Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

У березні 2015 р. [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча (далі ПАТ ММК ім. Ілліча) із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що з 17.06.1982 року по 01.02.2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12.06.2014 року стягнуто з ПАТ ММК ім. Ілліча на користь [PERSON] заборгованість з індексації заробітної плати за період з 01.03.2003 р. по 31.07.2006 р. у розмірі 527,04 грн. і компенсація за затримку виплати за період з 01.03.2003 р. по 31.07.2006 р. у розмірі 543,56 грн., а всього 1070,60 грн., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законів податків та обовязкових платежів і зборів. Враховуючи те, що відповідач сплатив суму індексації заробітної плати та компенсації лише у березні 2015 року, просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки за період з 01.02.2013 року по 20.03.2015 року у розмірі 151650,66 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні є надмірно завищеною порівняно зі сумою боргу. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 17.06.1982 року по 01.02.2013 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ ММК ім. Ілліча, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12 червня 2014 року стягнуто з ПАТ ММК ім. Ілліча на користь [PERSON] індексацію та компенсацію по заробітній платі за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070,60 грн. з утриманням ПАТ ММК ім. Ілліча з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті. Рішення набрало законної сили 23 червня 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно довідки від 17.04.2015 року № 04-р-249 звільненому працівнику ПАТ «ММК ім.. Ілліча» [PERSON] у березні 2015 році була нарахована сума індексації заробітної плати в розмірі 1070,60 грн. З вказаної суми були утримані обовязкові платежі. Сума до виплати склала 861,19 грн. та була перерахована на особовий картковий рахунок 03.03.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 6116 від 03 березня 2015 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. При розгляді справи було встановлено, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01.02.2013 року по 20.03.2015 року. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 лютого 2013 року (наступний день після звільнення) по день фактичного розрахунку, а саме по 03 березня 2015 року. Кількість робочих днів починаючи з 02.02.2013 року по 03.03.2015 року складає 521 день. Згідно довідки № 2/81946 від 14.04.2015 року, наданої відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 253,20 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 02.02.2013 року по 03.03.2015 року складає: 521 х 253,20 грн. = 131917,20 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Визначаючи розмір відшкодування за час затримки виплати належних позивачеві сум, суд ураховує спірну суму, на яку той мав право, частку, яку вона становить в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи і,

Outcome: partial