Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати дійсним договір про припинення зобовязання передаванням відступного від 31 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вулиці Онезька, яке розташоване на земельній ділянці площею 525 кв.м. та в цілому складається з домоволодіння літ. А-1 загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. та господарчі будівлі : сарай- глина літ. Б, уборна цегла, літ. В, огорожа та споруди доска, метал № 1-5, зливна яма № 6, з припиненням права власності [PERSON] та [PERSON] на це домоволодіння, зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звільнити домоволодіння за адресою вулиця Онезька, 233 місто Дніпропетровськ та зняти з реєстрації за адресою вулиця Онезька, 233 місто Дніпропетровськ Миршавку [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння № 77 по вул. Кубанській у м. Дніпропетровську. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судові засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання безпроцентної цільової позики, за умовами якого позивач зобовязався надати відповідачам безпроцентну позику в сумі 100000 гривень, а відповідачі зобовязалися повернути її в строк до 31 березня 2013 року. Факт отримання грошових коштів відповідачами підтверджується відповідною розпискою, складеною 29 грудня 2012 року та підписаною власноруч відповідачами. Умовами цього договору безпроцентної цільової позики визначено цільове призначення позики, а саме для проведення робіт з благоустрою та поліпшення умов використання домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезькій, яке належало відповідачам на праві власності, а саме : право власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] по ? частин на це майно було підтверджено рішенням Амур Нижньодніпровського районного сулу міста Дніпропетровська від 14.11.2011 року, яке набрало законної сили 25.11.2011 року. право власності відповідача [PERSON] на ? частину цього майна було підтверджено договором купівлі продажу від 16 грудня 1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 16 грудня 1988 року за реєстраційним номером 3-1575 № 72 та зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за номером 5386085. В судовому засіданні встановлено, що у передбачений договором позики строк, відповідачі не повернули позивачу запозичені кошти та дійсно запропонували припинити свої зобовязання за договором позики шляхом передавання відступного, у вигляді належного їм на праві власності домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, яке розташоване на земельній ділянці площею 525 кв.м. та в цілому складається з домоволодіння літ. А-1 загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. та господарчі будівлі : сарай- глина літ. Б, уборна цегла, літ. В, огорожа та споруди доска, метал № 1-5, зливна яма № 6 та домоволодіння № 77 по вул. Кубанській у м. Дніпропетровську. З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2013 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про припинення зобовязань шляхом передаванням відступного, за умовами якого відповідачі зобовязалися в строк до 10 квітня 2013 року передати [PERSON] за актом приймання-передавання належні їм частини домоволодіння, а також виготовити технічний паспорт на домоволодіння та передати його разом з оригіналом правовстановлюючого документу. Також 10 квітня 2013 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був підписаний акт приймання передавання домоволодіння, відповідно до якого, відповідачі передали, а [PERSON] прийняв у власність в цілому домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезькій, яке розташоване на земельній ділянці площею 525 кв.м. та в цілому складається з домоволодіння літ. А-1 загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. та господарчі будівлі : сарай- глина літ. Б, уборна цегла, літ. В, огорожа та споруди доска, метал № 1-5, зливна яма № 6 та домоволодіння № 77 по вул. Кубанській у м. Дніпропетровську. Матеріалами справи також підтверджується факт неодноразового звернення вимог позивача до відповідачів з приводу виконання умов договору позики та договору про передавання відступного, а саме надання йому документів, необхідних для здійснення державної реєстрації права власності на набуте у власність нерухоме майно, однак відповідачі ухилялися від вчинення таких дій та постійно наголошували на тому, що вони спробують повернути запозичені кошти. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав передбачених законом, зокрема з договорів та правочинів. Як вбачається з договору позики від 29.12.2012 року, у відповідачів виникло перед позивачем зобовязання щодо повернення отриманої позики в обумовлений договором строк, яке станом на 31.03.2013 року не було виконано. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 600 ЦК України зобовязання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами. Зі змісту ст. 202 ЦК України вбачається, що дія особи спрямована на припинення цивільних прав та обовязків є правочином. Тобто, передавання відступного за своєю правовою природою є правочином, оскільки спрямоване на припинення зобовязань. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятись в усній або письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, договір про припинення зобовязання передаванням відступного був укладений між сторонами у простій письмовій формі, тобто сторонами цього договору були дотримані загальні вимоги щодо форми такого правочину. Відповідно до ст. 206 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На час укладення вказаного договору, чинним цивільним законодавством України не було передбачено нотаріального посвідчення договору про передавання відступного. Проте, з метою уникнення складнощів у подальшому здійсненні державної реєстрації права власності на імя позивача на набуте нерухоме майно, сторони у договорі про припинення зобовязання передаванням відступного передбачили те, що вони зобовязуються 10 квітня 2013 року о 10.00 години прибути до приміщення нотаріуса для посвідчення договору про передавання відступного, але відповідачі у визначений час до нотаріуса не прибули, причини свого небажання нотаріально його посвідчувати не повідомили, таким чином ухилилися від його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зі змісту укладеного договору про припинення зобовязання передаванням відступного вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов, зазначених у ст. 600 ЦК України, зокрема предмету відступного, його вартості, строків і порядку його передавання. Суд встановив, що на виконання цього договору відповідачі передали позивачу за актом приймання передавання домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, яке розташоване на земельній ділянці площею 525 кв.м. та в цілому складається з домоволодіння літ. А-1 загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. та господарчі будівлі : сарай- глина літ. Б, уборна цегла, літ. В, огорожа та споруди доска, метал № 1-5, зливна яма № 6 та домоволодіння № 77 по вул. Кубанській у м. Дніпропетровську. За таких обставин суд приходить до висновку, що в розумінні ст. 638 ЦК України цей договір був укладений, оскільки сторонами в належній формі була досягнута згода з усіх його істотних умов, та частково виконаний, оскільки кожна із сторін вчинила певні дії, спрямовані на його виконання. З огляду на те, що відповідач заперечує дійсність зазначеного правочину, суд вважає за можливе захистити право позивача у заявлений ним спосіб, шляхом визнання договору про припинення зобовязання передаванням відступного дійсним, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. В частині розгляду позовних вимог щодо визнання права власності на домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, суд виходив з наступного. Згідно п. 4 договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 31.03.2013 року, кредитор набуває право власності на предмет відступного з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання. 10 квітня 2013 року між позивачем та відповідачами був підписаний відповідний Акт приймання-передавання нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК країни право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними правилом, передбаченим ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Позивач на законних підстав набув право власності на домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, але на теперішній він позбавлений можливості вільно розпоряджатись ним, оскільки відповідачі ухилися від нотаріального посвідчення договору про припинення зобовязання передаванням відступного, що позбавляє позивача можливості здійснити державну реєстрацію свого права на це домоволодіння. За змістом ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. [PERSON] норма кореспондується з приписами ст. 16 ЦК України, яка визначає визнання права можливим способом захисту порушеного чи оспорюваного права особи. Разом з тим, відповідно до положень ч. 13 статті 15 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. [PERSON]\~згідно зі статтею 1 регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 частини першої\~\~статті 8 Закону № 1952-IV\~\~передбачено, що орган державної реєстрації прав, серед іншого, проводить державну реєстрацію прав та обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Згідно з пунктом 1 частини другої\~статті 9 Закону № 1952-IV\~\~державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього\~Закону\~; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Аналогічні положення тим, які встановлені у пункті 1 частини другої\~статті 9 Закону № 1952-IV, передбачені пунктом 12 Порядку державної реєстрації прав. Відповідно до положень частини другої\~статті 19 Закону № 1952-IV\~\~державна реєстрація обтяжень здійснюється, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи те, що позивач правомірно набув право власності на домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, а відповідачі не визнають його права на це майно, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб. Приходячи до висновку саме про такий спосіб захисту права позивача, суд керується принципом обовязковості виконання рішення суду, а тому з метою належного його виконання та з огляду на те, що у відповідності до пункту 1 частини другої\~статті 9 Закону № 1952-IV для проведення державної реєстрації права власності позивача на цю частину домоволодіння, державний реєстратор повинен зокрема усунути всі суперечності між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації, суд вважає за необхідне зазначити у рішенні суду про припинення права власності інших осіб на це домоволодіння, яке на момент укладення договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 31 березня 2013 року, належало відповідачам. Разом з тим, у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на домоволодіння № 77 по вул. Кубанській у м. Дніпропетровську слід відмовити, з огляду на те, що жодна із сторін не надала суду належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України, які б свідчили про належність цього будинку відповідачам, а отже і наявність в нього права розпоряджатися ним шляхом передавання відступного на користь позивача. Вирішуючи питання в частині усунення перешкод в користуванні позивачем вказаним домоволодінням, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що для реалізації права позивача та реєстрації права власності за позивачем у встановленому законом порядку, останньому дійсно перешкоджають існуючи перешкоди у вигляді реєстрації в цьому будинку інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що [PERSON] України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на те, що визнаючи право власності за позивачем на домоволодіння № 233, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Онезька, суд також вирішує по своїй суті і питання про припинення права власності інших осіб на це домоволодіння, зокрема відповідачів, тому в контексті наведених вище норм права суд вважає за можливе задовольнити і вимоги в частині зобовязання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - звільнити домоволодіння за адресою вулиця Онезька, 233 місто Дніпропетровськ та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою. На підставі викладеного,

Outcome: partial