Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

У 2008 році між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір, згідно якого відповідачка отримала від банку кредит у розмірі 145 432,50 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 травня 2018 року та зобов'язалася щомісяця в період сплати надавати позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Забезпеченням виконання відповідачкою зобов'язань за кредитним договором виступала іпотека житлового будинку [ADDRESS]. В порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 04 грудня 2013 року виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом 199 523,33 гривень, заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом 24 320,97, заборгованість по комісії за користування кредитом 4 965,31 гривень, з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 263336,82 гривень, а також штрафів у сумі- 250,00 гривень та 24607,32 грн., всього 517003, 75 гривень. Тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на житловий будинок [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у віповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вище зазначеній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. Відповідачка просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає частково. Дослідивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою 23 травня 2008 року, у відповідності до ст.553 ЦК України, укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 145 432,50 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 травня 2018 року та зобов'язалася щомісяця в період сплати надавати позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. В той же день, 23 травня 2008 року між позивачем та відповідачкою в забезпечення виконання за кредитним договором, укладено договір іпотеки житлового будику [ADDRESS], яка їй належить на підставі свідоцтва про право власності. Але відповідачка умови кредитного договору всупереч вимогам ст.526 ЦК України не виконала і своєчасно не повернула позивачеві кредитні кошти, допустивши станом на 04 грудня 2013 року заборгованість за кредитом у сумі 517003, 75 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 199 523,33 гривень, заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом 24 320,97, заборгованість по комісії за користування кредитом 4 965,31 гривень, з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 263336,82 гривень, а також штрафів у сумі- 250,00 гривень та 24607,32 грн. Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно ст.12 Закону України «Про іпотеку» право звернення стягнення на предмет іпотеки до строку погашення кредиту у випадках порушення зобов'язань за кредитним договором, виникає у іпотекодержателя (позивача) в момент настання терміну виконання зобов'язань по Кредитному договору. Ст.7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрати на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов Іпотечного договору. Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд, при винесенні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, має право застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», тобто продажу іпотекодержателем (позивачем) предмета іпотеки будь-якому покупцеві за ціною, визначеною за згодою між іпотекодавцем (відповідачами) і іпотекодержателем (позивачем) або на підставі оцінки майна незалежним суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості відповідача перед банком підлягає до задоволення. Вимоги позивача про надання йому права на отримання витягу з Державного реєстру прав власності та інших повноважень, необхідних для здійснення продажу, задоволенню не підлягають, оскільки,: перша з них знаходиться за межами наданих суду законом повноважень і фактична спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст.41 Конституції України є неприпустимим; що ж до другої вимоги - то, вибравши названий спосіб звернення стягнення - суд бажані позивачем правомочності вже йому надав і окремо їх підкреслювати немає необхідності. З приводу позовної вимоги про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, суд приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Дійсно, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержатель вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.2 та ч.3 ст.40 цього ж закону визначено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом до суду відсутні виконання приписів, встановлених ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, в зв'язку з цим позовна вимога про виселення відповідачів не може бути задоволена, оскільки на даний момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення вказаного житлового приміщення. Задоволення позову згідно ст.88 ЦПК України покладає на відповідачку обов'язок по сплаті судових витрат.

Outcome: partial