Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів дарування квартир [ADDRESS] від 30.07.2015 року, [ADDRESS] від 31.08.2015 року та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.03.2016 року недійсними та поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за час перебування з відповідачем у шлюбі вони спільно набули наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; машино-місця під номерами [NUMBER] і [NUMBER] у підземно - наземній автостоянці за адресою [ADDRESS]; земельні ділянки, кожна із яких площею 0,2500 га, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER], з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, Дударківська сільська рада та автомобіль Volkswagen Touareg 2010 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]. 30 липня 2015 року нею (позивачем), за ініціативи відповідача, було підписано дві заяви про надання згоди на підписання ним договорів дарування майна, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Іриною Василівною. В подальшому [PERSON] відчужено за договорами дарування квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] своїй матері, яка, у свою чергу, останню квартиру відчужила за договором купівлі-продажу. Посилаючись на те, що вказані заяви про надання згоди на відчуження майна, вона підписала внаслідок психологічного тиску на неї з боку [PERSON] та у зв'язку з обіцянкою останнього, в подальшому, переоформити на неї право власності на квартиру, де вона проживає з дітьми, позивач вказує на те, що підписання зазначених заяв відбулося у зв'язку з її помилковим уявленням стосовно правової природи цих правочинів та їх наслідків, а відтак укладені у подальшому правочини дарування та купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] відбулось з порушенням вимог стст.202, 203, 215, 230 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними. У зв'язку з наведеним просила суд визнати недійсними договори дарування та купівлі-продажу майна, а також здійснити поділ майна подружжя. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача та третьої особи проти позову заперечили та просили у його задоволені відмовити. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представників відповідача та третьої особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, позивач з 03.11.2007 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва 17.11.2015 року. Від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу позивач з відповідачем спільно набули у власність наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; машино-місця під номерами [NUMBER] і [NUMBER] у підземно - наземній автостоянці за адресою [ADDRESS]; земельні ділянки, кожна із яких площею 0,2500 га, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER], з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, Дударківська сільська рада. 30 липня 2015 року та 31 серпня 2015 року відповідач за договорами дарування квартири, які посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак І.В., відчужив квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] відповідно, своїй матері [PERSON], яка у подальшому за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С., відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами стст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст.16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Водночас, вказуючи на недійсність оспорюваних нею договорів дарування та купівлі-продажу, позивач посилається на те, що згода на їх укладення була надана нею під впливом омани та помилкової впевненості у правових наслідках, зокрема, вона вважала, що такі документи забезпечують виконання відповідачем їх попередніх домовленостей, та що їх наслідком буде набуття нею права власності на квартиру [ADDRESS]. Однак, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 та ч.3, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. У свою чергу, за змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочинів недійсними з мотивів, визначених статтями 229, 230 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, а також помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Аналогічні правові висновки містяться і у Постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року та 12 жовтня 2016 року. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач, яка не є стороною оспорюваних правочинів, надала письмову згоду чоловіку, відповідачу у даній справі, на укладення договорів дарування спірних квартир, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому в письмовій згоді встановлено її особу, перевірено дієздатність, факт реєстрації шлюбу та зазначено, що позивач підтверджує, що такі правочини відповідають їх інтересам. Вимоги чинного законодавства щодо змісту статей 202 ЦК України, а також статтей 60-65, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України нотаріус їй роз'яснив. Зазначені обставини також встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року, якими відмовлено позивачу у заявленому до відповідача позові про визнання правочинів недійсними, зокрема заяв про надання згоди на укладення зазначених договорів дарування майна, а відповідно до частини 3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, позивачу завчасно було відомо про намір її чоловіка подарувати спірні квартири своїй матері і вона погодилась на їх укладенняна умовах на його розсуд. З огляду на ці обставини, доводи позивача про те, що підписуючи заяви про надання згоди відповідачу на укладення ним договорів дарування спірного майна, вона вважала, що такі документи забезпечують виконання відповідачем їх попередніх домовленостей, та що їх наслідком буде набуття нею права власності на квартиру [ADDRESS], не мають правового значення, оскільки помилка внаслідок незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім того, позивач не довела наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, як і самого факту обману. Таким чином, з урахуванням встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Тому правових підстав, передбачених нормами статей 215, 216, 229, 230 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору дарування квартири [ADDRESS] та договорів дарування та купівлі-продажу квартири [ADDRESS] немає, а відтак і підстав для поділу зазначеного майна між подружжям за оспорюваними правочинами також немає. Стосовно поділу іншого майна, зокрема, машиномісць, земельних ділянок, автомобілю та належних відповідачу грошових коштів, судом встановлено наступне. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю підлягає установленню не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічні правові висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 01липня 2015 року. Втім, відповідно до приписів ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, позивачем під час розгляду справи не надано доказів не тільки факту спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна, а і взагалі в матеріалах справи відсутні докази наявності цього майна у власності відповідача, зокрема, відповідні договори на відчуження (дарування, купівля-продаж), державні акти на земельні ділянки, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу за відповідачем та ін., а позивачем їх не надано. Таким чином, за аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем вимог не надано, а відтак задоволенню вони не підлягають. Виходячи з положень ст.88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідачів на її користь понесених судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed