Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсним. Посилалася на те, що має ряд тяжких захворювань і тому потребувала стороннього догляду, в зв'язку з цим її онучка [PERSON] запропонувала їй послуги по догляду та забезпеченню, лікуванню, утриманню, а взамін вона обіцяла передати їй свій будинок та землю, площею 0,25 га, за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Рудницького 5, тобто домовилися укласти договір довічного утримання. За домовленістю вони уклали такий договір 15 травня 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], але з 2015 року їх відносини почали погіршуватися, відповідачка перестала надавати їй утримання та доглядати, тому вона вирішили розірвати договір, але з'ясувала, що між ними був укладений договору купівлі-продажу, а не довічного утримання. В зв'язку з цим просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, який, відповідно до її вимог, був укладений нею з помилкою, тобто укладаючи договір, вона вважала, що він має природу договору довічного утримання, а не купівлі-продажу. На це також вказує і той факт, що вона продовжує проживати у будинку й іншого нерухомого житла не має. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити. При цьому позивачка особисто пояснила, що бажала передати будинок та ділянку своїй онуці, щоб потім на це майно ніхто не претендував після її смерті, але в теперішній час колишній чоловік онуки подав позов про поділ майна, в тому числі і її колишнього будинку, де вона проживає, тому вона боїться, що її з нього виженуть. Також вказувала, що коштів за будинок не отримувала. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, направила на участь у розгляді справі свого представника, яка в засіданні позов визнала та просила його задовольнити згідно зі ст. 174 ЦПК України. Проте ухвалою суду від 8 грудня 2015 року було відмовлено в прийнятті заяви про визнання позову. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а у вирішенні позову покладалася на розсуд суду. Під час розгляду справи до участі в ній в якості третьої особи був залучений [PERSON], оскільки вирішення позову [PERSON] стосується його прав, так як ним до суду подано позов до колишньої дружини [PERSON] про поділ майна, набутого під час їх шлюбу, до складу якого також входить придбані нею за договором купівлі-продажу зазначені будинок та земельна ділянка в с. Пересадівка. В судовому засідання третя особа [PERSON] та його представник заперечили проти задоволення позову через відсутність доказів та підстав. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, виділеної для його будівництва та обслуговування площею 0,25 га, розташованих за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул, Рудницького, 5. На час вирішення спору власником будинку є [PERSON] Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п. 19 Постанови Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до умов оскаржуваного договору сторони в ньому досягли всіх істотних умов про купівлю-продаж будинку та земельної ділянки. Договір був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В той же час, суду не було представлено доказів того, що позивачка [PERSON] помилилася щодо вчиненого правочину. В судовому засіданні вона особисто вказала, що бажала, щоб будинок перейшов у власність її онуці. Вона постійно проживали в будинку разом з онукою, яку вона з дитинства доглядала та виховувала. Після укладення договору вона залишилася проживати в будинку. Відносини між ними були нормальні і змін практично не зазнали. Тільки нещодавно у [PERSON] утворилася нова сім'я і вона переїхала проживати до чоловіка. При цьому посилання в позові на те, що при укладенні договору вона вважала, що укладається договір довічного утримання, не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджені доказами. Так позивачка в судовому засіданні підтвердила, що після укладення договору відносини між ними не змінилися, тобто на підтвердження даних про ознаки, які б свідчили про існування договору довічного утримання, які визначені главою 57 ЦК України, як наприклад надання певних видів утримання, догляду (опіки), лікування тощо, суду не надано. Посилання на те, що позивачка залишилася проживати в будинку, що може свідчити про недійсність договору купівлі-продажу, тобто що передача майна не відбулася, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 12 оспорюваного договору покупець дає згоду на довічне проживання в будинку [PERSON] Таким чином позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає. За положеннями ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed