Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності на квартиру посилаючись на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2012 року, визнано недійсними: довіреність від імені [PERSON] на імя [PERSON], договір купівлі-продажу квартири № 42 по вул. Косіора в м. Дніпропетровську, свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Позивач звернувся до КП ДМБТІ із заявою про реєстрацію свого права власності на спірну квартиру, однак йому було відмовлено через те, що рішенням суду не визнано за ним право власності. Ухвалою суду від 13.10.2014 року провадження у справі було зупинено у звязку із смертю позивача до залучення до участі у справі правонаступника позивача. Ухвалою суду від 20.05.2015 року провадження у справі було відновлено. 20.05.2015 року [PERSON] подав заяву про залучення його до участі у справі в якості позивача як правонаступника [PERSON] та позовну заяву до [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради та [PERSON] про визнання права власності на квартиру. В позовній заяві позивач посилається на те, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу квартир № 42 по вул. Косіора,32 у м. Дніпропетровську від 26 липня 2006 року, право власності [PERSON] на вказану квартиру мало бути відновлено. 03.10.2014 року [PERSON] помер. Позивач, як єдиний його родич та спадкоємець звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте враховуючи що право власності його брата на спірну квартиру не було відновлено, вона не увійшла до складу спадкового майна, і позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Просив визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], що складається з коридору площею 4,6 кв. м., санвузла площею 2,8 кв. м., кухні площею 5,5 кв. м., житлової кімнати площею 17,3 кв. м., коридору площею 1,8 кв. м., зобовязати реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], що складається з коридору площею 4,6 кв. м., санвузла площею 2,8 кв. м., кухні площею 5,5 кв. м., житлової кімнати площею 17,3 кв. м., коридору площею 1,8 кв. м. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Відповідач у судові засідання, а саме 22.06.2015 року, 19.08.2015 року, 09.09.2015 року, 28.09.2015 року, подавав заяви про відкладення слухання справи за різних причин. Суд приходить до висновку, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату та час судового розгляду справи, умисно ухиляється від судового розгляду, письмові заперечення проти позову не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року (а. с. 6-7), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2012 року (а. с. 8), визнано недійсною довіреність від імені [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 01.11.2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 42 по вул. Косіора в м. Дніпропетровську від 25 липня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 25 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстровано за № 3347; скасовано реєстрацію права власності в органах МБТІ на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON] на підставі витягу про право власності від 03.08.2006 року: у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання його добросовісним набувачем та визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. [PERSON] звернувся до КП ДМБТІ із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року, однак державним реєстратором було прийнято рішення про відмову в державній реєстрації прав від 09.08.2012 року (а. с. 9) на підставі того, що в рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року за ним не визнано право власності на нерухоме майно. Після набрання законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було поновлено. 03 жовтня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а. с. 74). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, , який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця. 15.10.2014 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] (а. с. 118). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], який був власником квартир № 42 по вул. Косіора, 32 в м. Дніпропетровську на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року незалежно від відсутності реєстрації права власності. Тому позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині зобовязання реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] право власності на спірну квартиру задоволенню не підлягаю, оскільки позивач не надав суду доказів порушення його прав з цього приводу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: partial