Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» або Банк) звернулося в суд із вищезазначеним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №НКЛ-4544981 (далі - Кредитний договір), за яким Банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 730 252,00 грн. під 34,53% річних на умовах платності, повернення та строковості. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] між Банком та відповідачем укладено Договір іпотеки №б/н від 13.09.2012 року (далі - Договір іпотеки), за яким [PERSON] передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м, ринкова вартість згідно зі Звітом про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, що виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертна компанія «Правий берег» скаладає станом на 21.08.2012 - 744 470,00 грн. Позивач стверджує, що свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, в той час як [PERSON] кредит не погашає, у зв`язку з чим станом на 28.07.2015 утворилася заборгованість в сумі 663 630,37 грн., з яких 549 774,65 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 77 043,75 грн. - заборгованість по відсоткам, 36 811,97 грн. - комісія за ведення кредиту. Посилаючись на умови вищезазначеного Кредитного договору та Договору іпотеки, а також ст.37 Закону України «Про іпотеку», позивач просить суд задовольнити позов (а.с.2-6) Заочним рішення від 21.12.2015 позовні вимоги задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 13 вересня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], а саме на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м, ринкова вартість якої згідно зі Звітом про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, що виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертна компанія «Правий берег» складає станом на 21.08.2012 року - 744 470,00 грн., для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» за Кредитним договором №НКЛ-454481 від 13 вересня 2012 року, укладеним із [PERSON], на загальну суму 663 630,37 грн. станом на 28.07.2015 року, шляхом визнання права власності на дану квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинено. Стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь [PERSON] відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 43 204,60 грн., вирішено питання про судові витрати (а.с.66) 25.02.2016 відповідач звернувся із заявою про перегляд заочного рішення (а.с.82) 30.03.2016 ухвалою суду вищезазначене заочне рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду (а.с.100) 20.05.2016 в судовому засіданні представник позивача подала звіт про оцінку даної квартири станом на 14.04.2016, згідно якого вартість квартири складає 1 377 407,00 грн. В той же час, представником відповідача та третьої особи заявлено клопотання про призначення у справі експертизи, на вирішення якої слід поставити питання про вартість вищезазначеної квартири, в задоволенні якого ухвалою суду було відмовлено. Зважаючи на те, що сторони відсутні на оголошенні, в справі наявна заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в яких він кожного разу підкреслював про підтримання позовних вимог в заявленій редакції в повному обсязі, враховуючи строку розгляду справи, які суд згідно практики Європейського суду з прав людини рахує з часу звернення позивача до суду з позовом, суд вважає за можливе ухвалити рішення в даному судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних доказів (а.с.63) Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що13.09.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №НКЛ-4544981, згідно якого Банк взяв на себе зобов`язання надати [PERSON] грошові кошти в сумі 850 000,00 грн. зі сплатою відсотків 16% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 12.09.2019. При цьому, умовами Кредитного договору також передбачалося, що в разі невиконання [PERSON] будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Кредитним договором (п.п.5.8, 5.9, 5.10 Кредитного договору), передбачався 21% річних і для цього додаткового погодження між сторонами Кредитного договору вже потребується. Також умовами Кредитного договору передбачена сплата комісії - одноразова 0,99% від суми кредиту, 0,6% - щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості (а.с.7) 30.04.2012 між позивачем та [PERSON] укладено Додатковий договір №1 до вищезазначеного Кредитного договору, яким вже сторони узгодили 15,5% річних за користування кредитними коштами. Також встановили, що у випадку невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 20,5% річних починаючи з дня невиконання зазначених зобов`язань (а.с.9) До даного Додаткового договору №1 в якості додатку був підписаний і графік погашення заборгованості із зазначенням конкретних дат сплати [PERSON] своєї заборгованості перед Банком за Кредитним договором (а.с.11) Доводи позивача про те, що ним умови даного Кредитного договору виконані в повному обсязі знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, що вбачається із заяви на видачу готівки №1 від 14 вересня 2012 року (а.с.13) Судовим розглядом також встановлено, що 13.09.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним Кредитним договором Іпотечний договір (далі - Договір іпотеки), згідно якого [PERSON] передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28 вересня 1999 року державним нотаріусом 21-ої Київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №3-2896, зареєстроване також в КМБТІ 27 жовтня 1999 року а №7181, нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м. (а.с.14) П.2.3.1 Договору іпотеки встановлено, що ринкова вартість предмету іпотеки згідно зі Звітом про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, що виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертна компанія «Правий берег» складає станом на 21.08.2012 - 744 470,00 грн. Загальна заставна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 744 470,00 грн. (п.2.3.3 Договору іпотеки) Згідно звіту про оцінку станом на 14.04.2016 Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» вартість даної квартири становить 1 377 407,00 грн. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною 1 ст.546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) Відповідно до ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст.12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання ? звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.1.6 Договору іпотеки встановлено, що в разі невиконання зобов'язань за Кредитним договором, іпотекодержатель не перешкоджає іпотекодержателю у здійсненні заходів, направлених на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно з п.4.4.9 Договору іпотеки в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки». За умовами вищевказаного іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли на момент настання терміну виконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані чи будуть виконані неналежним чином. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, невиконання або неналежне виконання позичальником основного зобов'язання (або тієї чи іншої його частини) (п.4.1.5 Договору іпотеки). А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим. В той же час, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, сам позивач при зверненні до суду із даним позовом ще у вересні 2015 року саме таким чином, як викладено судом вище, визначив свої позовні вимоги. Однак, висловлена ВСУ правова позиція по справах зазначеної категорії 30.03.2016 в своїй постанові №6-1851цс15 свідчить про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Так, в самому Іпотечному договорі детально розписано яким чином переходить право власності на предмет іпотеки до позивача в рахунок виконання зобов`язань. Згідно п.7.4.1 Іпотечного договору у випадку набуття іпотекодержателем право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки. Витрати щодо здійснення такої оцінки предмета іпотеки несе іпотекодавець. Підписанням Іпотечного договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеку у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього іпотечного договору, Кредитного договору та вимог чинного законодавства. Іпотекодавець підписанням цього Іпотечного договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору, та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України (а.с.18) Таким чином, достовірно встановлено, що позивач не скористався порядком, який чітко ним самим прописаний в договорі для того, щоб набути у власність предмет іпотеки, при тому, що згода на це іпотекодавця презюмується, а відповідного рішення самим позивачем не виносилося, відповідна заява про реєстрацію свого права власності до реєстраційної служби не подавалася. Підстав же для застосування до виниклих між сторонами правовідносин ст.392 ЦК України немає, оскільки ні відповідач, ні третя особа таке право позивача не оспорює, бо сам позивач, як зазначено судом вище, прийшов до помилкового висновку про необхідність залучення суду в процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, а вищенаведеною процедурою (позасудового врегулювання) не скористався. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed