Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 20.02.2017 року №19-К його звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, з першого дня його виходу на роботу після щорічної відпустки. Вказував на те, що наказом ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2016 року йому було надано щорічну відпустку до 28.11.2016 року, але у зв'язку з захворюванням під час відпустки за його заявою щорічну відпустку було продовжено до 23.02.2017 року, але перебуваючи у продовженій відпустці він знову захворів та йому було видано листок непрацездатності про амбулаторне лікування з 16.02.2017 року по 01.03.2017 року. За таких обставин, оскаржуваний наказ про звільнення був виданий в період його відпустки та перебування на лікарняному, що є порушення трудового законодавства. Крім того, такий наказ містить положення щодо подій, які мають відбутись в майбутньому, що також не передбачено нормами законодавства та звичаями, які склались у суспільстві, оскільки працедавець не може передбачати майбутнє. Зазначав, що даючи згоду на його звільнення, профспілковий комітет провів свої засідання у його відсутності, що є порушенням вимог КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», хоча він повідомляв голову профкому про поважні причини своєї неявки. Крім того, вважає, що відповідач помилково прийшов до висновку про його неспроможність виконувати свої обов'язки за станом здоров'я, оскільки часткова втрата працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення з роботи за ініціативою власника, якщо працівник належним чином виконує свої обов'язки, а неналежне виконання ним своїх посадових обов'язків відповідачем у належній формі не встановлено та відібрано від нього пояснення щодо спроможності ним справлятись з відведеним обсягом роботи. Посилався на те, що відповідач, починаючи з 2014 року, фактично намагається створити йому несприятливі умови для праці, оскільки неодноразово протиправно звільняв його та переводив на інші посади. Такі накази відповідача були скасовані в судовому порядку та його трудові права відновленні. У зв'язку з протиправними діями відповідача щодо його звільнення з роботи, він зазнав моральних страждань, які полягають у втраті нормальних життєвих зв'язків, нервовій напрузі через зневажливе ставлення до нього, моральний тиск з боку відповідача. Зазначені негативні фактори призвели до погіршення його здоров'я, підірвали його репутацію серед друзів, сусідів, членів родини і колег. З наведених підстав звернувся до суду з даним позовом та просив скасувати наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 20.02.2017 року №19-к щодо його звільнення з роботи та поновити йогона роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп», стягнути з ДП «Чернівецький лісгосп» на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях. Вказував на те, що у зв'язку з тривалою втратою працездатності та постійною відсутністю позивача на робочому місці, відповідач звернувся до голови Чернівецької обласної МСЕК з проханням провести атестацію робочого місця лісничого Тарнавського лісництва [PERSON], за результатами якої було встановлено, що відповідачу присвоєно ІІ групу інвалідності та йому протипоказана робота в звичайних, виробничих умовах праці та зазначено про можливість виконувати виключно сидячі види робіт в кабінетних умовах. У зв'язку з наведеним, рішенням профкому, на яке відповідач двічі не зявлявся, хоча належним чином повідомлявся про час та місце засідання, запропоновано [PERSON] посаду, яка відповідає рекомендаціям, проте останній від неї відмовився, а тому прийнято рішення про його звільнення з першого дня виходу на роботу. Отже твердження відповідача про його звільнення під час відпустки не відповідають дійсності. Зазначав, що посада лісничого передбачає фізичну та розумову працю, довготривале перебування на ногах та контроль за виробничими процесами лісництва на великій території, а тому така посада не відповідає медичним рекомендаціям МСЕК щодо позивача, у зв'язку з чим останній не може займати відповідну посаду за станом свого здоров'я. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп» та наказом №19К від 20.02.2017 року був звільнений з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України з першого дня виходу з щорічної відпустки. З вказаного наказу вбачається, що підставою для такого висновку відповідача був атестаційний паспорт робочого місця інваліда від 28.10.2016 року. телефонограма від 15.02.2017 року, акт №1 про ненадання згоди на переведення від 17.02.2017 року, погодження звільнення профспілковим комітетом (а/с 8). Згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. З системного аналізу наведеного можна дійти висновку, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я. Виявлена невідповідність займаній посаді за станом здоров'я полягає в тому що працівник за станом здоров'я не може впоратися з трудовими обов'язками (при цьому відсутня провина працівника в неналежному виконанні обов'язків), або продовження даної роботи протипоказано працівникові за станом здоров'я (відповідно до карти умов праці на робочому місці) та створює загрозу його життю й здоров'ю, або через стан здоров'я подальше виконання працівником трудових обов'язків створює небезпеку для членів трудового колективу, або громадян, яких обслуговує працівник і це перешкоджає подальшому продовженню роботи. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідач є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання (а/с 31). Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів» визначено, що інвалід - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. За змістом п.2 ст. 40 КЗпП України підставою для її застосування може бути висновок медико-соціальної експертної комісії, медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров'я працівника. При цьому, саме по сабі встановлення 2 групи інвалідності не є підставою для звільнення позивача за п.2 ст. 40 КЗпП України ст. 40 КЗпП України без відповідного медичного висновку. У відповідності до копії атестаційного паспорта робочого місця інваліда, [PERSON] потребує роботу в кабінетних умовах без тривалого перебування на ногах (а/с 30). Вказаний атестаційний паспорт не містить висновку про те, що позивач не може виконувати покладені на нього посадові обов'язки, виконання роботи лісника протипоказано позивачу за станом здоров'я чи створює небезпеку йому самому та членам трудового колективу, а лише містить рекомендацію щодо умов праці [PERSON] з урахуванням стану його здоров'я та відповідач має право на власний розсуд відмовитись від вказаних рекомендацій та виконувати свої посадові обов'язки. Крім того, судом встановлено, що наказом ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2016 року позивачу було надано щорічну відпустку до 28.11.2016 року, але у зв'язку з захворюванням під час відпустки позивач звертався до відповідача з заявою та відпустка була продовжена (а/с 9,11,41,43,45,46,47). Також, судом встановлено, що в період з 16.02.2017 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні в Новоселицькій районній лікарні та відповідно до копії листка непрацездатності йому потрібно було стати до роботи 02.03.2017 року (а/с 15). За таких обставин оскаржуваний наказ був винесений відповідачем в період тимчасової непрацездатності позивача. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. За таких обставин, хоча оскаржуваний наказ стосувався звільнення позивача з першого дня виходу з щорічної відпустки, без конкретизації дати, проте таке рішення було прийнято в період тимчасової непрацездатності [PERSON], що є порушенням вимог трудового законодавства. Отже, судом встановлено, що відповідачем не дотримано порядку звільнення працівника з роботи, оскільки не встановлено відповідно до вимог чинного законодавства невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі за станом його здоров'я, а також прийнято рішення про звільнення в період тимчасової непрацездатності [PERSON] За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Суд приходить до висновку про те, що незаконне звільнення позивача безумовно завдало позивачу моральних страждань, проте враховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідача, а також враховуючи надані відповідачем копії табелів робочого часу з яких вбачається, що майже весь час позивач не виходить на роботу у зв'язку з його тимчасової непрацездатністю, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди та наявність підстав стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 2000 грн. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial