Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

У вересні 2015 року до Подільського районного суду м. Києва звернулося ПАТ «Універсал Банк» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ) та [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.10.2007 року між позивачем і [PERSON] було укладено кредитний договір № 001-2900/840-0251, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в сумі 248 400 доларів США зі сплатою 11,95 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником, між позивачем і [PERSON] було укладено договір поруки. Внаслідок невиконання умов кредитного договору позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості в судовому порядку. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року у цивільній справі № 758/411/15-ц, зміненим Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2015 року, з відповідачів було в солідарному порядку стягнуто заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.01.2012 року по 28.10.2014 року у розмірі 93 329,33 доларів США. Оскільки позивач вважає зобов`язання за кредитним договором неприпиненими, він просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за відсотками за наступний період, який не охоплюється Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року, тобто, з 29.10.2014 року по 14.08.2015 року, в сумі 23 646,19 доларів США. В подальшому, під час судового розгляду, позовні вимоги були збільшені до 91 526,62 доларів США, тобто за період з 29.10.2014 року до 29.09.2017 року. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.09.2015 року позов залишено без руху. Після усунення недоліків 02.11.2015 року провадження у цивільній справі відкрито, справу призначено до судового розгляду, відповідачам визначено строк для подачі письмових заперечень. У січні 2016 року [PERSON] подав до Подільського районного суду м. Києва позовну заяву про визнання кредитного договору № 001-2900/840-0251, укладеного між позивачем і [PERSON] , та договору поруки, укладеного між позивачем і [PERSON] , недійсними, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що зміст договору суперечить принципу добросовісності, Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.02.2016 року провадження за позовом про визнання договорів недійсними відкрито (цивільна справа № 758/572/16-ц). З огляду на однорідність позовних вимог, заявлених позивачем до співвідповідачів, а також [PERSON] до позивача, Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 31.08.2016 року цивільна справа № 758/9973/15-ц та цивільна справа № 758/572/16-ц об`єднані в одне провадження. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 04.10.2007 р. між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-2900/840-0251 за умовами якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 248 400 доларів США зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 11,95 % річних, строком до 01.11.2029 року. В якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки від 04.10.2007 р. за № 001/2900/840-0251-Р/1, відповідно до умов якого [PERSON] поручився солідарно та в повному обсязі відповідати перед позивачем за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2010 р. позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 262 050 дол. США 88 центів заборгованості за кредитним договором, з яких: 1 158,02 дол. США - поточна заборгованість за кредитом, 244 544,61 дол. США - сума дострокового стягнення по кредиту, 16 249 доларів США 75 центів - відсотки за користування кредитом, 98 дол. 50 центів - підвищені відсотки. Даним рішенням стягнуто солідарно з відповідачів нараховані відсотки та підвищені відсотки включно до 09.04.2009 р. [PERSON] продовжувала не виконувати умови кредитного договору належним чином, у зв`язку з чим, станом на 28.10.2014 р. виникла заборгованість у розмірі 188 546,56 доларів США, що еквівалентно до гривні складає 2 441 847,70 грн, з яких: 169 660,14 доларів США, що еквівалентно до гривні складає 2 197 251,49 грн - заборгованість за відсотками, 18 886,43 доларів США, що еквівалентно до гривні складає 244 596,21 грн. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року у цивільній справі № 758/411/15-ц позов було задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за нарахованими відсотками за кредитним договором № 001-2900/840-0251 від 04.10.2007 року за період з 10.04.2009 року по 28.10.2014 року у розмірі 188 546,56 доларів США. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2015 року було змінено Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року, суму заборгованості, які підлягає стягненню, було зменшено до 93 329,33 доларів США - за період з 01.01.2012 року по 28.10.2014 року, з огляду на застосування позовної давності. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Постановою Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 було викладено позицію, відповідно до якого зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Проте, у липні 2018 року Велика Палата Верховного Суду (Рішення від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц) вирішила за необхідне відступити від вказаного висновку, зазначивши, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ПАТ «Універсал Банк» в частині стягнення відсотків за кредитним договором, які були нараховані в період з 29.10.2014 року до 29.09.2017 року, тобто за більш пізній період стягнення, який не був охоплений Рішеннями Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2010 року та 13.03.2015 року. Щодо об`єднаного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: [PERSON] , про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. [PERSON] в обґрунтування свого позову вказав, що укладений кредитний договір та договір поруки є недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Зокрема, як обставини недійсності договорів [PERSON] вказав їхню невідповідність вимогам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, що його як поручителя, а також позичальника під час укладання договору поруки і кредитного договору не було попереджено про сукупну вартість кредиту, а також про наявність валютних ризиків. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з обставин, викладених у об`єднаному позові, відповідачі були ознайомлені з умовами кредитного договору, договору поруки та добровільно уклали вказані правочини. Відповідно до ч. ч. 1-2, п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Посилаючись на п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» [PERSON] вважає непропорційно великим розмір відсотків, що підлягають сплаті за користування кредитом у разі невиконання умов договору. Пункт 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає про недопустимість встановлення в договорі компенсації понад п`ятдесят відсотків вартості продукції у разі невиконання зобов`язань за договором. Тобто дана норма встановлює, що санкції за невиконання зобов`язань за споживчим договором не можуть перевищувати п`ятдесят відсотків вартості продукції. Однак, оскільки сторони погодили розмір відсотків за користування кредитом, які за своєю правовою природою є платою (ціною) за користування кредитом та не вважаються санкціями, посилання [PERSON] на надмірність та непропорційність такої компенсації вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не мають під собою правового підґрунтя. Обставини недійсності кредитного договору і договору поруки, на які посилається [PERSON] , вже були предметом дослідження під час перегляду Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що [PERSON] не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про недійсність кредитного договору у будь-якій частині; докази, які б свідчили про нікчемність кредитного договору також в матеріалах справи відсутні. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про стягнення з неї суми заборгованості за вказаним кредитним договором. Вказане Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2015 набрало законної сили і співвідповідачами не оскаржувалося. Під час вирішення спору, суд також бере до уваги відсутність правових підстав для стягнення зі співвідповідачів сум заборгованості за кредитним договором, крім тих, які вже підлягають стягненню відповідно до судових рішень, які набрали законної сили. У разі не встановлення судом порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи, подальше встановлення обставин справи, яке не направлене на захист такого порушення, невизнання або оспорювання, виходить за межі предмета доказування (ч.2 ст.77 ЦПК України) та не відповідає обсягу завдання цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). А відтак, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження доводів [PERSON] щодо недійсності кредитного договору та договору поруки під час розгляду справи суду не надано. Судом не встановлено обставин, які могли бути підставою для визнання їх недійсними. На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним з підстав, заявлених в позовній заяві, у суду немає, а відтак, суд відмовляє у задоволенні об`єднаного позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed