Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У вересні 2014 року позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору від 20.02.2006 року відповідач [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі - 10 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, не сплачував кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим станом на 30.04.2014 року виникла заборгованість в розмірі - 41134,14 грн, з них: заборгованість за кредитом - 9445,43 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 29253,75 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірах - 500 грн. (фіксована частина) та - 1934,96 грн. (процентна складова). Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 41134,14 грн. та судовий збір в розмірі 411,34 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечував проти позову та просив застосувати строк позовної давності, оскільки згідно графіку розрахунків заборгованості за договором він повинен був сплатити її до початку 2008 року, а тому саме з цього часу почав свій облік строк позовної давності. Крім того, строк дії договору взагалі складає лише 12 місяців. При цьому, кредитний договір не переукладався та кредитна картка не перевипускалась. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 20.02.2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір. Відповідно до нього відповідач отримав кредитний ліміт в остаточному розмірі - 10000 грн. станом на жовтень 2007 року у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-9, 76). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з розрахунків заборгованості позивача, то станом на 30.04.2014 року у відповідача перед банком виникла заборгованість в розмірі - 41134,14 грн, з них: заборгованість за кредитом - 9445,43 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 29253,75 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг в розмірах - 500 грн. (фіксована частина) та - 1934,96 грн. (процентна складова). Між тим, вказані суми боргу не можуть бути стягнуті з відповідача з огляду на наступне. Згідно з п. 3.1.1. Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. При цьому, п. 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. За умовами п.5.4 Умов та правил надання банківських послуг строк погашення по кредиту за платіжним карткам без встановленого мінімального обов»язкового платежу проводиться в повному обсязі не пізніше останнього місяця , зазначеного на платіжній картці. Згідно довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк», яка надана на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року, на ім.»я відповідача [PERSON] була видана картка № [NUMBER], що має термін дії до 09/09. Судом також встановлено, що згідно графіку розрахунків заборгованості за договором відповідач повинен був її сплатити до вересня 2009 року. Таким чином, заборгованість за грошовими зобов'язаннями в повному обсязі - 10 000 грн. виникла з 01.11.2008 року та продовжувала зростати шляхом нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише в вересні 2014 року. Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). В постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-134цс14), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Також в правовій позиції Верховного Суду України № 134цс14 зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до ст.. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором від 20.02.2006 року право позивача було порушено з 01.10.2008 року, а строк дії картки відповідача визначено як вересень 2009 року, однак представник в інтересах банку звернувся до суду з даним позовом в вересні 2014 року, тобто більш ніж через три роки. Представником позивача в судовому засіданні не було надано жодних пояснень щодо поважності пропуску строку для звернення до суду за захистом порушеного права. Крім того, відповідно до п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами внесеними постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №7 «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5» роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Посилання представника позивача про погоджену сторонами у Правилах та умовах надання банківських послуг щодо збільшеного строку позовної давності суд вважає такими, що не узгоджується із підписаними сторонами договірними зобов»язаннями. Зокрема, із урахуванням вимог 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, відповідно до заяви позичальника, остання разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між собою кредитно-заставний договір. В той же час, позивачем, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно підписання та отримання позичальником Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів, що свідчило б про укладений у належній формі кредитно-заставний договір між сторонами. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та у справі №6-240цс14, які у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України. Тобто Верховний суд України у своїх правових висновках зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). За таких обставин, суд вважає, що позивач пропустив передбачений законом строк для звернення до суду за захистом порушеного права, підстав вважати, що він пропущений з поважних причин немає, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed