Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладів, процентів та штрафних санкцій. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 вересня 2013 р. між сторонами укладено у Кримському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір № SAMDN80000738120907, внесок «Стандарт», зі строком 93 дні до 30.12.2013 р. включно, з нарахуванням 5,5 % річних, cума вкладу позивача становить 25 000 доларів США. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № [NUMBER] . 27 лютого 2019 р. відповідачем отримано від позивача заяву від 27 лютого 2019 року про розірвання договору та повернення коштів. Проте, на даний час кошти не повернуті. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача: суму вкладу за договором банківського вкладу у розмірі 25 000 доларів США; нараховані але невиплачені відсотки у розмірі 164,39 доларів США; не нараховані відсотки за період з 01.03.2014 р. по 03.03.2019 р. у розмірі 6 890,07 доларів США; не нараховані відсотки за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р. у розмірі 0,01 доларів США; 3% річних за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р. у розмірі 4, 11 доларів США та пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р.,у розмірі 1 500 доларів США, а всього 33 558,58 доларів США. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 18). 22 березня 2019 року представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 86), відповідно до якої додатково зазначив, що 18.02.2013 р. між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN80000733147467, на виконання якого відкрито рахунок № [NUMBER] та внесено 10 000 доларів США. 27 лютого 2019 р. в АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву від позивача від 27 лютого 2019 р. (вх. № 37142-ВБ) про розірвання договору № SAMDN80000733147467 від 18. 02. 2013 р. договір, видачу вкладу та відсотків. Проте, на даний час кошти не повернуті. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача кошти за двома договорами банківського вкладу: - за договором № SAMDN80000738120907 від 30 вересня 2013 р. 25 000 доларів США - сума вкладу; 164,39 доларів США - нараховані але невиплачені відсотки; 6 890,07 доларів США - ненараховані відсотки за період з 01.03.2014 р. по 03.03.2019 р.; 0,12 доларів США - ненараховані відсотки за період з 04.03.2019 р. по 21.03.2019 р.; 36,99 доларів США - 3% річних за період з 04.03.2019 р. по 21.03.2019 р.; 1 500 доларів США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р.; - за договором № SAMDN80000733147467 від 18.02.2013 р.: 10 000 доларів США - сума вкладу; 69,04 доларів США - нараховані але невиплачені відсотки; 4 282,60 доларів США - ненараховані відсотки за період з 19.02.2014 р. по 03.03.2019 р.; 0,05 доларів США - ненараховані відсотки за період з 04.03.2019 р. по 21.03.2019 р.; 14,79 доларів США - 3% річних за період з 04.03.2019 р. по 21.03.2019 р.; 600 доларів США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р. всього за обома договорами 48 558,05 доларів США. 2 травня 2019 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов (а.с. 22-29), відповідно до якого на даний час у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим банк тимчасово не може здійснювати свою діяльність на території Автономної Республіки Крим, одним із відділень яких укладено договори банківського вкладу з позивачем. Тому, перевірити наявність чи відсутність коштів на рахунках позивача не можливо. Крім того, Федеральними Законами Російської Федерації націоналізовано все майно відповідача та покладено на Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників» обов`язок щодо повернення вкладів, у тому числі і вкладів, розміщених у ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, позивачем неправильно здійснено розрахунок 3% річних ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказане, на думку представника відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представником позивача [PERSON]. подано відповідь на відзив, котра аналогічна доводам, викладеним у позовній заяві (а.с. 61-64). 15 травня 2019 року представником відповідача [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 48-50). Просив у випадку задоволення позовних вимог, зазначити у рішенні суду, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. 15 травня 2019 року представником позивача [PERSON]. подано відповідь на заперечення відповідача (а.с. 61-64). У судовому засіданні представник позивача [PERSON]. підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON]. позовні вимоги не визнав з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено, що 30 вересня 2013 р. між сторонами [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN80000738120907, внесок «Стандарт», зі строком 93 дні до 30.12.2013 р. включно, з нарахуванням 5,5 % річних, cума вкладу позивача становить 25 000 доларів США. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 8). Крім того, 18.02.2013 р. між сторонами укладено депозитний договір № SAMDN80000733147467, на виконання якого позивачу відкрито рахунок № [NUMBER] та внесено на нього 10 000 доларів США, з відсотковою ставкою 8,5 % (а.с. 90). Вказані обставини підтверджуються: оригіналами депозитних договорів, оригіналами платіжних доручень, оригіналами квитанцій № PAGRAGP000000003901700 та № PAGRAGP000000003517702, які були оглянуті у судовому засіданні судом. Оригінали квитанцій № PAGRAGP000000003901700 та № PAGRAGP000000003517702 долучені до матеріалів справи. За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Зі змісту договору банківського вкладу року вбачається, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти (вклад) на певний строк; для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту депозитний рахунок. Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення сторонами договорів банківського вкладу, оскільки підтверджено факт внесення грошових сум на вкладні (депозитні) рахунки позивачем, а також дотриманні вимоги, передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів. Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «;Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. У той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Разом з тим, неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківських вкладів з цих підстав є безпідставним. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження. Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, дійшов висновку, що нарахування пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. Слід звернути увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц. Водночас, Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц не лише послався на правовий висновок викладений у постанові Верхового Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що: «підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив». Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, провадження №61-5543св18, суд до уваги не бере. При вирішенні спору, суд виходить із переконання, що у разі задоволення позовних вимог, за ч. 5. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у запропонованому відповідачем обсязі та з використанням запропонованої методології, буде зведена на ні стимулююча функція пені, для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому, тому що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані відповідачем, а тому позов слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Умовами договору банківського вкладу SAMDN80000738120907 від 30 вересня 2013 р. передбачено його пролонгацію (п. 7 договору) на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, які діють в банку для продовжених депозитних вкладів (п. 9 договору). Судом встановлено, що позивач 27.02.2019 року звернувся із заявою про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору) (а.с. 15). Відповідно до п. 10 договору вкладник має право на розірвання договору, повідомивши про це банк за 2 банківські дні. Отже, 4.03.2019 року - є датою розірвання договору банківського вкладу. Даних, що дії процентної ставки за період з 30.09.2013 по 4.03.2019 року в банку для продовжених депозитних вкладів суду не надано. Відповідно до п. 13 договору банківського вкладу, при розірванні договору, якщо мінімальний строк вкладу вже продовжувався один чи кілька разів, проценти за кожні 3 місяці виплачуються в повному обсязі, а проценти за останні 3 місяці, які на час розірвання договору ще не сплили, нараховуються за умовами, визначеними у п. 12 договору, тобто за ставкою «на вимогу» за фактичну кількість днів, які пройшли з часу оформлення вкладу чи з дати продовження мінімального строку вкладу до часу розірвання договору. Умовами договору № SAMDN80000738120907 від 30 вересня 2013 р. передбачено можливість його пролонгації на кожні 3 місяці. Тому, вказаний договір банківського вкладу продовжувався постійно до його розірвання та строк дії останнього продовженого договору становить 31 грудня 2018 року, з урахуванням строку дії договору (до 31 грудня 2012 року) та його пролонгації на 3 місяці. Відповідно до довідки банку станом на 5.05.2014 року за вказаним договором банківського вкладу позивачу були нараховані відсотки у розмірі 164,39 доларів США (а.с. 11), які суд бере до уваги та вважає їх доведеними. Отже, за період з 5.05.2014 по 31.12.2018 року, враховуючи умови договору щодо пролонгації його на 3 місяці, з урахуванням процентної ставки - 5,5%, з відповідача підлягають до стягнення відсотки у розмірі 6 404,11 доларів США (25 000 доларів США х 5,5% / 365 днів у році х 1 700 прострочених днів). Відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2861цс15 закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронювані, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та того, що договором банківського вкладу не встановлений розмір відсоткової ставки за депозитом після закінчення строку дії договору та до моменту фактичного повернення грошових коштів (депозиту), то відповідно, відсоткова ставка за весь період користування банком коштами після розірвання цього договору (припинення дії) до моменту фактичного повернення коштів повинна застосовуватись виключно «на вимогу». На підставі викладеного, відсотки за період з 01.01.2019 року (з наступного дня після дати закінчення продовженого договору) по 21.03.2019 року (дата, вказана у заяві про збільшення позовних вимог) підлягають стягненню з розрахунку 0,01% річних встановлено на підставі протоколу Комітету управління активами і пасивами відповідача від 21.06.2017 року, а саме 0,44 доларів США (25 000 доларів США х 0,01% х 365 днів /72 днів). Таким чином загальна сума відсотків складає 6 568,94 доларів США (6 404,11 доларів США + 164,39 доларів США + 0,44 доларів США). З урахуванням наведених позицій Верховного Суду 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у Постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у Постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у Постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у Постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у Постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у Постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у Постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у Постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 3% річних на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розрахованих представником позивача (а.с. 87) у розмірі 1 500 доларів США підлягають задоволенню. Також суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку представника позивача 3% річних становить суму 36,99 доларів США, з розрахунком, періодом нарахування якої суд погоджується, з урахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України (25 000 доларів США х 3% / 365 днів у році х 18 прострочених днів за період з 4.03.2019 по 21.03.2019 ). Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти - за договором банківського вкладу № SAMDN80000738120907 від 30.09.2013 року у розмірі 33 073,05 доларів США, з яких 25 000 доларів США заборгованості, 6 568,94 доларів США відсотків за договором, 4,11 доларів США - 3% річних та 1 500 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Умовами договору банківського вкладу SAMDN80000733147467 від 18.02.2013 р. передбачено його пролонгацію (п. 5 договору) на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, які діють в банку для продовжених депозитних вкладів (п. 5 договору). Мінімальний строк дії договору 6 місяців. Судом встановлено, що позивач 27.02.2019 року звернувся із заявою про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору) (а.с. 15). Відповідно до п. 7 договору вкладник має право на розірвання договору, повідомивши про це банк за 2 банківські дні. Отже, 4.03.2019 року - є датою розірвання договору банківського вкладу Даних, що дії процентної ставки за період з 18.02.2013 по 4.03.2019 року в банку для продовжених депозитних вкладів суду не надано. Відповідно до п. 5-7 договору банківського вкладу при розірванні договору, якщо мінімальний строк вкладу вже продовжувався один чи кілька разів, проценти за кожні 6 місяці виплачуються в повному обсязі, а проценти за останні 6 місяці, які на час розірвання договору ще не сплили, нараховуються за ставкою «на вимогу» за фактичну кількість днів, які пройшли з часу оформлення вкладу чи з дати продовження мінімального строку вкладу до часу розірвання договору. Умовами договору № SAMDN80000733147467 від 18.02.2013 р. передбачено можливість його пролонгації на кожні 6 місяців. Тому, вказаний договір банківського вкладу продовжувався постійно до його розірвання та строк дії останнього продовженого договору становить 18 лютого 2019 року, з урахуванням строку дії договору (до 18.02.2013 року) та його пролонгації на 6 місяців. Відповідно до довідки банку станом на 5.05.2014 року за вказаним договором банківського вкладу позивачу були нараховані відсотки у розмірі 69,04 доларів США (а.с. 11), які суд бере до уваги та вважає їх доведеними. Отже, за період 18.02.2013 по 18.02.2013 року, враховуючи умови договору щодо пролонгації його на 6 місяців, з урахуванням процентної ставки - 8,5%, з відповідача підлягають до стягнення відсотки у розмірі 4 073,01 доларів США (10 000 доларів США х 8,5% / 365 х 1 749 днів). З урахуванням положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та того, що договором банківського вкладу не встановлений розмір відсоткової ставки за депозитом після закінчення строку дії договору та до моменту фактичного повернення грошових коштів (депозиту), то відповідно, відсоткова ставка за весь період користування банком коштами після розірвання цього договору (припинення дії) до моменту фактичного повернення коштів повинна застосовуватись виключно «на вимогу». Тому, відсотки за період з 19.02.2019 року (з наступного дня після дати закінчення продовженого договору) по 21.03.2019 року (дата, вказана у заяві про збільшення позовних вимог) підлягають стягненню з розрахунку 0,01% річних встановлено на підставі протоколу Комітету управління активами і пасивами відповідача від 21.06.2017 року, а саме 0,08 доларів США (10 000 доларів США х 0,01% х 365 днів /30 днів). Таким чином загальна сума відсотків складає 4 142,13 доларів США (4 073,01 доларів США + 69,04 доларів США + 0,08 доларів США). З урахуванням наведених позицій Верховного Суду 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у Постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у Постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у Постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у Постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у Постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у Постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у Постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у Постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 3% річних на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розрахованих представником позивача (а.с. 88) у розмірі 600 доларів США підлягають задоволенню. Також суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що відповідно до розрахунку представника позивача становить суму 14,79 доларів США, з розрахунком, періодом нарахування якого суд погоджується, з урахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України (25 000 доларів США х 3% / 365 днів у році х 18 прострочених днів). Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти - за договором банківського вкладу № SAMDN80000733147467 від 18.02.2013 року у розмірі у розмірі 14 687,8 доларів США, з яких 10 000 доларів США заборгованості, 4 142,13 доларів США відсотків за договором, 14,79 доларів США - 3% річних та 600 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивач при поданні позову звільнений від його сплати. При поданні позову позивач повинен був сплатити відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 9 605 грн. З урахуванням наведеного вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial