Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним укладеного між ними договору позики від 10 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстрованого в реєстрі під №300. В подальшому у зв'язку зі смертю Позивача він був замінений його правонаступниками [PERSON] та [PERSON]. 15 вересня 2015 року судом були прийняті зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою від 17 лютого 2017 року зустрічний позов [PERSON] на стадії доповнень був залишений без розгляду у зв'язку з його повторною неявкою у судове засідання. В той же день судом було постановлене рішення про задоволення первісного позову [PERSON], яким визнано недійсним договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 10 березня 2011 року. В подальшому Апеляційним судом м. Києва ухвала від 17 лютого 2017 року була скасована, справа в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] повернута до суду першої інстанції. Враховуючи, що судове рішення від 17 лютого 2017 за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 10.03.2011 залишене в силі, вирішення зустрічного позову можливе лише в порядку, визначеному ст. 220 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Суд виходить з того, що усі сторони у справі надавали докази та пояснення з приводу заявленого зустрічного позову, а тому, враховуючи скасування ухвали від 17.02.2017, єдиним процесуальним способом вирішення зустрічного позову на даній стадії є ухвалення додаткового рішення. Свої зустрічні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 10 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав у нього в позику суму в розмірі 200000 гривень строком до 11 вересня 2011 року. Враховуючи, що у встановлений в договорі строк [PERSON] своїх зобов'язань не виконав, [PERSON] просить стягнути з його правонаступників - [PERSON] та [PERSON] - суму заборгованості з урахуванням пені та штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України (3% річних та втрат від інфляції). Загальна сума, яка підлягала стягненню з Відповідачів за зустрічним позовом, за розрахунками [PERSON] становила 441623,70 гривень. В судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник [PERSON] проти зустрічного позову заперечував, наполягаючи на тому, що рішення суду про визнання недійсним договору позики від 11.03.2011 набрало чинності, а відтак зустрічні вимоги не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року було задоволено позов [PERSON] та визнано недійсним договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 10 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою Ольгою Анатоліївною за реєстровим №300. Зазначене рішення набрало чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року. Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи, що зустрічні позовні вимоги грунтуються саме на умовах договору, який був визнаний у встановленому порядку недійсним, вони не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed