Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.2000 року по липень 2003 року, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Відповідач залишив родину у січні 2003 року, з вказаного часу з сином не спілкувався, участі у вихованні не приймав, матеріальної допомоги на його утримання не надавав. Син не має реєстрації за місцем проживання і це питання відповідач не вирішує. Крім того, відповідач не дав дозволу на виїзд сина за кордон, посилаючись на відсутність часу для вирішення цих проблем. Такі обставини у сукупності вважає підставою для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] . Відповідач заявлений позов не визнав. В обгрунтування заперечень зазначав на те, що після розірвання шлюбу позивач заборонила йому зустрічатися з дитиною, чинила перешкоди у спілкуванні, вимагала відмовитись від батьківських прав. Він вчиняв дії щодо участі у вихованні дитини та його утриманні, але позивач всі його пропозиції відхиляла. Рішенням Слов»янського міськрайонного суду від в 25 листопада 2015 року задоволено частково. [PERSON] позбавлено батьківських прав стосовно [PERSON], з відповідача стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх доходів відповідача. В апеляційній скарзі на вказане рішення відповідач [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав, просить стягнути аліменти на сина в розмірі 1/6 частини його доходу. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Позивач заперечуює проти апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Від органу опіки і піклування Слов»янської міської ради надійшла заява про розгляд даної справи без участі їх представника.(вх..ЕП-13/16 від 05.01.2016 р.) Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до п. 3, 4 ч. ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.2000 року по липень 2003 року, від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини фактично припинено у січні 2003 року. Син [PERSON] залишився проживати з позивачкою та перебував на її утриманні. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, не займається вихованням сина, не цікавиться його здоров'ям і долею, не спілкується ним, не надає матеріальної допомоги та не має наміру щодо цього. Суд першої інстанції визнав, що відповідач [PERSON] умисно ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню і утриманню сина та дійшов висновку про позбавлення його батьківських прав стосовно сина [PERSON] та стягнув на його утримання аліменти в розмірі 1/6 частини доходу. Проте, з таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі погодитися не можна, оскільки такий висновок суперечить фактичним обставинам справи і вимогам сімейного законодавства. Згідно ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. 1 Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей. Пунктом 16 цієї постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу , що призвело до неправильного вирішення спору. В порушення статей 212 - 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував : які безспірні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, чи виходячи з інтересів дитини та конкретних обставин справи немає можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. З'ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано доказів, які б свідчили про свідоме ухилення відповідача від виховання дитини. Викладені в позовній заяві доводи про те, що відповідач не дає своєї згоди на виїзд дитини за кордон для оздоровлення спростовуються наданими відповідачем копіями заяв про надання такого дозволу в серпні 2014 року та в серпні 2015 року . ( а.с. 36,37). Вбачається, що за пропозицією позивача відповідач вчиняв певні дії, пов»язані з реєстрацією дитини на вказаною позивачкою адресою. Відповідно до ч. 2ст..171 СК України дитина, яка може висловити свою думку , має бути висловлена при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У виконання вказаної норми закону судом першої інстанції надана можливість неповнолітньому [PERSON] [INFO] висловити свою думку при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав його батька. Неповнолітній [PERSON] не заперечував, щоб позов був задоволений, оскільки батька не потребує та ніколи не потребував. Відповідно до ч.3 ст.171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Враховуючи те, що відсутні докази ухилення відповідача від своїх батьківських обов»язків, апеляційний суд всупереч думці неповнолітньої дитини приходить до висновку про відмову в позові, оскільки вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не сприятиме інтересам дитини. При цьому суд враховує данні про особу відповідача, який працює, має позитивні характеристики з місяця роботи та місця проживання, має належні житлово-побутові умови та матеріальне забезпечення. При цьому апеляційний суд виходить із вимог ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11. 1989 року, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками , крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Апеляційний суд також не може погодитися з висновком органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, що перебуває у відповідності до ч.6 ст.19 СК України, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Вбачається, що висновок підготовлений лише на тих документах, які були надані позивачкою, а саме : рішення суду про розірвання шлюбу, характеристику на неповнолітнього [PERSON], інформацію про проживання дитини в будинку дідуся. При дачі висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав службою у справах дітей не були з»ясовані данні про особу відповідача, його матеріальних стан, побутові умови, характеристики, тощо, що в сукупності свідчить про неповноту, однобокість та необґрунтованість наданого висновку. Стосовно даних про особу відповідача органом опіки і піклування було враховано те, що відповідач не звертався до служби у справах дітей з питання встановлення порядку спілкування з сином. Вказана обставина не є свідченням про навмисне ухилення від батьківського обов»язку та винну поведінку відповідача. Суд першої інстанції не врахував докази поведінки батька у сукупності з доказами про вчинення ним дій, спрямованих на відновлення повноцінного спілкування з сином, а також у сукупності з вищими інтересами дитини, яка потребує батьківської опіки і піклування. За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дитини [PERSON] та відмову в задоволенні позову за вказаних вище підстав. В частині стягнення аліментів рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Outcome: partial