Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив суд визнати договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] від 03.02.2011 недійсним у частині, що стосується покупця [PERSON]; визнати, що покупцем за договором від 03.02.2011 купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] та визнати за ним право власності на дану квартиру. Обґрунтовуючи підстави звернення з даним позовом, позивач посилається на те, що вказана квартира була придбана на ім'я його матері [PERSON] у лютому 2011 року за його кошти, які він отримав від продажу іншої квартири за адресою: [ADDRESS], дані правочини були укладені в один день. При цьому, в квартирі [ADDRESS] позивач проживає постійно і утримує дане майно, про що свідчать відповідні квитанції на сплату за житлово-комунальні послуги. Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала, зазначила, що [PERSON] є матір'ю позивача, на яку свого часу і була оформлена дана квартира, кошти за яку були повністю сплачені її сином [PERSON] Також вказала на те, що відповідач забезпечена іншим комфортабельним житлом, ніколи не проживала і не вважала себе власницею квартири свого сина. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.02.2011, укладеного між [PERSON], [PERSON], за договором продавці, та [PERSON], за договором покупець, було відчужено квартиру [ADDRESS], яка на умовах даного договору перейшла у приватну власність покупця [PERSON]. У судовому засіданні позивач пояснив, що також підтвердила представник відповідача, що квартира була формально оформлена на відповідача [PERSON], проте повну вартість квартири сплатив позивача, який на той час був пов'язаний кредитними зобов'язаннями і не бажав оформляти квартиру на своє ім'я. Доказом його матеріальної спроможності на купівлю даної квартири є доданий до матеріалів справи договір купівлі-продажу іншого нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS], за яким продавцем квартири є саме [PERSON], даний правочин був укладений в той же день, після здійснення розрахунку за договором, отримані кошти були внесені як плата за квартиру [ADDRESS]. Також позивач зазначив, що з першого дня вважав себе власником квартири, постійно в ній проживає, сплачує комунальні платежі, на підтвердження чого надав для долучення до матеріалів справи сплачені ним рахунки за житлово-комунальні послуги. За клопотанням позивача у судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], яка показала, що є сусідкою позивача, після продажу квартири № 43 її попередніми власниками, в даній квартирі почав постійно проживати позивач, який представився новим власником квартири, є добрим господарем, допомагає доглядати за їх квартирою, коли вони з чоловіком знаходяться у заміському будинку. Представник відповідача зазначила, що [PERSON] ніколи не вважала себе власницею квартири [ADDRESS], яка була оформлена на її ім'я на прохання сина, сама забезпечена особистою комфортабельною квартирою. В свою чергу, відповідач має особисті сімейні обставини - спір про поділ спільного майна подружжя, які змусили позивача звернутись до суду з даним позовом про визнання за ним права власності на дане нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до вимог ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, є всі підстави суду дійти до висновку, що відповідач [PERSON] не є фактичним покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За таких обставин, договір купівлі-продажу від 03.02.2011 повинен бути визнаний недійсним у частині, що стосується покупця, з одночасним визнанням, що покупцем, а отже і власником за ним є позивач [PERSON], за кошти якого і яким фактично була здійснена купівля даної квартири. Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн.

Outcome: approved