Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «Північний ГЗК») з позовом про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1984 р. по 2011 р. працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на різних посадах, зокрема виконував роботу в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища протягом 14 років 5 місяців. Згідно з висновком МСЕК від 30.03.1998 р. йому встановлена стійка втрата професійної працездатності з 23.03.1998 р. в розмірі 30% первинно на термін до 01.04.1999 р. Довідкою МСЕК від 29.04.2013 р. збільшено розмір стійкої втрати працездатності до 30 % та встановлена 3 група інвалідності безстроково. Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 26.02.1998 року позивачу встановлено причину професійного захворювання недостатнє віброгасіння обладнання бурового верстата, недосконале обладнання. В звязку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Він зазнає постійний фізичний біль, змушений приймати велику кількість ліків, переносить душевні страждання, і все це порушує його нормальні життєві звязки. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 86 400 грн., а тому просив стягнути зазначену суму з відповідача на свою користь. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вважаючи позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору відповідно до ст.233 КЗпП України. Вказує також, що на час спірних правовідносин діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 р., згідно з п.11 яких розмір моральної шкоди був обмежений сумою в 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на теперішній час становить 2550 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 20.02.1984 р. по 09.03.1998 р. [PERSON] працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді помічника машиніста бурового станка в карєрі, а в подальшому виконував роботу машиніста бурового станка, бурової установки в карєрі. 29.07.2011 р. позивач був звільнений в звязку з перведенням на інше підприємство за п. 5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.8-10). Відповідно до п.14 акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 26 лютого 1998 року професійне захворювання виникло при наступних обставинах: [PERSON] працював протягом 14 років 5 місяців в умовах постійного впливу на організм параметрів коректованих показників вібрації, що перевищують норми в 1,2-1,4 рази. Пунктом 15 даного акту причинами виникнення хронічного професійного захворювання у позивача стало недостатнє віброгасіння обладнання бурового верстата, недосконале обладнання (а.с.11). Відповідно до повідомлення про хронічне професійне захворювання від 23.02.1998 р. позивачу поставлено основний діагноз: вібраційна хвороба першого-другого ступеню з церебрально-перефиричною ангиодистонією з рідкісними судинними кризами середнього ступеня тяжкості і неврастенічним синдромом (а.с.12). Висновком МСЕК від 30.03.1998 р. позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 30 % по вказаному захворюванню з 23.03.1998 р. по 01.04.1999 р. (а.с.50). Згідно довідки МСЕК від 29.04.2013 р. серії АБ №0003554 відсоток стійкої втрати професійної працездатності позивача змінився, йому встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково (а.с.18). З досліджених судом документів вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з моменту первинного встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, а саме з 23.03.1998 р., тобто саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди. На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст.456 ЦК УРСР (1963 р.), ст.12 Закону України «Про охорону праці» та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 р. (далі - Правила). Згідно зі ст.456 ЦК УРСР (1963 р.), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або\~\~громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток… Згідно з п.п.11,40 Правил моральна шкода відшкодовувалася власником за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі встановленою за домовленістю сторін, рішенням комісії по трудовим спорам, або рішенням суду. Зокрема, ч.2 п.11 зазначених Правил (діяла в редакції від 03.10.1997 р.) було обмежено розмір відшкодування моральної шкоди: він не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 2550 грн. (17 грн.х150), обрахування слід вести виходячи з неоподаткованих мінімумів як це передбачено Правилами, оскільки ст.456 ЦК і Правила є спеціальними нормативними актами порівняно з загальною нормою ст.440-1 ЦК УРСР (1963 р). Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладену у Постанові від 16 травня 2012 року по справі №6-27ц12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, де зазначено, що відповідно до пункту 38 Правил, якими регулюються спірні правовідносини, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обовязок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Позивачу, як вказувалося вище, згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлене професійне захворювання, виробничими факторами, що спричинили захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів шуму та вібрації виробничого середовища та трудового процесу. Позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів понад 14 років. Суд при вирішенні спору також керується роз'ясненнями п.п.5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до наслідків, що наступили та які підтверджуються медичними документами, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 2500 грн. відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму, який обмежує визначення шкоди. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає його безпідставним, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. На вимоги про захист порушених особистих немайнових прав позовна давність не поширювалася також і правилами ст.83 ЦК УРСР (1963 р.). Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Таким чином стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності до ст.79, 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.\~\~ На підставі викладеного, ст. ст. 153 КЗпП України, п.11,40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 р., ст.83, ст.456 ЦК УРСР (1963 р.) та

Outcome: partial