Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У вересні 2014 року на адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», - [PERSON] - про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів (а. с. 2-3). В обґрунтування позовних вимог представник інтересів позивача за довіреністю у позовній заяві з урахуванням уточнень посилався на те, що перебуваючи на стаціонарному лікуванні [PERSON] надала своєму братові свій паспорт та зарплатну картку для підготування документів щодо поручительства за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та братом позивача - [PERSON] Проте, за словами останнього, необхідність в підписанні [PERSON] договору поруки минула. В кінці грудня 2010 року позивач отримала аванс в два рази менший за суму, ніж отримувала раніше. Звернувшись за поясненнями до ПАТ КБ «Приватбанк» було з'ясовано, що за кредитним договором, укладеним між відповідачем та братом позивача, [PERSON] є поручителем на підставі відповідного договору, який, як стверджує позивач вона ніколи не підписувала. Тому позивач просила суд, з урахуванням уточнень, визнати договір поруки № 3 від 30 жовтня 2009 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача 4000,00 грн. витрат на правову допомогу; 2656,80 грн. витрат за проведення почеркознавчої експертизи, витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. (а. с. 62-63, 72-73). Позивач та її представник у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав (а. с. 13). Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд у задоволенні позову відмовити, застосувати строк позовної давності за даним спором. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до копії договору поруки № 3 від 30 жовтня 2009 року [PERSON] поручилась перед ПриватБанком, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № С/G 1430 від 30 жовтня 2009 року, укладеним між останнім та банком (а. с. 6). Висновком № 4403-14 судової почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2015 року встановлено, що підпис в графі «Поручитель» від імені [PERSON] у договорі поруки № 3 від 30 жовтня 2009 року (укладеним між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк») виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису (а. с. 47-53). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо визнання недійсним договору поруки № 3 від 30 жовтня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ПриватБанком, враховуючи висновок судової почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що від імені поручителя цей договір був підписаний не позивачем, а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог в цій частині. При цьому суд не вбачає підстав для застосування за заявою представника відповідача строків позовної давності у три роки до вимог позивача, оскільки пунктом 12 спірного договору банк встановив строк позовної давності у п'ять років. У задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 2656,80 грн. витрат на проведення почеркознавчої експертизи суд вважає за необхідне відмовити з огляду на ненадання позивачем оригіналу документу на підтвердження сплати вказаної суми грошових коштів. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення на її корить з відповідача 4 000,00 грн. витрат на правову допомогу, суд також вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки стороною позивача не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження сплати позивачем за юридичні послуги. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі між сторонами та враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial