Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який у ході розгляду справи уточнив та посилається на те, що 10.10.2013 року в господарстві своєї тітки, де він мав 7 осіб курей-бройлерів, вагою біля 8 кг, 4 -х курей к-квочок, 14 осіб курчат віком до 6-ти місяців та 5 осіб курчат віком до 4-х місяців, виявив відсутність цих птахів та побачив, що їх задушено і по подвір'ю валялися курячі нутрощі, голови та пір'я. За будинком він виявив собаку відповідача [PERSON], біля якого лежало задушене курча. Відповідач підтвердив , що в ніч з 09.10.2013 року на 10.10.2013 року його собака відірвався та втік з дому. Постановою судді Овруцького районного суду від 08.11.2013 року відповідача притягнуто до адмінвідповідальності за порушення правил тримання собаки, що призвело до заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди. Оскільки відповідач відмовляється відшкодувати заподіяну шкоду, просить стягнути з нього на свою користь 2475 грн. на відшкодування матеріальної та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили їх задовольнити, відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши, що доведено розмір шкоди, і крім того [PERSON] не являється належним позивачем, оскільки господарство належить [PERSON]. Суд, заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає лише частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи №286/6771/13-п та встановлено постановою судді Овруцького районного суду Житомирської області від 08 листопада 2013 року, 10.10.2013 року, з 04 години по 08 годину, відповідач порушив правила тримання собаки, який задушив курей сусіда [PERSON], що призвело до заподіяння останньому майнової шкоди. Свою вину відповідач визнав. У зв'язку з чим останнього визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 154 ч. 2 КУпАП на накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в сумі 51 грн.. Дана постанова суду у справі про адміністративне правопорушення у відповідності із ч. 4 ст. 61 ЦПК України обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вказана постанова є чинною, а тому вона є належним доказом та доводить вину відповідачі у спричиненні шкоди позивачу. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1192 передбачено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. Право вибору способу відшкодування шкоди належить потерпілому. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна. Також Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснив судам, що потерпілому збитки відшкодовуються в повному обсязі відповідно до реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На порушення наведених вимог закону позивач не довів реальної кількості втраченого майна на час розгляду справи, оскільки на підтвердження кількості курей посилався лише на показання свідків - сина [PERSON], колишньої дружини [PERSON] та друга [PERSON], до показів яких суд ставиться критично. Свідок [PERSON] пояснив, що протокол про адміністративне правопорушення за фактом задушення курей позивача складався через декілька днів після події і зі слів останнього, очевидці події відсутні. Інших належних доказів, а саме наявність та кількість трупів курей, належним чином не зафіксовані, на що також посилався відповідач у своїх поясненнях. До показів свідків [PERSON] та [PERSON] суд також ставиться критично, оскільки вони є близькими особами відповідача. З огляду на наведене суд приходить висновку про відмову у відшкодуванні заподіяної майнової шкоди, оскільки позивач не підтвердив належними доказами розмір шкоди, а саме кількість втраченої домашньої птиці. Що ж стосується відшкодування моральної шкоди то це регулюється нормами ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 травня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. В ст. 23 ЦК України вказано на те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово грішми, іншим майном або в інший спосіб. Позивачу заподіяно моральну шкоду втратою належного йому майна внаслідок винних дій відповідача. Відсутність можливості користуватися продуктами домашнього господарства, яке необхідне для повноцінного харчування як інваліда другої групи змінило звичайне його життя, він витратив чимало часу на звернення до правоохоронних органів, а також до суду з метою відновлення порушеного права. Неправомірні дії відповідача безумовно спричинили біль і страждання для позивача. Відповідач навіть не вибачився перед відповідачем. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Тому, з урахуванням обставин справи, суд вважає, що є підстави для компенсації моральної шкоди лише у розмірі 2000 грн., який на думку суду є розумним та справедливим. Оскільки позивача від сплати судового збору звільнено, то судові витрати в розмірі 243,60 грн. у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial