Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У березні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ПРАВЕКС БАНК» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.11.2006 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ«Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 916-008/06Р, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 71 000 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 21.11.2031, згідно якого позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі. 20.08.2009 між АКБ «Правекс-Банк», та [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 916- 008/06Р, згідно якого переглянули умови погашення заборгованості і сплати відсотків. Зокрема п.4.1 Договору встановлено графік погашення кредиту. Крім того згідно договором встановлено відповідальність сторін. Разом з тим, на думку позивача, зазначені умови договору надають право банку змінювати відсоткову ставку на власний розсуд, а також положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту є незаконними та дискримінаційними. Позивач вказує, що відповідачем використано елементи нечесної підприємницької діяльності. Зважаючи на обставини викладені у позові, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 06.04.2020 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 04.02.2020. В судовому засіданні представнк позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивач пропустила строки звернення до суду, не повідомила про зміну адреси, не погасила заборгованість достроково, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. В обґрунтування позову зазначено, що 21.11.2006 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ«Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 916-008/06Р, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 71 000 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 21.11.2031, згідно якого позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі. 20.08.2009 між АКБ «Правекс-Банк», та [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 916- 008/06Р, згідно якого переглянули умови погашення заборгованості і сплати відсотків. Зокрема п.4.1 Договору встановлено графік погашення кредиту : з 21 листопада 2006 року по 10 липня 2006 року 237 доларів США; з 11 липня 2009 року по 10 жовтня 2009 року 78 доларів США; з 11 жовтня 2009 року по 10 жовтня 2031 року 239 доларів США; з 11 жовтня 2031 року по 21 листопада 2031 року 86 доларів США. Крім того згідно договором встановлено відповідальність сторін. Зокрема: п.9.1. за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної діючої на момент порушення відсоткової ставки від суми заборгованості за весь період прострочення. п. 9.2.За неповідомлення банку про зміну свого місця проживання або місця перебування позичальник сплачує штраф у розмірі 3%від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 даного договору за кожний випадок. п.9.3 У випадку невиконання Позичальником п.п.3.1,6.1.11 даного договору строк користування коштами, зазначений у п.1.2 даного договору припиняється достроково, на 4 день прострочення виконання, при цьому Позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми, зазначеної у п.1.1 Договору п.9.6 за невиконання умов п.6.1.13 Даного договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,05% від суми достроково погашеного кредиту за кожен день неповідомлення. П.9.9.У випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником умов п.6.1.14 даного договору розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами збільшується на 3(три) відсотки річних. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз`яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N9, судам, відповідно статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205, 640 ЦК України, тощо.) Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В судовому засіданні представник відповідача зазначив про те, що позивач частково погасила тіло кредиту та проценти. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивачки. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13). Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про застосування строків позовної давності. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строку позовної давності на підставі ч.3 ст. 267 ЦПК України. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed