Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У будинку крім нього, зареєстровані його син [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] і пасинок [PERSON] , який не проживає за даною адресою з 2000 року, точна адреса місця його проживання йому невідома, проте відомо, що він проживає в смт Велика Димерка Броварського району Київської області разом зі своєю сім`єю. Особистих речей відповідача у будинку не має, участі в утриманні житлового приміщення він не приймає, оплату житлово-комунальних послуг не здійснює. Оскільки [PERSON] тривалий час більше одного року не проживає без поважних причин у належному йому на праві власності будинку, він відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим житлом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 квітня 2018 року, індексний номер 119250557. Відповідно до довідок № 207 від 18 березня 2019 року та № 48 від 15 квітня 2019 року, виданих Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований у [ADDRESS] , але там він не проживає. Суд також встановив, що у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку, що знаходиться за вказаною адресою, відповідач [PERSON] не проживає з 2000 року. Одружений, проживає він зі своєю дружиною та дітьми з 2005 року в смт Велика Димерка Броварського району Київської області. Участі в утриманні будинку він не приймає, оплату житлово-комунальних послуг не здійснює, добровільно знятися з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою не бажає, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 20 липня 2011 року і 06 березня 2019 року, складених відповідно депутатом Жердівської сільської ради Броварського району Київської області Швачій К.Т. та комісією у складі: старости села Жердова Зубко Т.П. і спеціалістів Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Вакуленко В.М. та Сидоренко Н.М. Свідки [PERSON] та [PERSON] у суді показали, що відповідач [PERSON] у належному на праві власності позивачу [PERSON] житловому будинку [ADDRESS] не проживає без поважних причин тривалий час більше одного року, його особисті речі у будинку відсутні. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved