Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ У \~березні \~2021\~ року\~ до\~ суду\~ \~звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором позики у розмірі 699235 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 62931,15 грн., та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 7621,66 грн. На обґрунтування позову позивач вказував, що 12 квітня 2016 року ним було надано у позику [PERSON] кошти у розмірі 25 тис. дол. США зі строком повернення до 12 квітня 2018 року, а [PERSON] зобов`язувався як поручитель щодо виконання зобов`язання [PERSON] , що підтверджується розпискою від 12 квітня 2016 року. Борг відповідачами вчасно не було повернуто. Відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконують, ухиляються від сплати боргу. Ухвалою судді від 05 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 04 червня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якому зазначалося про незгоду з позовом в частині вимоги до цього відповідача з посиланням на відсутність укладеного договору поруки між позивачем та відповідачем [PERSON] , відсутності у борговій розписці конкретних зобов`язань відповідача [PERSON] як поручителя. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] \~та його\~представник [PERSON] ,\~відповідач [PERSON] \~ та\~його представник\~ [PERSON] ,\~відповідач [PERSON] \~та його\~представник [PERSON] не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі, про що надали письмові заяви. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч.1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як постає з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи № 6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом достовірно\~встановлено,\~що 12\~квітня 2016\~року між\~позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, шляхом надання [PERSON] позивачеві розписки про отримання грошових коштів. Дана обставина постає з позовної заяви, підтверджується розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 8). Відповідачі не заперечували, що оригінал розписки перебуває у позивача. З наведеної розписки постає, що [PERSON] взяв у позивача [PERSON] кошти у розмірі 25 тис. дол. США з досягненням між ними згоди щодо еквіваленту розміру цих коштів у доларах США 650 тис. грн. зі строком повернення до 12 квітня 2018 року. Вказані особи не визначали розмір відсотків за користування коштами наданих/взятих у позику. Крім того у розписці вказано про те, що [PERSON] є поручителем без зазначення конкретного зобов`язання [PERSON] перед позивачем [PERSON] . У строк, зазначений у розписці, а саме 12 квітня 2018 року та станом на день розгляду справи відповідач [PERSON] фактично не повернув позивачеві взяті у позику кошти та відсотки за користування позикою. Спір про розрахунок (обчислення) розміру основного боргу та розміру відсотків за користування позикою між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично та юридично є відсутній, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позов у повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] до відповідача [PERSON] суд звертає увагу на наступне. Відносини, пов`язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. I кн. 5 ЦК України. Поняття поруки визначено у ст. 553 цього Кодексу, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до положень ст. 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язання не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Звідси порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] зазначених у відзиві на позов за підписом його представника [PERSON] про те, що допис у розписці, що [PERSON] є поручителем без зазначення конкретного зобов`язання [PERSON] перед позивачем означає лише те, що дійсно у присутності [PERSON] відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача кошти у розмірі 25 тис. доларів США. У самій розписці не було зазначено про конкретне зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] у випадку прострочення виконання зобов`язання взятого на себе відповідачем [PERSON] . Крім того відповідач [PERSON] не укладав у письмовій формі окремо самостійний двосторонній договір поручительства з позивачем [PERSON] щодо взаємовідносин останнього з [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ЦК України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи I та II кн. 5 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; - відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК). Допис на зворотній стороні розписки від 12.04.2016 року не містить вищевказаних істотних умов договору поруки, тому між [PERSON] та [PERSON] не виникли взаємовідносини кредитора і поручителя, а тому [PERSON] не є поручителем за зобов`язаннями [PERSON] перед [PERSON] по поверненню 25 тис. доларів США згідно розписки від 12.04.2016 року. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Позивач не подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження позову, у тому числі щодо пропуску строків позовної давності з поважних причин та наявності підстав для їх поновлення. Відповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі. При цьому порушень законних прав та інтересів відповідача [PERSON] у зв`язку з визнанням ним позову суд не встановив. Суд вважає, що розписка [PERSON] як борговий документ свідчить про існування між ним та позивачем невиконаних позичальником [PERSON] зобов`язань за договором позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач [PERSON] не виконав. Крім того суд констатує, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не було укладено договір поруки. На підставі встановленого суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 699235 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 62931,15 грн. та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 7621,66 грн. У задоволенні позову в частині вимог до відповідача [PERSON] позивачеві слід відмовити у повному обсязі за безпідставності. Суд також враховує, що у відзиві на позов представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вказував про те, що відповідач [PERSON] сплатив витрати на правничу допомогу у розмірі 6300 грн., але вимога про стягнення вказаних коштів з позивача на користь [PERSON] не ставилася взагалі. Сторони у справі не подавали заяви про остаточне понесення ними інших судових витрат.

Outcome: partial