Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

У березні 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Кіровоградської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 17 158,90 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 вересня 2017 року між сторонами укладено договір №3205/09/2017/0194 про приєднання до Правил надання та обслуговування кредитів за програмою «Тепла оселя», відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 36 000,00 грн. з умовою сплати процентів в розмірі 17,50 % річних до 19 вересня 2020 року. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 09 січня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 17 158,90 гривень, яка складається з: 11 174,40 грн. - заборгованість за кредитом (строкова), 2 945,24 грн. - заборгованість за кредитом (прострочена), 392,83 грн. - заборгованість за процентами (поточна), 2 646,43 грн. - заборгованість за процентами (прострочена) (а. с. 2 - 4). У своєму відзиві відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що він не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, крім того банк безпідставно підвищив процентну ставку по кредиту (а. с. 54 - 55). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором за винятком сум, сплачених відповідачем після пред`явлення позову. В судовому засіданні відповідач та його представник зазначили, що відповідач дійсно укладав кредитний договір та отримав кредитні кошти, однак погашення кредитної заборгованості здійснював невчасно. Відповідач не заперечував проти задоволення позову, але просив врахувати суми, які ним були сплачені в рахунок погашення заборгованості після пред`явлення позову та зменшити на цю суму розмір заборгованості. Крім того, представник відповідача зазначив про нікчемність положень договору про стягнення з відповідача додаткових комісій за оформлення, отримання та обслуговування кредиту. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 20 вересня 2020 року між сторонами укладено договір про приєднання до Правил надання та обслуговування кредитів за програмою «Тепла оселя» в АБ «УКРГАЗБАНК» (кредитний договір) №3205/09/2017/0194, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі (придбання енергоефективного обладнання/матеріалів - обладнання та матеріали для проведення робіт з теплоізоляції (термомодернізації) зовнішніх стін) в розмірі 36 000,00 грн. до 19 вересня 2020 року шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника енергоефективного обладнання/матеріалів - ФОП [PERSON] . Договором передбачено обов`язок відповідача здійснювати погашення заборгованості згідно з графіком. За користування кредитним коштами встановлено сплату відсотків в розмірі 17,50% річних. При цьому, у випадку невиконання зобов`язань щодо повернення кредиту, процентна ставка на залишок простроченої заборгованості встановлюється на рівні 30% річних (а. с. 11 - 12, 15, 17 - 20). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. Позивач виконав свої обов`язки щодо надання кредиту та перерахував на рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 36 000,00 грн., що підтверджується відповідною платіжною вимогою (а. с. 22). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконував частково, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 17 158,90 гривень, яка складається з: 11 174,40 грн. - заборгованість за кредитом (строкова), 2 945,24 грн. - заборгованість за кредитом (прострочена), 392,83 грн. - заборгованість за процентами (поточна), 2 646,43 грн. - заборгованість за процентами (прострочена) (а. с. 5). Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт неодноразового прострочення сплати відповідачем чергових платежів відповідно до графіку зменшення кредитної заборгованості, оскільки такі платежі відповідачем здійснювались невчасно та не в повному розмірі, що крім розрахунку заборгованості, підтверджується також випискою по особовому рахунку відповідача (а. с. 6 - 10). Оскільки, відповідачем були невиконані зобов`язання щодо повернення кредиту згідно з графіком, то позивач відповідно до умов договору на залишок простроченої заборгованості нараховував проценти за ставкою 30% річних. Можливість нарахування відсотків за підвищеною ставкою прямо передбачена умовами договору, укладеного між сторонами. Зазначене спростовує твердження відповідача щодо неправомірного підвищення процентної ставки. Щодо умов договору, якими передбачена сплата відповідачем на користь позивача комісії за надання кредиту в розмірі 1 548,00 грн., за відкриття рахунку в розмірі 80,00 грн. та комісії за переказ кредитних коштів в розмірі 360,00 грн., суд зазначає наступне. Оскільки, відповідно до кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін також визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України №3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Крім того, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071 цс16. З огляду на зазначене, суд зазначає про те, що включення в розрахунок обов`язкових платежів з комісії та інших нарахувань є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок. За таких обставин, суд приходить до висновку, що пункт договору, укладеного між сторонами, щодо обов`язку відповідача сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 1 548,00 грн., за відкриття рахунку в розмірі 80,00 грн. та комісію за переказ кредитних коштів в розмірі 360,00 грн. є нікчемним, а оскільки зазначені кошти були сплачені відповідачем при отримані кредиту, то вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення кредитної заборгованості. Крім того, розрахунок заборгованості складено станом на 09 січня 2020 року та після цієї дати відповідачем в рахунок погашення заборгованості добровільно сплачено 6 800,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 81 - 102). Враховуючи те, що відповідач не виконав передбачені кредитним договором і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за виключенням сум, сплачених відповідачем як комісії та сплачених відповідачем після пред`явлення позову, тобто в розмірі 8 370,90 грн. (17 158,90 грн. (загальна сума заборгованості згідно з розрахунком) - 1 548,00 грн. (комісія за надання кредиту) - 80,00 грн. (плата за відкриття рахунку) - 360,00 грн. (комісія за переказ кредитних коштів) - 6 800,00 грн. (сума грошових коштів, сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості після складення розрахунку заборгованості 09 січня 2020 року) = 8 370,90 грн.). Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Статтею 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Як зазначалося вище, судом визнано обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за винятком сплачених відповідачем комісій на загальну суму 1 988,00 грн. (1 548,00 грн. (комісія за надання кредиту) + 80,00 грн. (плата за відкриття рахунку) + 360,00 грн. (комісія за переказ кредитних коштів) = 1 988,00 грн.). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позов подано в суд 17 березня 2020 року (а. с. 25) та до цієї дати відповідачем в рахунок погашення заборгованості добровільно сплачено 1 800,00 грн. (платежі від 06 лютого 2020 року та від 05 березня 2020 року). Отже, обґрунтованою сумою позову, на момент його подання до суду, є позовні вимоги в розмірі 13 370,90 грн. (17 158,90 грн. (загальна сума заборгованості згідно з розрахунком) - 1 988,00 грн. (сплачені відповідачем комісії) - 1 800,00 грн. (сплачено відповідачем до моменту пред`явлення позову) = 13 370,90 грн.), що складає 78% від заявлених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 639,56 грн., що складає 78% від сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 102,00 грн. При цьому, при визначені розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України не враховуються суми, сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, після пред`явлення 17 березня 2020 року позову до суду.

Outcome: partial