Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яким просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 460146, кадастровий номер 5122786400:02:002:1619, виданий 23.09.2010 року на ім`я [PERSON] , з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] , та скасувати запис про реєстрацію права власності за № 011052403777 від 23.09.2010 року. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.03.2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.11.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 03.02.2021 року та 18.02.2021 року повторно не з`явилась відповідач [PERSON] , за адресою свого мешкання відсутня. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Треті особи у судові засідання не з`явились, сповіщені належним чином. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.02.2021 року постановлено розгляд справи у заочному порядку. На обгрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 17.10.2003 року він придбав за договором купівлі- продажу у [PERSON] спірну земельну ділянку, площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ -ОД № 004830, що виданий [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 25.12.1997 року № 28. Згодом позивач переоформив своє право власності та отримав державний акту на право власності серії [NUMBER] . В квітні 2016 року він з`ясував, що земельна ділянка, яка передана йому у власність зареєстрована на праві власності за [PERSON] , на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року № 7-ХХІІ. 11.04.2016 року він звернувся до органу поліції, та на підставі його заяви внесено відомості до ЄРДР за № 12016160330000632 від 12.04.2016 року. Під час досудового розслідування заявнику стало відомо, що земельна ділянка відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 17.10.2011 року № 1634. Позивач вважає, що державний акт ЯЛ № 460146 порушує його право власності на земельну ділянку. Позивач вважає, що оскільки земельна ділянка первинно була передана у власність приватну [PERSON] у встановленому законом порядку, та придбана у подальшому ним на підставі цивільно правової угоди, не вилучалась з власності, то у власність [PERSON] ця сама земельна ділянка передана у не передбачений законом спосіб. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: На підставі договору купівлі- продажу від 17.10.2003 року [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ -ОД № 004830 від 06.01.2000 року, що виданий [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 25.12.1997 року № 28. На підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року № 7-ХХІІ вказана земельна ділянка передана у власність [PERSON] , і на її ім`я виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ № 460146 від 23.09.2010 року, зареєстрований за № 011052403777. 17.10.2011 року на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки [PERSON] продала, а [PERSON] купила дану земельну ділянку. На державному акті ЯЛ № 460146 від 23.09.2010 року вчинено запис про перехід права власності на ім`я [PERSON] . Згідно відповіді архівного відділу Лиманської районної державної адміністрації Одеської області від 11.12.2018 року № 04/244 у додатках до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року № 7-ХХІІ, яким вирішувалось питання передачі у власність громадянам земельних ділянок, прізвище [PERSON] відсутнє. У відповідності до ст. 13 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. В силу положення ч. 1 ст. 1 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього. В силу припису ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). В силу положення ст. 17 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Отже, передумовою отримання у власність земельної ділянки, на час прийняття оскаржуваного рішення, є відповідне рішення Ради народних депутатів. Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, відсутністю прізвища [PERSON] у додатку до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, а саме, списку громадян Фонтанської сільської ради народних депутатів, яким передано у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться в їх користуванні, дозволяє суду дійти до висновку, що рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по відношенню до [PERSON] не приймалось, питання відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки на сесії не розглядалось. Вирішуючи питання незаконності та скасування виданого на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області державного акту на право власності на земельну ділянку, суд виходить з наступного: Згідно ст. 83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. У відповідності до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. До виниклих правовідносин, що пов`язані з отримання [PERSON] оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку, суд застосовує положення ст. 155 Земельного Кодексу України, в силу якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі не існуючого рішення про передачу земельної ділянки, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним. Крім того рішення органу місцевого самоврядування про припинення права ані [PERSON] , ані [PERSON] на цю ж саму земельну ділянку, яка у подальшому була передана у власність [PERSON] не приймалось. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області неправомірно, у порушення встановленого законом порядку, був виданий оскаржуваний державний акт, в зв`язку із чим позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання скасування реєстрації права власності № 011052403777 від 23.09.2010 року, суд виходить з наступного: Суд враховує, що трискладовий тест у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у наступному: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За практикою Європейського Суду з прав людини (зокрема у визначених вище справах) втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому Суд у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Європейський Суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Суду у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.01, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.01, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.01, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.08). Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. В силу ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації прав на ім`я [PERSON] № 011052403777 від 23.09.2010 року. У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, втручання держави в право на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці Європейського Суду з прав людини. Питання судових витрат у позові не порушувалось. На підставі наведеного,

Outcome: approved