ «СК «Альфа Страхування» згідно договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0265278.006 від 19.07.2010 року, який укладено із [PERSON] (а.с.4). Відповідно до страхового акту №3204.206.10.01.01 від 26.10.2010 року та розрахунку страхового відшкодування до нього вартість відновлювального ремонту автомобіля «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] складає 11 525 грн. 05 коп. (а.с. 41-42). Позивач у справі відповідно до платіжного доручення №199 від 05.11.2010 року переказав страхове відшкодування вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Мітсубісі» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] на загальну суму 11 525 грн. 05 коп. (а.с.43). Встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВС/8514121, однак вказаний поліс на момент ДТП (24.09.2010 року) не діяв, що підтверджується витягом з центральної бази даних МТСБУ (а.с.47). Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 27 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. Згідно зі ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Виходячи зі встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що перехід права вимоги від страхувальника ([PERSON]) до страховика (ПАТ «СК «Альфа Страхування») у даному випадку є суброгацією, а не регресом. При суброгації нового зобов'язання не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, внаслідок чого страховик виступає замість потерпілого. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити, однак стягнути з відповідача на користь позивача необхідно виплачене останнім страхове відшкодування у порядку суброгації, а не у порядку регресу. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved