Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 08.09.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в простій письмовій формі, на підтвердження чого останнім було надано розписку. Згідно до розписки [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 40000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01.10.2016 року. Проте відповідач свої зобов'язання не виконав, до теперішнього часу грошові кошти не повернуті, а тому за неналежне виконання грошових зобов'язань повинен повернути грошові кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції 3470,13 грн. та 3% річних у розмірі 578,63 грн. З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 44048,76 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У відповідності до частини першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 08.09.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 40 000 грн., які зобовязався повернути в строк до 01 жовтня 2016 року. Станом на 07.03.2017 року грошові кошти відповідачем не повернуто. Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.(Правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №6-50цс 16 від 24.02.2016 року). Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, дослідивши боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, які видавалися відповідачу (боржнику) позивачем (позикодавцем), суд приходить до висновку, що між сторонами укладено письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобовязань у встановлені строки, свідчить про порушення ним права позивача, яке підлягає судовому захисту. З огляду на викладене вище з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 40 000 грн. Приписами частини першої статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові Враховуючи, що відповідач своєчасно не повернув позикодавцю грошові кошти, тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та втрат від інфляції підлягають задоволенню, при цьому суд вважає, що із [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 578,63 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 470,13 грн. за договором позики від 05.09.2016 року, за період із 08.09.2016 року по 02.03.2017 року, які суд вирахував наступним чином 3% від суми боргу 40 000 грн. Ч 176 дні (кількість днів прострочення із 08.09.2016 року по 02.03.2017 року) Ч 3/100/365 = 578,63 грн., інфляційні втрати 40 000 грн. (сума заборгованості) * 1,08675 (сума інфляцій за період із 08.09.2016 року по 02.03.2017 року = 43 470,13 грн..- 40 000 грн., сума заборгованості = 3 470,13 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збірв розмір 640 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049- 050 ЦК України,

Outcome: approved