Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

ТОВ «ФК «Позика» 17 травня 2021 року поштою направила до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, який надійшов до суду 24 травня 2021 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 14 червня 2021 року засобами поштового зв`язку направлено платіжне доручення про сплату судового збору, яке надійшло до суду 24 червня 2021 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2021 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2021 року у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Позика» про проведення судового засідання в режимі відео конференції було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року було вирішено питання про розгляд справи у заочному порядку. Позивач у своєму позові посилався на те, що 22 січня 2021 року між позивачем і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . У зазначеному житловому приміщенні зареєстрований відповідач, який втратив право користування житловим приміщенням з моменту переходу права власності на об`єкт нерухомого майна. Позивач позбавлений можливості вільно, на власний розсуд розпоряджатися житловим приміщенням. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою та зняти відповідача з реєстраційного обліку. У своїй заяві до суду позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, відзив на позов суду не надав. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 22 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «ФК «Позика» було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. і зареєстрований в реєстрі за № 81 (а.с. 6-8), відповідно до умов якого позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 8-10). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб № 14/5-3523 від 18 березня 2021 року, виданої Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міськради, у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровано відповідача (а.с. 5). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням ст. 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 22 січня 2021 року, позивач був обізнаний, що у спірному житловому будинку зареєстрований [PERSON] , отже, мав усвідомлювати, що права власника квартири [ADDRESS] обмежуються у зв`язку із наявністю права особи, яка має право користування вказаним житловим будинком, та міг передбачити характер та вагу обтяжень його майбутньої нерухомості та не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог, оскільки задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, а не факт набуття права власності на житло іншою особою. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 3 178 гривень (а.с. 1, 19) слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed