Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У березні 2018 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач 1), про визнання права користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що він був наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордеру, виданого його бабі - [PERSON] відповідно до рішення виконавчого комітету Московської ради від 23.12.1975 року № 277. Позивач на законних підставах проживав у вказаній квартирі з 20.01.1976 року по 15.10.1996 року, поки не був виписаний з квартири у зв`язку з позбавленням волі строком на 15 років відповідно до Вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.1996 року. Коли позивач повернувся з місць позбавлення волі до квартири, він з`ясував, що там вже живуть інші люди. Оскільки позивача не було в судовому порядку позбавлено права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , він вважає своє право порушеним і просить суд визнати за ним право користування житловим приміщенням. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. В подальшому, позивач подав уточнену позовну заяву, у якій уточнив коло сторін, залучивши як відповідачів осіб, які в даний момент є користувачами спірної квартири: [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 4). Крім того, оскільки відповідач 4 є малолітньою дитиною, а задоволення позовних вимог потягне за собою втрату права користування квартирою, позивач просив залучити орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва (протокол від 03.04.2019 року) клопотання позивача було задоволено. Представником відповідача 1 було подано відзив, у якому останній заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними. Зазначив, що позивач в порушенням вимог Житлового кодексу УРСР у шестимісячний строк після відбування покарання не поновився в реєстрації місця проживання. Крім того, представник відповідача 1 зазначив, що право користування квартирою заперечується не райдержадміністрацією, а новими користувачами спірної квартири (відповідачі 2-4), а відтак, відповідач 1 є неналежним відповідачем. Представник позивача надала відповідь на відзив, у якій вона заперечила проти доводів відповідача, вважаючи їх необгрунтованими, оскільки факт непоновлення реєстрації місця проживання позивача не може бути підставою для позбавлення його права користування житловим приміщенням. В подальшому, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заявив про застосування строків позовної давності, оскільки позивач з моменту звільнення з місць позбавлення волі протягом багатьох років не вживав заходів щодо поновлення свого порушеного права користування житловим приміщенням, а відтак, в задоволенні позову слід відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 20.01.1976 року на ім`я [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення ( [ADDRESS] ), на підставі рішення виконавчого комітету Московської ради від 23.12.1975 року № 277. До складу сім`ї [PERSON] входили також донька [PERSON] , онуки [PERSON] та позивач (а.с. 5). На підставі рішення виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 12.09.1978 року № 1119 особовий рахунок переведено на ім`я [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про народження позивача від 05.07.2016 року його матір`ю є [PERSON] (а.с. 17) Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.1996 року позивача було визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 142 КК України, і призначено покарання у виді 7 позбавлення волі з конфіскацією всього майна (а.с. 7-10). Згідно з відповіддю Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (лист від 07.04.2017 року) позивача було знято з реєстрації за місцем проживання ( [ADDRESS] ) 15.10.1996 року (а.с 11). Відповідно до паспорту позивача останній з 10.08.2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-19). Згідно з листом Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (від 26.09.2018 року) квартира за адресою [ADDRESS] , не приватизована (а.с. 52). Відповідно до відповіді Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (від 06.02.2019 року) в квартирі за адресою: [ADDRESS] , наразі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР (надалі за текстом - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Згідно зі ст. 64-65 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Пункт 7 частини 3 ст. 71 ЖК УРСР (в редакції Закону від 02.03.2000 року) передбачає, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач не довів, що в період його перебування в місцях позбавлення волі у спірній квартирі лишилися проживати інші члени сім`ї наймача, підстави для збереження за ним права користування вказаним житловим приміщенням відсутні. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки судом встановлено відсутність порушеного права позивача на користування житловим приміщенням, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed