Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку загальною площею 2,61 га (1,22 га і 1,39 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Котелевської селищної ради Котелевського району, Полтавської області, та належали на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1748 від 08.06.2001 року [PERSON], яка померла у листопаді 2006 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що після смерті матері - [PERSON] він є спадкоємцем за законом спадкового майна - у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею - 2,61 га (1,22га і 1,39 га), що знаходяться на території Котелевської селищної ради Котелевського району Полтавської області, які належали спадкодавиці на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1748 від 08.06.2001 року. Для оформлення своїх спадкових прав він звернувся до Котелевської ДНК, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на вищезазначену земельну ділянку, оскільки на запит Котелевської ДНК за № 624/02-14 від 14.06.2017 року не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Відповідно до листа Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 0-16-0.29-470/109-17 від 31.07.2017 року, відділом було проведено перевірку, в результаті якої інформації про земельну ділянку, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] зареєстрованого за № 1748 від 08.06.2001 року в Національній кадастровій системі не знайдено та було відмовлено у наданні витягу з Державного земельного кадастру. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач Котелевська селищна рада Котелевського району Полтавської області в попереднє судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, надали до канцелярії суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, в заяві зазначили, що позовні вимоги визнають повністю, наслідки визнання позову передбачені ч. 4 ст. 130, ч. 4 ст. 174 ЦПК України їм відомі та зрозумілі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Котелевська державна нотаріальна контора у попереднє судове засідання не з'явилися, до канцелярії суду надали листа з проханням розглянути справу без участі державного нотаріуса. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ч. 4 ст. 130 ЦПК України передбачає ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред'явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч 4 ст. 130 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved