Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача, стягнення заборгованості за депозитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 19 вересня 2014 року був укладений договір строкового банківського вкладу № 148282904 на вклад «Депозитний», відповідно до котрого позивач внесла кошти у розмірі 17 000 грн. строком на 3 місяці, до 19 грудня 2014 року та з нарахуванням та виплатою 18% річних. Позивач виконала взяті на себе зобов'язання та внесла кошти. Проте, у зв'язку з проведенням на території м. Донецька антитерористичної операції та припиненням функціонування відділень відповідача, позивач не мала можливості в день закінчення строку договору забрати кошти. У зв'язку з цим 26 березня 2015 року позивачем була видана довіреність на представника з приводу отримання коштів за договором банківського вкладу. Представником відповідача також від імені позивача було укладено договір на відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки на ім'я позивача, та у виконання цього сплачено 30 грн. Крім того, в це же день 27 квітня 2015 року була подана заява на переказ вкладу з поточного рахунку на платіжну картку. Разом з тим, на даний час сума вкладу не перерахована на картковий рахунок. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача суму неповернутого банківського вкладу з урахуванням індексу інфляції на загальну суму 23 007 грн. 86 коп., визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування платежу у розмірі 30 грн. за випуск банківської платіжної картки, сплачених згідно квитанції № 192812853 від 27 квітня 2015 року та зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок виконання зобов'язань позивача по оплаті за випуск банківської платіжної картки вказану суму. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення. Зазначили, що кошти не були перераховані, оскільки платіжна картка позивачу не була видана через не можливість проведення її ідентифікації. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Проценти на банківський вклад відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Судом встановлено, що 19 вересня 2014 року між сторонами [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецької філії банку укладено договір № 148282904 на вклад «Депозитний», відповідно до котрого позивач внесла кошти у розмірі 17 000 грн. строком на 3 місяці, до 19 грудня 2014 року та з нарахуванням та виплатою 18% річних (а.с. 8-19). Внесення коштів позивачем стверджується квитанцією та випискою з рахунку (а.с. 10, 34). У зв'язку з проведенням на території м. Донецька антитерористичної операції та припиненням функціонування відділень відповідача, позивач не мала можливості в день закінчення строку договору забрати кошти. Тому після звернення представника позивача до ПАТ «Державний ощадний банк України» з приводу перерахування коштів на рахунок позивача, між представником позивача та відповідачем 27 квітня 2016 року укладено договір № 2306130 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки (а.с. 13-16) та представником позивача подано заяву на переказ вкладу з нарахованими відсотками з рахунку позивача на її банківську платіжну картку (а.с. 17). Крім того за видачу банківської платіжної картки сплачено 30 грн. (а.с 18). Проте банківська платіжна картка на ім'я позивача не виготовлена та не видана. Кошти з вкладного рахунку відповідно до заяви на переказ коштів позивачу не перераховані. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення суми вкладу у розмірі 17 000 грн. відповідача на користь позивача. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року відповідно до змісту ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи невиконання банком взятих на себе зобов'язань з приводу повернення вкладу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат, починаючи з 27 квітня 2015 року по 10 березня 2017 року, про що заявлено позивачем. Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» для визначення індексу інфляції необхідно щомісячні індекси в певний період перемножити між собою. Відповідно до змісту ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, здійсненого Верховним Судом України, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. За даними Мінфіну інфляція становила: у квітні 2015 року - 114, у травні 2015 року - 102,2, червні 2015 року - 100,4, у липні 2015 року - 99,0, у серпні 2015 року - 99,2, у вересні 2015 року - 102,3, у жовтні 2015 року - 98,7, у листопаді 2015 року - 102,0, у грудні 2015 року - 100,7, у 2016 році - 112,4 у січні 2017 року - 101,1, у лютому 2017 року - 101,0. Загальний індекс інфляції за вказаний період складає 133,11, котрий отриманий шляхом перемноження всіх індексів за вказаний період. З урахуванням наведеного інфляційні втрати за період з 27 квітня 2015 року по 10 березня 2017 року становить 17 000 х 133,11 / 100 - 17 000 = 5 628 грн.70 коп., що підлягає стягненню з відповідача. Суд також дійшов висновку про зобов'язання відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати платіж позивача [PERSON] у розмірі 30 грн. за випуск банківської платіжної картки, сплачений згідно з квитанцією № 192812853 від 27 квітня 2015 року, оскільки відповідно до ч. 2, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом; банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Оскільки вказані кошти у розмірі 30 грн. були сплачені представником відповідача (а.с. 19), проте не зараховані на відповідний рахунок позивача [NUMBER] та за ним рахується заборгованість, що стверджується випискою по рахунку (а.с. 20), то суд дійшов висновку про зобов'язання відповідача зарахувати платіж позивача у розмірі 30 грн. за випуск банківської платіжної картки. Відповідно до службової записки начальника відділу бек-офісу філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» Гришиної І.О. № 25-9/1 від 03 квітня 2017 року, переказ вкладу на рахунку № [NUMBER] на рахунок №[NUMBER] не було здійснено у зв'язку з ненадходженням до відділу бек-офісу пакета документів на переказ коштів. Заява про переказ (перерахування) вкладу за ф. 143 до філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з ТВБВ № 10026/0001 філії - ТУ по м. Києву та Київській області не надходила (а.с. 30, 31), хоча була подана (а.с. 17). При цьому, представники відповідача визнають у письмових запереченнях, що співробітниками банку ТВБВ № 10026/0001 філії - ТУ по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» були порушені умови Порядку, в частині пересилання документів на переказ (ф. №143) в установу банку, де відкрито рахунок (а.с. 28-29). Отже, з урахуванням того, що між структурним підрозділами відповідача відбулось непорозуміння з приводу відправлення документів, а не з вини позивача чи його представника, філія - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» не мала можливості здійснити відповідні дії щодо перерахування коштів, відповідно до Порядку (п.6.15) та норм чинного законодавства. Доводи представника відповідача, що банківська платіжна картка може бути отримана лише самим клієнтом, оскільки повинна бути здійснена його ідентифікація відповідно до Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління А7 «Ощадбанк» від 16 лютого 2004 року № 17-2, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки такий Порядок не був наданий суду. Крім цього, суд враховує, що позивачем не оскаржуються дії відповідача щодо не видачі їй банківської платіжної карти, а лише ставиться питання про не зарахування сплачених коштів на рахунок, який відкритий для обслуговування банківської платіжної карти, та за яким рахується заборгованість. Разом з тим, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування платежу у розмірі 30 грн. за випуск банківської платіжної картки, сплачених згідно квитанції № 192812853 від 27 квітня 2015 року задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений ст. 16 ЦК України та судом захищене порушене право позивача в інший спосіб. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial