Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2012 року був розірваний. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з моменту розірвання шлюбу батьків проживає разом із матір`ю. Позивачка зазначала, що 02 грудня 2016 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що з моменту розірвання шлюбу, саме вона та її теперішній чоловік займаються вихованням та лікуванням доньки, матеріально її забезпечують, займаються з нею навчанням. Стверджувала, що відповідач, батько дитини, взагалі не цікавився дитиною, свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не виявляв інтересу до внутрішнього світу дитини, не сприяв засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не передає донці подарунків до свят та дня народження та взагалі з нею не спілкується. Тому донька вважає своїм батьком [PERSON] , а відповідача зовсім не знає. Посилаючись на вказані обставини, та не те, що така поведінка відповідача негативно впливає на фізичний розвиток доньки, позивачка просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 51-52). Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (т. 1 а.с. 171, 172-173). Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 234-235). Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення доказів, шляхом допиту малолітньої доньки сторін [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 41-43). Позивачка та її представник, яка діє на підставі ордеру від 25 березня 2019 року, року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, та просили суд їх задовольнити. Раніше позивачка надала суду додаткові пояснення до позову (т. 1 а.с. 27, 28, 129-132). Відповідач та його представник, діючий за ордером від 08 травня 2019 року та за договором про надання правової допомоги від 08 травня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Раніше відповідач надав додаткові пояснення на позов та відзив на позов, в обґрунтування якого зазначав, що дійсно, через декілька місяців після народження доньки, між ним та позивачкою почались сварки на підставі різних поглядів на сумісне життя, почуття кохання та поваги один до одного були втрачені. Через деякий час позивачка переїхала з донькою до своєї матері за адресою: [ADDRESS] та звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Стверджував, що позивачка всіляко перешкоджає йому та його родині зустрічам та спілкуванню з дитиною. Зазначав, що його родина намагалася зберегти дружні стосунки з позивачкою, він намагався фінансово допомагати їй та дитині, у тому числі через друзів. Через деякий час позивачка змінила адресу та телефон, тому знайти її самотужки він не міг. При зверненні до полції, йому відмовили у пошуку та роз`яснили, що оскільки вони з матір`ю дитини розлучені, то підстав для прийняття заяви немає. Вказував, що його мати та сестра неодноразово дзвонили позивачці, приїжджали за відомою адресою її фактичного проживання, але остання трубку телефону не знімала, двері квартири не відчиняла. Про зміну номеру телефону та місця проживання, позивачка не повідомляла, а тому його намагання знайти її адресу виявились марними, оскільки її родичі відмовлялися повідомити де його дитина. Крім того, відповідач зазначав, що він помилково піддався на вмовляння позивачки, про те, що дитині потрібен час для розуміння, оскільки позивачка діяла не в інтересах дитини, а хотіла йому помститися. Посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як до батька (матері), так і для дитини, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 63, 64, 65, 155-162). Представник третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, яка діє на підставі довіреності від 26 липня 2019 року, в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити (т. 1 а.с. 182). Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 12). Встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 квітня 2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №190. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , був розірваний (т. 1 а.с. 10-11). В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Встановлено, що [PERSON] перебуває з [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 02 грудня 2016 року Малиновським районним в місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2356 (т. 1 а.с. 13). У зв`язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] . В період шлюбу з [PERSON] у позивачки народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 14). Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Встановлено, що позивачка не зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів, оскільки має достатній дохід, щоб утримувати дитину самостійно. Також вона не зверталася до відповідача про надання добровільної допомоги на утримання дитини. В той же час, позивачка визнала що відповідач з травня 2019 року направляв на її адресу грошові перекази на утримання дитини, які нею не приймалися та були відправлені йому назад, оскільки за місцем реєстрації вона не проживає (т. 1 а.с. 120-122, т. 2 а.с. 18, 19). Судом встановлено і сторонами не заперечувалося, що між ними склалися напружені та складні відносини. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є ученицею 2-А класа Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується довідкою від 18 березня 2019 року (т. 1 а.с. 16). Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) від березня 2019 року, [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , але фактично позивачка проживає разом з малолітніми дітьми без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 26). Згідно характеристики Дитячої міської поліклініки Одеської міської ради, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Дитячій міській поліклініці Одеської міської ради, куди на прийом приходить дитина разом з матір`ю [PERSON] та виконуючим батьківські обов`язки [PERSON] , які виконують всі призначення лікаря. Батько дитини, [PERSON] , не цікавився її здоров`ям, не надавав з цього приводу ніяких довідок (т. 1 а.с. 15). Аналогічні характеристики, надані ГО «Спортивний клуб черлідингу «Посмішка», та ДП «СК -Сервіс» (т. 1 а.с. 18, 19). Судом встановлено, що 22 травня 2019 року [PERSON] звернувся з письмовою заявою до Служби у справах дітей Одеської міської ради про встановлення графіку спілкування з дитиною (т. 1 а.с. 80-82). 26 червня 2019 року Служба у справах дітей Одеської міської ради надала на ім`я голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради проект висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 186-188). Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 01-11/1130/2 від 26 липня 2019 року визнано доцільним позбавлення батька [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 183-185). Зі змісту вказаного висновку вбачається, що на засіданні органу опіки та піклування 26 липня 2019 рокубув присутній відповідач [PERSON] , батько дитини, який категорично виступив проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , пояснюючи це тим, що він цікавиться фізичним, духовним та моральним розвитком дитини, матеріально допомагав та допомагає дитині грошима та речами. Проте, матір дитини перешкоджає його спілкуванню з донькою, що підтверджують родичі та знайомі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 134). Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за №01-11/1130/2 від 26 липня 2019 року, підставою позбавлення [PERSON] батьківських прав стало те, що він тривалий час не бачив доньку, а також, що малолітня [PERSON] , [INFO] , не знає свого рідного батька [PERSON] Тобто, вказаний висновок обґрунтований виключно поясненнями матері неповнолітньої дитини, які зводяться до її небажання щодо спілкуватися дитини зі своїм рідним батьком. Встановлено, що з малолітньою [PERSON] , [INFO] , була проведена бесіда та психологічне обстеження, в результаті якого психолог [PERSON] та лікар психо-фізіолог [PERSON] зробили висновок, що дитина психологічно до біологічного батька не прив`язана і потреби у спілкуванні з ним не має, якщо дитина не знайома з біологічним батьком, то знайомство та спілкування з ним може негативно вплинути на емоційний та психологічний стан дитини (т. 1 а.с. 136-139). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, що підтверджується податковою декларацією за 2018 рік, звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (т. 1 а.с. 189-192, 193-194). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно (т. 1 а.с. 118, 119). Зі слів [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що він вдруге одружений, дітей від другого шлюбу не має. З донькою не спілкувався у зв`язку з тим, що не бажав травмувати дитину можливим з`ясуванням стосунків із її матір`ю. З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до органів поліції із заявою про те, що [PERSON] перешкоджає йому у зустрічах з його донькою [PERSON] , [INFO] (т .2 а.с. 27, 28, 29). Встановлено, що 22 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою (т. 2 а.с. 20-23). У відповідності до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 356/1373/17 зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно статті 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Крім того, суд вважає, що та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається позивачка зі своїм чоловіком, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. За таких обставин, вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд прийшов до висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Допитані в судовому засіданні під присягою свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначеного висновку суду не спростовують, оскільки вказують на той факт, що відповідача вони не знають, ніколи його не бачили, він не був присутній ані на хрещенні дитини, ані на її днях народженнях та інших святах (т. 2 а.с. 32, 33, 34, 35-37). Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що свого біологічного батька [PERSON] вона не знає і ніколи не бачила. Про те, що у неї є біологічний батька вона дізналася від матері нещодавно, яка повідомила її тоді, коли дитині необхідно було прийти до суду. Раніше їй ніхто не говорив що у неї є біологічний батько, бабуся та тітки. Своїм батьком вона вважає, [PERSON] . Згідно ст. 171 СК України дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідно до ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В процесі судового розгляду встановлено, що батько дитини [PERSON] бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Посилання позивачки як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не спілкується з донькою, не цікавиться нею, та непередає донці подарунків до свят та дня народження безпідставні, оскільки судами не встановлено винної поведінки відповідача, який бажає спілкуватися з дитиною, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною свідчить про його бажання виконувати батьківські обов`язки. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 768,40 грн., які сплачені позивачкою у повному обсязі при зверненні до суду та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладаються на позивачку (а.с. 1). На підставі ст. ст. 164, 165 СК України,

Outcome: dismissed