Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] на предмет стягнення заборгованості по аліментам, що утворилася в результаті невиконання ним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2008 року №2-2696/08 про стягнення аліментів на утримання позивача в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років, яка за період з листопада 2008 року по 28 травня 2012 року, коли закінчилось навчання у ВНЗ, становить за вирахуванням сплачених сум 18100,65 грн., що у випадку неспроможності відповідача сплати грошовими коштами можливо погасити за рахунок належної відповідачу 1/5 частини квартири, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по аліментам в сумі 18100,65 грн. та витрати на правову допомогу по складанню позовної заяви в сумі 500,00 грн., а всього - 18600,65 грн. або визнати за позивачем в рахунок погашення цієї заборгованості право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS], належної відповідачу. В судовому засіданні позивач позовні вимог підтримала, пояснивши, що відповідач аліменти частково виплатив в розмірі 2245,00 грн. і суму загальної заборгованості за весь період не заперечує, проте не бажає її виплачувати грошовими коштами, тому реальним способом погашення заборгованості вона вважає стягнення цієї суми або визнання за нею права власності на належну відповідачу 1/5 частину квартири [ADDRESS] з доплатою йому різниці вартості цієї частки. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заперечуючи проти задоволення позовних вимог письмово тим, що заборгованість по аліментам виникла у зв'язку з обставинами, які мають істотне значення, а саме: мати позивача, його колишня дружина [PERSON] приховала спільні сумісні гроші подружжя, за спільні гроші купила трикімнатну квартиру [ADDRESS], проте право власності оформила на свою матір, чим позбавила його як батька дитини переоформити свою частку на доньку в рахунок сплати аліментів та припинення аліментних зобов'язань. Третя особа Індустріальний ВДВС Дніпропетровського МУЮ, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи свого представника в судове засідання не направив та про розгляд справи у відсутності представника не клопотав, що відповідно до вимог ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у відсутності представника. Ухвалою суду від 19 липня 2013 року провадження у справі зупинено на підставі п.4 ч.1 ст. 201 ЦПК України до розгляду справи за зявою [PERSON] про відстрочення чи зміну способу виконання судового рішення №2-2696/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину та ухвалою суду від 29 січня 2014 року провадження у справі відновлено. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, матеріали справи №2-2696/08, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. За розгляду справи встановлено, що на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2008 року, яке набрало законної сили 16 жовтня 2008 року, судом 19 січня 2009 року виданий виконавчий лист №2-2696/08 про стягнення щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання в розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до закінчення навчання, але не більше як до 23 років, починаючи з 18 серпня 2008 року. Згідно з листом Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 08 лютого 2013 року №1051 за виконавчим листом №2-2696/08 від 19 січня 2009 року постановою державного виконавця від 28 січня 2009 року відкрито виконавче провадження та розпочато примусове виконання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2013 року, [PERSON] в задоволенні його заяви про відстрочення чи зміну способу виконання судового рішення №2-2696/08 відмовлено. За даними довідки-розрахунку державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ позивач припинила навчання у Придніпровській державній академії будівництва та архітектури 28 травня 2012 року (а.с.7), що узгоджується із поясненнями позивача в судовому засіданні про отримання диплому за результатами закінчення вказаного ВНЗ, та заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №2-2696 від 19 січня 2009 року за період з листопада 2008 року по травень 2012 року за вирахуванням сплачених боржником сум в розмірі 2245,00 грн. складає 18100,65 грн. (а.с.7). Так, державним виконавцем борг за період з 01 листопада 2008 року по 31 грудня 2010 року нараховувався відповідно до вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» виходячи із показників середньомісячної заробітної плати в розрахунку на одного штатного працівника по м. Дніпропетровську; з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року заборгованість нараховувалась відповідно до доходу боржника за даними поданої ним декларації про майновий стан за 2011 рік, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; за період з 01 січня 2012 року по 28 травня 2012 року заборгованість нараховувалась державним виконавцем відповідно до доходу боржника, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку виходячи з його доходу як працівника ТОВ «АТМК-сервіс» (а.с.7-зв.) Вказана сума та розмір заборгованості боржником не заперечувався та з приводу відстрочення її сплати або зміни способу виконання цього рішення суду відповідач звертався з заявою в судовому порядку, яка розглянута судом з постановленням ухвали 07 червня 2013 року, що також свідчить про обізнаність заявника з наявністю заборгованості, її розміром і визнання цього розміру за сумою. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання передбачений ст. 199 СК України. Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. За правилами ч.4 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Частиною 4 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і згідно з ч. 9 цієї статті суд вирішує питання щодо заборгованості лише у разі спору про її розмір. Тобто за відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень указаного Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Відтак, нарахована сума заборгованості по сплаті аліментів підлягає стягненню в судовому порядку тільки у випадку її виникнення на підставі добровільної сплати аліментів відповідачем, а не в результаті її виникнення після примусового стягнення аліментів у судовому порядку та за умови наявності спору про її розмір, оскільки в такому разі аліменти стягуються в порядку виконавчого провадження. У даному випадку аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2008 року, повторному стягненню не підлягають, тому заборгованість відповідача за аліментами, враховуючи відсутність спору про її розмір, підлягає стягненню з нього у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Крім того, суд відзначає, що у зв'язку з викладеним, вимоги про альтернативність погашення заборгованості грошовими коштами чи передачею у власність нерухомого майна - 1/5 частини квартири [ADDRESS], так само належить вирішувати в рамках виконавчого провадження та процедури стягнення, зокрема, у разі відсутності коштів шляхом звернення стягнення на майно боржника, обсяг якого та порядок звернення стягнення визначається державним виконавцем в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Встановивши дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини, оцінивши зібрані і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв'язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а, відтак, і витрати на правову допомогу відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed