Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив місце проживання малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], визначити за його місцем проживання [INFO]; припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки, на утримання їх спільних дітей, присуджених рішенням суду від 22.02.2017 року, та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання їх спільних дітей, в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 000 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. В обґрунтування позову зазначив, що від спільного шлюбу з відповідачем мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина та доньку, які з липня 2017 року проживають разом з ним та повністю перебувають на його утриманні, оскільки їх мати веде аморальний спосіб життя, моральним, духовним та фізичним розвитком дітей не займається, не піклується про них належним чином, та жодним чином матеріально не забезпечує, за своїм місцем проживання рідко зявляється, та не створює належні умови для виховання дітей і їх нормального розвитку, тому вважає, що місце проживання дітей слід визначити з ним, а аліментні зобовязання перекласти з нього на відповідача, оскільки сплачувати аліменти на користь відповідача немає потреби та це суперечить нормам чинного сімейного законодавства, відповідно до приписів якого, аліменти на утримання дитини стягуються з того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав вказаних в заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі, а справу слухати без його участі. Представник органу опіки і піклування просила справу розглянути без її участі, висновок органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 11.10.2017 року №537 підтримала, щодо задовлення позову не заперечила. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач була повідомлена належним чином, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим та вказаним у позовній заяві місцем її проживання, про причини неявки до суду вона не повідомила, заперечення проти позову не подала, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.02.2017 року шлюб між сторонами по справі було розірвано, від якого вони мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], місце проживання яких визначено з відповідачем [PERSON], та на чию користь стягуються аліменти з позивача, на утримання обох дітей в твердій грошовій сумі, по 1\~000 грн. щомісячно на кожного, до їх повноліття. /а.с.6,7,11-13/. Відповідно до ч. 1,\~ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю. Особливо це стосується немовлят та дуже маленьких дітей. Відповідно до рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 11.10.2017 року № 537 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування», а також Висновку органу опіки та піклування про доцільність зміни місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], 26.04.2013 року судом встановлено, що зі слів батька відповідачки [PERSON] його донька веде аморальний спосіб життя, систематично вживає алкогольні напої, не займається вихованням дітей, постіно проживає у знайомих, на його думку місце проживання онуків слід змінити, за місцем проживання їх батька позивача по справі, де відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 27.07.2017 року створені усі зручності для їх розвитку, наявні місця для відпочинку, сну, підготовки уроків, проведення дозвілля, діти забезпечені одягом та взуттям відповідно до віку і сезону, розвиваючими іграми та іграшками для їх всебічного розвитку. В той час, коли відповідно до актів обстеження місця проживання [PERSON] [INFO], у кв. 177, в м. Новоград-Волинський від 27.07.2017 року та 19.09.2017 року встановлено, що у дітей наявні місяця для сну, відпочинку та проведення дозвілля, задовільні умови для проживання, проте одяг і речі дітей знаходяться у мішках і близько 4 днів вона за місцем проживання не зявляється, місце її проживання невідоме. Тому, враховуючи одноголосне рішення комісії спеціалістів служби у справах дітей з питань захисту прав дитини, а також думок баби [PERSON] мати позивача, яка допомагає виховувати дітей, діда - [PERSON] та баби [PERSON], які є батьками відповідачки, орган опіки вважає за доцільним змінити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та визначити їх з батьком [PERSON], що співпадає з думкую суду, враховуючи вищевикладені обставини, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дітей місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботи відносно них та участі у їх вихованні. Відповідач може реалізувати свої права, шляхом домовленості з батьком їх спільних дітей, щодо встановлення часу спілкування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Аналогічну норму містить і ч. 4 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Статтею 180\~СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А відповідно до ч.2 та 3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4\~ст.273 ЦПК України\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Частиною 2 стаття 188 СК України передбачено, що батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовна вимога позивача щодо звільнення його від сплати аліментів на утримання їх спільних з відповідачем неповнолітніх дітей, які стягуються на підставі Рішення суду від 22.02.2017 року, підлягає задоволенню, оскільки під час дослідження матеріалів справи, було доведено та достовірно встановлено той факт, що дійсно з липня 2017 року спільні діти сторін проживають разом з батьком по вул. С.Бандери, 21, у кв. 1, в м. Новоград-Волинський, де створені усі умови для їх проживання та розвитку, а також те, що з того часу вони знаходяться повністю на його утриманні, а відтак потреба сплати аліментів з боку позивача на користь відповідача, на утримання дітей, відпала. Стосовно вимоги, про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх спільних доньки та сина, слід зазначити наступне. \~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує. Відповідач є здоровою особою 29 років; офіційно не працює, проте на обліку у центрі зайнятості як безробітня не числиться; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не достатньо приймає участі у вихованні неповнолітніх дітей та не створює всі необхідні умови для їх розвитку і життя, в судове засідання не зявилась, будь-яких клопотань чи заперечень, або власної думки з цього приводу нею заявлено не було. Обовязок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одного батька. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: з 01.01.2018 року становить 1492 грн. для дітей віком до 6 років та 1 860 грн. для дітей віком від 6 до 18 років); розмір мінімальної заробітної плати (з 01.01.2018 року становить 3\~723 грн.), розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (яка згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за січень-квітень 2018 року становить 6 684 грн.), встановлений з 01.09.2017 року розмір аліментів, який не може бути меншим за 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, або в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, яка є людиною працездатного віку, суд приходить до висновку, що остання спроможна сплачувати аліменти в розмірі зазначеному в позові, а саме по 1\~000 грн. на кожну дитину щомісячно. Така сума аліментів є реальною, відповідатиме,\~як інтересам\~обох дітей,\~так і\~матеріальному становищу\~та стану\~здоровя платника\~аліментів,\~а також\~засадам розумності,\~виваженості і\~справедливості, та надасть змогу забезпечити мінімальні життєві потреби хлопчика та дівчинки. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітніх дітей на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне їх утримання. Згідно ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved