Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

У березні 2018 року адвокат [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах [PERSON] з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2015 року уклав з фізичною особою-підприємцем [PERSON] письмовий договір №7/121 про надання юридичних та консалтингових послуг. Позивач здійснив оплату вказаних послуг в повному обсязі на суму, еквівалентну 2800, 00 доларів США, проте відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та послуги ні позивачу, ні його батьку не надав. Позивач не отримав від відповідача жодної інформації щодо процесу надання послуг. З моменту укладення договору та оплати послуг минуло більше 2 років, що є порушенням всіх розумних строків виконання зобов'язань з боку відповідача. Вважає, що відповідач істотно відступив від виконання умов договору, що є підставою для його розірвання, а сплачені позивачем грошові кошти підлягають поверненню. Просить суд позовні вимоги задовольнити, розірвати договір про надання юридичних та консалтингових послуг №7/121 від 30 березня 2015 року, укладеного між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], а також стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, сплачені за вищезазначеним договором в розмірі 2800 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно. Відзиву на позовну заяву, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду не надходило. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, вислухавши покази свідка, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 статті 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 статті 628 Цивільного України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 30 березня 2015 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про надання юридичних та консалтингових послуг №7/121, відповідно до якого виконавець ([PERSON]) зобов'язується на підставі дійсного договору надати замовнику ([PERSON]) юридичні та консалтингові послуги згідно та на умовах дійсного договору, а замовник зобов'язується оплатити ці послуги (а. с. 12). Щодо видів послуг, то згідно пункту 2.1 договору, юридичні та консалтингові послуги включають в себе: 1) юридичні консультації з питань отримання постійного виду на проживання на території України; 2) підготовка всіх необхідних документів (подання, отримання оригіналів) і представництво інтересів гр. РФ [PERSON] у всіх державних органах у зв'язку з отриманням постійного виду на проживання в Україні. Відповідно до пункту 2.6 договору, загальна сума послуг складає еквівалент 2600 доларів США по курсу на момент проведення розрахунків, при цьому передплата складає 1500 доларів США по курсу на момент проведення розрахунків, а вартість послуг залишається незмінною на протязі всього строку дії дійсного договору. Як встановлено матеріалами справи, зокрема як вбачається із розписки від 26.03.2015 року, [PERSON] отримав від [PERSON] суму в еквіваленті 400 доларів США в рахунок оплати першого платежу за договором, який буде укладений 30.03.2015 року (а. с. 13). Згідно чеків від 30.03.2015 року, 21.04.2015 року, 19.09.2015 року, ФО-П [PERSON] в якості передоплати за договором про надання юридичних та консалтингових послуг №1/121 від 30.03.2015 року отримав 1500 доларів США, 600 доларів США та 300 доларів США відповідно (а. с. 14). Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Так, як встановлено у пункті 2.3 договору, після надання послуги виконавець надає замовнику акт приймання-передачі наданих послуг, який складає звіт про виконану роботу та ціну наданих послуг. За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 1-2 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року №6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Тобто, у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. У судовому засіданні встановлено, що взяті на себе зобов'язання за договором про надання юридичних та консалтингових послуг №7/121 від 30.03.2015 року позивач [PERSON] виконав своєчасно та у повному обсязі, оплативши відповідачу [PERSON] вартість послуг, визначених у пункті 2.1 договору, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, а відповідач свою чергу в порушення умов укладеного договору зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконав. Оскільки судом встановлено порушення зобов'язань за договором про надання юридичних та консалтингових послуг №7/121 від 30.03.2015 року саме зі сторони відповідача [PERSON], такий договір повинен бути розірваний у зв'язку з наявними істотними порушеннями умов укладеного договору в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 5 статті 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням умов договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. З урахуванням того, що обумовлені договором юридичні та консалтингові послуги не були виконані перед позивачем, суд приходить до висновку щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] сплачених ним коштів, обумовлених договором, та визначених саме договором. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є батьком позивача, показав, що він віддав своєму сину [PERSON] 300 дол. США для передачі цієї суми останнім ФОП [PERSON] на виконання договору про надання юридичних та консалтингових послуг. В подальшому, йому стало відомо про те, що [PERSON] передав [PERSON] 2300 дол. США на виконання та згідно умов зазначеного вище договору. Загальна сума, яку сплатив його син за договором, становила 2600 дол. США. Суд також зазначає, що оскільки відповідно до пункту 2.6 договору, загальна сума послуг складає еквівалент 2600 доларів США по курсу на момент проведення розрахунків, то і стягненню підлягає обумовлена сторонами договору сума, в іншій же частині позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення коштів підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial