Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

у березні 2017 року позивач звернулася до суду із зазначеним вище позовом та просить визнати відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Позов позивачем мотивований тим, що їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках належить квартира [ADDRESS]. Окрім у них, у даній квартирі зареєстровані та мають право користування нею співвідповідачі, які більше року в ній не проживають, з нею не спілкуються, не беруть участі в утриманні квартири. В судове засідання з'явився представник позивача [PERSON], який позов підтримав, просив його задовольнити, з підстав, викладених у ньому, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомленими про день та час розгляду справи через оголошення у пресі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся поштовими викликами. З урахуванням положень частини 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про ухвалення заочного рішення по справі, оскільки відповідачі належним чином повідомлялися судом про час та місце розгляду справи, однак у судове не засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: згідно довідки № 583, виданої КП «Житлово-експлуатаційною організацією №2» ПМР від 25.01.2017 року - у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] із 30.08.2016 року, [PERSON] із 25.06.1993 року, [PERSON] із 26.11.1999 року, [PERSON] із 25.06.1993 року та [PERSON] із 25.06.1993 року. 28.01.2016 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтава розділено спільне майно подружжя та визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], за [PERSON] визнано право власності на ? частину квартиру [ADDRESS]. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач являється співвласником квартири [ADDRESS]. Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, а саме власнику надано право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. У судовому засіданні встановлено, що співвідповідачі, будучи зареєстрованими та маючи право користування квартирою [ADDRESS], більше року не проживають в ній, тягар утримання майна не несуть, не здійснюють оплату за житлово-комунальні послуги. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved