Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

У березні 2019 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької місцевої прокуратури № 2, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 28.05.2019 р. було замінено первісного позивача - Запорізьку місцеву прокуратуру № 2 Запорізької області на належного відповідача - Прокуратуру Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 22.12.2017 р. згідно вироку Запорізького районного суду Запорізької області позивача було визнано невинуватим пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні цього злочину.. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.06.2018 р. залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, вирок Запорізького районного суду Запорізької області залишено без змін. 26.06.2017 р. СВ Запорізького районного ВП Дніпровського району ВП ГУНП в Запорізькій області було зареєстроване кримінальне провадження № 12017080230000957 від 26.06.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого , ч. 2 ст. 309 КК України. 12.06.2017 р. позивачу було повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. 13.07.2017 р. ухвалою слідчого суді Запорізького районного суду Запорізької області позивачу, підозрюваному у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 309 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів. 06.09.2017 р. до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 12017080230000957 від 25.06.2017 р. Перебування в слідчому ізоляторі призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, та мало для нього тяжкі наслідки, а саме: депресивний стан, погіршення відносин з оточуючими [PERSON] - бабусю, [PERSON] - матір`ю, та дівчиною позивача яка його покинула. У зв`язку з незаконними діями працівників органів досудового слідства та прокуратури позивач був позбавлений конституційного права на роботу з 13 липня 2017 року по 22 грудня 2017 року. У зв`язку з викладеним позивач вважає, що діями органу дізнання та досудового слідства у вигляді незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди пов`язаної з незаконним пред`явленням обвинувачення, арештом та позбавленням волі протягом п`яти місяців та дев`яти днів та враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 100000 грн. та матеріальної шкоди у вигляді втрати заробітку та інших грошових доходів за період п`яті місяців та дев`яті днів у сумі 19200 грн. Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 01.04.2019 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Від учасників справи надійшли такі заяви по суті справи: 07.06.2019 р. представником прокуратури Запорізької області надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню лише в частині моральної шкоди в мінімальному, визначеному ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». В частині відшкодування матеріальної шкоди просив відмовити у повному обсязі оскільки, позивач на час пред`явлення йому підозри не працював, а відтак його доводи про втрачений заробіток є безпідставними. В судовому засіданні 25.06.2019 р. представник прокуратури Запорізької області надав додаткові пояснення в яких посилаючись на ч. 4 ст. 1176 ЦК України зазначив, що [PERSON] під час досудового слідства повністю визнавав провину у вчиненому, тобто фактично самообмовляв себе, чим перешкоджав з`ясуванню істини по справі і цим спряв незаконному притягненню його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 15.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.08.2019 р. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причин неявки суду не зазначили, заперечень та будь-яких інших заяв до суду не надавали. Представник прокуратури Запорізької області - прокурор Стешенко В.Є. в судовому засіданні зазначив, що підтримує викладену у письмових поясненнях позицію щодо відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Крім того зазначила, що після того, як її син перебував в слідчому ізоляторі та звільнився його життя зіпсувалось, від нього відвернулись друзі та покинула дівчина, мешканці села його стороняться. Також зазначила, що він вимушений докладати додаткових зусиль для налагодження свого життя. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так сторонами по справі визнається той факт, і це зазначено в копії ухвали слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2017 р., що [PERSON] 12.07.2011 р. повідомлено про підозру у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2017 р. обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Запорізькому слідчому ізоляторі строком на 60 днів. Під вартою [PERSON] перебував включно до 22.12.2017 р., до того моменту, коли вироком Запорізького районного суду Запорізької області його було визнано невинуватим у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст. 309 КК України та звільнено з під варти в залі суду. Вказаний вирок суду на час розгляду справи набув законної сили. Отже, [PERSON] перебував під слідством та судом з 12.07.2017 р. (день пред`явлення підозри) по 22.12.2017 р. (дата ухвалення виправдувального вироку), що загалом складає 5 місяців і 10 днів Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. У ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, про зазначалося позивачем у позовній заяві. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що позивач, перебуваючи під слідством та судом протягом 5 місяців та 10 днів, будучи п`ять місяців ув`язненим внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, - що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до частин 2-3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15. Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати слід обчислювати розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Отже, в даному випадку мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню [PERSON] , суд визначає з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом 5 місяців 10 днів та виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць. При цьому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом, що складає 5 місяця. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації позивачеві, становить 20 865,00 грн. (4173 грн. х 5 місяців). Разом з тим слід зазначити, що ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає право громадян на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині відшкодування йому матеріальної шкоди у вигляді втрати заробітку та інших грошових доходів у розмірі 19200 грн. не підлягає задоволенню, оскільки вищенаведена норма Закону передбачає можливість відшкодувати заробіток чи грошовий дохід, який мав громадянин та втратив у випадках наведених в статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Щодо доводів представника відповідача та його посилань на ч. 4 ст. 1176 ЦПК України слід зазначити, що суд не приймає їх до уваги у зв`язку з наступним. Так ч. 4 ст. 1176 ЦК України визначено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. В ході судового розгляду встановлено, що під час досудового розслідування [PERSON] не маючи статусу підозрюваного надав пояснення відповідно яких визнав себе винним у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. В ході його допиту 12.07.2017 р. в якості підозрюваного [PERSON] зазначив - «Вину признаю», при цьому інших доказів які вказують на те, що [PERSON] , само обмовляв себе чим перешкоджав з`ясуванню істини, матеріали цивільної справи не містять. Разом з тим, також в ході судового розгляду були досліджені інші матеріали кримінального провадженні № 12017080230000957 від 25.06.2017 р. за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме: - ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2017 р. про обрання запобіжного заходу, з якої вбачається, що в ході вирішення питання про обрання запобіжного заходу [PERSON] не визнавав себе винним в інкримінованому йому злочині, а написані ним раніше в поліції пояснення є неправдою; - клопотання адвоката Тріфонова А.В. про закриття кримінального провадження № 12017080230000957 від 25.06.2017 р. за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 309 КК України, в якому захисник просить слідчого Запорізького РВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Антонову С.В. про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу злочину. - постанову слідчого Запорізького РВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Антонову С.В. від 05.09.2017 р. якою було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Тріфонова А.В. в інтересах [PERSON] про закриття кримінального провадження. Серед іншого слідчий зазначив, що по вказаному кримінальному провадженню зібрані всі докази відносно [PERSON] , які підтверджують причетність його до інкримінованого правопорушення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12017080230000957 від 25.06.2017 р. повідомляв слідчого та прокурора про свою непричетність до вчинення вказаного злочину, однак слідчий та прокурор доводи [PERSON] належним чином не перевірили та направили обвинувальний акт до суду. За таких обставин суд не вбачає у діях позивача самообмовляння яке перешкоджало з`ясуванню істини у справі, у зв`язку з чим доводи представника відповідача в цій частині не заслуговують на увагу Суд також не приймає до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки остання є матір`ю позивача та зацікавлена у вирішенні справи, оскільки під час допиту повідомила, що витрачала кошти на підтримку позивача в слідчому ізоляторі і сподівається на їх відшкодування. Так само не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що перебування в слідчому ізоляторі негативно вплинуло на відношення до нього оточуючих, зокрема на його стосунки з дівчиною та її родиною, оскільки як встановлено в судовому засіданні на момент ухвалення виправдувального вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 22.12.2017 р., позивач мав три судимості, а саме: 07.12.2006 р. за ч. 2 ст. 307 КК України; 28.07.2008 р. за ч. 2 ст. 263 КК України; 26.04.2016 р. за ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України, про які було відомо односельчанам та його дівчині, однак які не заважали його спілкуванню з оточуючими. Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди в мінімальному розмірі в сумі 20865,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в даній справі не справляється, а тому і розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial