Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

у вересні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд застосувати наслідки недійсності правочину у частині п.4.7 кредитного договору №138-08-И/09 від 01.02.2008 яким на позивача покладено обов'язок щомісяця в термін з «1» по «10» число, сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів щомісяця у розмірі 863 грн 55 коп.; визнати недійсним кредитний договір №138-08-И/09 від 01.02.2008; застосувати наслідки недійсності кредитного договору та нікчемності його частин реституцію сторін, зобов'язавши позивача та відповідача повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору; зобов'язати відповідача прийняти у позивача залишок суми, після проведення реституції сторін, в рахунок погашення грошових зобов'язань позивача перед відповідачем по кредитному договору №138-08-И/09 від 01.02.2008; у відповідності із ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнити позивача від сплати судового збору. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 01.02.2008 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №138-08-И/09 згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні кошти у розмірі 90000 дол. США 00 центів з оплатою по кредитній ставці 10,2% річних, для цільового призначення придбання квартири та в забезпечення виконання зобов'язання було укладено іпотечний договір за яким була передана квартира, а також договори поруки №138-08-П1-09 з третьою особою [PERSON], №138-08-П2-09 з [PERSON] та №138-08-П3-09 за якими останні зобов'язалися солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання позивачем кредитних зобов'язань, однак банк встановивши в договорі щомісячну плату на надання банком кредиту не надав позивачу даних про те, які саме послуги за вказані плати будуть йому надані протягом дії кредитного договору, також при укладенні кредитного договору банком не було дотримано вимог правил п.п. 2.1, 2.4, 2.5, 3.1 та 3.4 Постанови НБУ від 10.05.207 №168, оскільки банком не було надано у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, не зазначено порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу, не зазначено обґрунтовування вартості супутньої послуги, тому відсутність таких документів з підписом позичальника на кожній сторінці свідчить про те, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти у розмірі 90000 дол. США 00 центів, а в гривнях 454500 грн 00 коп., також при надані банком кредиту в іноземній валюті він повинен попередити позичальника про валютні ризики під час виконання зобов'язань та методики, яка використовувалася банком для визнання валютного курсу, що банком не було надано в повному обсязі, в результаті чого позивач вважає, положення договору є несправедливими, зокрема положення, згідно яких передбачалися зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, як наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, таким чином відповідач навмисно ввів в оману позивача, що до обставин які мають істотне значення, а тому такий провин має бути визнаний недійсним. Під час розгляду справи ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.03.2016 було призначено по справі судово-бухгалтерську експертизу (а.с. 125, 126). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти зазначених позовних вимог заперечувала, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили (а.с. 200-203, 208-210). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Також, положення ст. 230 та ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачають, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела в оману другу сторону щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; правочин визнаний судом недійним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, 01.02.2008 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON]. укладено кредитний договір №138-08-И/09 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 90000 дол. США 00 центів на строк до 31.01.2028 та оплатою по процентній ставці 10,2 % річних (а.с. 7-13). Для забезпечення виконання зобов'язання між позивачем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладеного договори поруки за № 138-08-П1-09, № 138-08-П2-09 та № 138-08-П3-09 від 01.02.2008 згідно яких останні зобов'язались солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором (а.с. 14-22). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.08.2015 позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON].), [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договорі №138-08-И/09 від 01.02.2008 задоволено та стягнено з відповідачів солідарно на користь позивача грошові кошти у розмірі 1244191 грн 46 коп. (а.с. 83, 84). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.11.2015 апеляційну скаргу представника [PERSON] відхилено, а рішення Святошинського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с. 85-87). Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно умов договору Банк надав позивачу 90000 дол. США 00 центів (а.с. 69), які позивач зобов'язалася сплачувати в термін з «1» по «10» кожного місяця по кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу у розмірі 891 дол. США 48 центів, також у складі Ануїтетного платежу сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Згідно п. 4.6 договору у випадку зміни вартості Кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, що характеризують кон'юнктуру фінансових ринків, процентна ставка за користування Кредитними ресурсами підлягає зміні югу Банку. У зазначених випадках Банк вправі змінити розмір процентної ставки, попередивши про це письмово позичальника не пізніше ніж за 5 (п'ять) днів. У випадку незгоди Позичальника зі зміною розміру процентної ставки, позичальник зобов'язаний повідомити про це Банк протягом 3 (трьох) днів з моменту одержання повідомлення Банку «ну процентної ставки та повернути отримані Кредитні ресурси та сплатити всі проценти за чинною ставкою до повідомлення строку набрання чинності нової процентної ставки, зазначеної в повідомленні Банку. При відсутності одержання Позичальника про свою незгоду зі зміною розміру процентної ставки, протягом 3 (трьох) днів з моменту нарахування відповідного повідомлення, новий розмір процентної ставки вважається прийнятим Позичальником та набирає чинності з моменту, зазначеного в повідомленні. Згідно п. 4.7 договору позичальник щомісяця в термін з «1» по «10»число (включно) кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за ня Кредитних ресурсів у розмірі 863 грн 55 коп. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок №22383001980/22389009790402. Зазначена у цьому пункті Договору комісійна винагорода Банка сплачується Позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання Позичальником зобов'язань по поверненню отриманих Кредитних ресурсів. Позичальник сплачує комісійну винагороду, згідно п. 4.7. цього Договору, за Останній звітний період не пізніше повернення Кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. цього Договору. Умовами забезпечення кредиту та фінансовий стан Позичальника за цим Договором є застава нерухомості (іпотека): двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 50,80 кв. м, житловою площею - 31,00 кв. м. Згідно п. 7.7 договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведені кредитних операцій у розмірі 9090 грн 00 коп., (одноразово). Комісія сплачується позичальнику у момент укладення цього договору на рахунок 6110 [NUMBER]. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10.09.2014 №6-70 цс 14, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Разом з тим, з умов Кредитного договору убачається, що договором визначена сума кредиту, строк (кінцевий термін повернення кредиту), процента ставка, порядок його видачі та повернення, строки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис його предмету (умови, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін, строк дії договору, врегулювання спорів та інше ). В момент підписання кредитного договору позивач отримав його примірник. Підписання даного кредитного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України ). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 2.1 договору відповідач зобов'явся надати кредит в іноземній валюті у розмірі 90000 дол. США 00 цен. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом. Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Підписавши вищезазначений кредитний договір позивач у повному обсязі погодилась з його умовами, в тому числі і істотними. Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору позивач була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчать її підписи на даних умовах, їй були роз'яснені можливі валютні ризики. Таким чином, доводи позивача, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. При укладенні вищезазначеного кредитного договору в іноземній валюті (долар США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором (перш за все позивач) повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України - гривні до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому сторони повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Згідно висновку проведеної експертизи №6902/16-45 від 24.03.2317 встановлено, що метод нарахування банком процентів за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства, а також ведення обліку нарахованих та погашених процентів відповідає вимогам Інструкції по застосуванню плану рахунків бухгалтерського обліку комерційних банків України, затвердженої Постановою НБУ від 17.06.204 №280 (а.с. 160-167). Позивач у позовних вимогах просить визнати нікчемними п. 4.7, та п. 7.7 договору, з приводу чого слід зазначити наступне. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст. 536, 638, 1056-1 ЦК). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «судам відповідно до ст. 215 ЦК України (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивачки з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу орагун опіки та піклування є нікчемним. В даному випадку кредитний договір укладено в простій письмовій формі у двох примірниках для кожної сторони. Нотаріальне посвідчення договору та згода органу опіки та піклування не вимагаються чинним законодавством України. Враховуючи вищевикладене підстав для визнання п. 4.7 та п. 7. 7 кредитного договору немає підстав. Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання кредитного договору недійсним. Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed