Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» звернулось до суду із позовом до [PERSON] та просило розірвати договір про спільну діяльність, укладений 02.11.2009р. між ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» і [PERSON], посилаючись на те, що згідно вказаного договору ними спільно та для досягнення спільної мети господарським способом здійснено будівництво нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], але відповідачка використовує новостворений об*єкт нерухомого майна з порушенням договору про спільну діяльність та здає його в оренду третім особам без проведення зборів представників сторін і без погодження на то позивача, як орендаря земельної ділянки на [ADDRESS], площею 0,1629 га для будівництва та експлуатації центру садівництва, чим порушує умови договору про спільну діяльність, зокрема, пункти 5.1. і 5.2. вказаного договору. У зв*язку із наведеним просило задовольнити позов на підставі ст.ст. 526, 610, 611, 651, 1130, 1134, 1141 ЦК України. Відповідачка [PERSON] заявила зустрічний позов до ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» та просила визнати за нею право власності на нежитловий об*єкт нерухомого майна - торгівельний павільйон Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,1629 га, обґрунтовуючи зустрічний позов тим, що обставини, викладені в основному позові, не відповідають дійсним обставинам справи, вона умови договору про спільну діяльність не порушувала, а навпаки, на виконання пункту 7.2. цього договору здійснила свій внесок у спільну діяльність, оплативши вартість робіт по організації та забезпеченню проведення будівельних робіт щодо будівництва нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], з дотриманням цільового призначення земельної ділянки: для будівництва, експлуатації та обслуговування центру садівництва, у зв*язку із чим набула право власності на новостворене майно згідно пункту 11.2. договору про спільну діяльність від 02.11.2009р. Просила задовольнити зустрічний позов на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 320, 328, 331, 386, 392 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача основні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в основній позовній заяві та на порушення відповідачкою умов договору про спільну діяльність та просив відмовити в зустрічному позові як необґрунтованому, при цьому не заперечував, що будівництво спірного об*єкту нерухомого майна здійснено дійсно за кошти та силами відповідачки, а відповідачка зустрічний позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в ньому, а також просила відмовити в основному позові, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні основного позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» на підставі договору оредни земельної ділянки від 25.09.2003р. є орендарем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], розміром 0,1629 га для будівництва, експлуатації та обслуговування центру садівництва (а.с. 5-7 - копія договору, а.с. 8 - копія плану земельної ділянки, а.с. 9, 10 - копії чергового кадастрового плану з реєстром земельних ділянок). 02.11.2009р. між ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» і [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, згідно якого сторони зобов*язалися шляхом об*єдання майна та зусиль, яке належить сторонам на законних підставах, спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме: нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.1. договору); позивач зобов*язався передати відповідачу земельну ділянку на [ADDRESS], розміром 0,1629 га (пункт 3.1.1. договору); відповідачка зобов*язалася здійснити будівництво нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться на [ADDRESS] (пункт 4.1.1. договору); внесок позивача у спільну діяльність становить земельна ділянка на [ADDRESS], розміром 0,1629 га (пункт 7.1. договору), а внесок відповідачки становить оплата вартості робіт по організації та забезпеченню проведення будівельних робіт щодо будівництва нежитлового об*єкту - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (пункт 7.2. договору) (а.с. 11-13 - копія договору). Як вказувала відповідачка і не заперечував представник позивача, [PERSON] на виконання договору про спільну діяльність здійснила свій внесок та на виконання пункту 7.2. договору про спільну діяльність від 02.11.2009р. оплатила вартість робіт по організації та забезпеченню проведення будівельних робіт щодо будівництва нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м., який знаходиться на [ADDRESS], що стверджується технічним паспортом БТІ (а.с. 14-17 - копія). Будівництво здійснювалось згідно договору будівельного підряду №5 від 05.11.2009р., укладеного між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 29-33 - копія договору). Обставини будівництва вказаного вище торгівельного павільйону за рахунок відповідачки та внесення його як внесок за умовами договору у спільну діяльність, сторонами не оспорювалось, а тому суд визнає ці обставини встановленими на підставі частини 1 ст.61 ЦПК України. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов*язковим для його виконання сторонами. У відповідності до частини 1 ст.410 ЦК України, землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Відповідно пункту г) частини 1 ст.95 ЗК України, землекористувачі мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди, з дотриманням при цьому обов*язків землекористувачів відповідно до ст.96 ЗК України. У відповідності до пункту 11.2. договору про спільну діяльність від 02.11.2009р., ТОВ «Тепличне господарство «Веркон-Аґрус» погодився з із тим, що власником після проведення будівельних робіт щодо будівництва нежитлового об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону Літ. «А», загальною площею 64,1 кв.м. на [ADDRESS] буде [PERSON] Тобто, позивач відповідно до договірних умов з відповідачкою визнавав ті обставини, що будівництво спірного об*єкту нерухомого майна здійснюється за кошти відповідачки і саме у неї виникає право власності на новостворений об*єкт нерухомого майна. Згідно частин 1, 2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В спірному випадку, титульний володілець земельної ділянки дозволив відповідачці будівництво об*єкту нерухомого майна на земельній ділянці, яка перебуває в його користуванні та з дотриманням її цільового призначення. Стаття 376 ЦК України передбачає негативні наслідки для тих, хто порушує правила будівництва та здійснює будівництво без належного дозволу і затвердженого проекту, виходячи із загального положення, що всі способи набуття права власності мають бути правомірними. Однак, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, зокрема, у відповідності до частини 5 ст.376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому, законодавець визнання права власності на самочинне будівництво ніяким чином не поставив в залежність від прийняття такого будівництва в експлуатацію. В спірному випадку, будівництво відповідачкою об*єкту нерухомого майна - торгівельного павільйону здійснено з дозволу титульного володільця, земельної ділянки, з дотриманням її цільового призначення і доказів про порушення цим будівництвом прав інших осіб суду не надано. Оцінюючи зібрані по справі докази в частині зустрічних позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні належними доказами, грунтовані на законі, у зв*язку із чим суд визнає їх доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується основних позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно частин 1, 2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Обгрунтовуючи основний позов, представник позивача посилався на те, що відповідачка в порушення договірних умов здає торгівельний павільйон в оренду третім особам без проведення зборів представників сторін і без погодження на то позивача згідно пункту 5.2. договору про спільну діяльність від 02.11.2009р., як орендаря земельної ділянки. Відповідачка такі обставини справи заперечувала. Крім особистих пояснень представника позивача в судовому засіданні та зазначення про них в основному позові, суду не надано належних і допустимих доказів про істотне порушення відповідачкою договірних умов, а відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне у задоволенні основного позову відмовити як недоведеному.

Outcome: approved