Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Трест Олександріярозрізбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та середнього заробітку за час затримки при звільненні. Позивач зазначав, що працював на посаді головного інженера в державному підприємстві «Трест Олександріярозрізбуд», а 03 листопада 2014 року звільнений. При звільненні розрахунок не був проведений, тому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 39 283 грн. 87 коп., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 19 588 грн. 72 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 056 грн. 43 коп. У судове засідання позивач не зявився, але надав письмову заяву у якій просить розглянути справу у його відсутність, зазначив, що підтримує позовні вимоги та просив їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки свого представника суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач працював на посаді головного інженера в державному підприємстві «Трест Олександріярозрізбуд», а 03 листопада 2014 року звільнений, відповідно до наказу №62-к від 03.11.2014 року. При звільненні розрахунок не був проведений та відповідач заборгувало заробітну плату у розмірі 39 283 грн. 87 коп., згідно довідки №3240 від 18.02.2015 року. Згідно ст. 43 Конституції України, кожна людина має право на заробітну плату, не нижчу ніж встановлену законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітнику регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У порушення вимог ст. ст. 83, 116 КЗпП України, остаточний розрахунок з позивачем не був проведений. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. На підставі вищенаведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати та середній заробіток, оскільки відповідальність відповідача є обовязок виплатити невиплачену заробітну плату, так як наявний несвоєчасний розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку по дату подачі позовної заяви до суду. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, слід розуміти, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на момент розгляду справи в суді з позивачем фактично не розрахувалися. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з вище наведеного судові витрати необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: approved