Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку у Державній міграційній службі Красногвардійського РВ ДМУ України у Дніпропетровській області відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що йому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 липня 1995 року, посвідченого придніпровською товарною біржею за реєстровим № 163-Н. У зазначеній квартирі він мешкав та був зареєстрований разом зі своєю матір'ю [PERSON] та дружиною [PERSON]. У 1996 році у належну йому квартиру, був вселений та зареєстрований брат його дружини [PERSON], який мешкав у зазначеній квартирі періодично. У 2003 році відповідач виселився з квартири та переїхав проживати в інше місто, пообіцявши знятися з реєстраційного обліку після того, як облаштується на новому місті проживання. З цього часу відповідач не мешкає у належній позивачу квартирі, оскільки добровільно виїхав з неї, забравши свої речі. Ніхто із зареєстрованих на той період осіб не перешкоджав відповідачу проживати за місцем реєстрації. Таким чином, з початку 2003 року по теперішній час відповідач не проживає на даній житловій площі, не цікавиться останньою, не сплачує комунальні послуги, не бажає добровільно знятися з реєстрації у квартирі, чим ущемляє права позивача, як власника. У 2014 році шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний, тому на сьогоднішній день відповідач не є членом сім'ї позивача, у зв'язку з чим, останній змушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 липня 1995 року, посвідченого придніпровською товарною біржею за реєстровим №163-НД/163-Н (арк.с. 7). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (арк.с.22). Як вбачається з акту від 09 вересня 2014 року, [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2003 року і по теперішній час, його особистих речей немає, житлом протягом вищезазначеного періоду не цікавиться (арк.с.15). Зазначену обставину також підтвердив свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved