Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя наступним чином: виділити їй та визнати за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та залишити квартиру в спільному користуванні з [PERSON], холодильник «LG» вартістю 3000 грн., кондиціонер «Saturn Bio» вартістю 2500 грн., меблевий гарнітур вартістю 1000 грн., мультиварку «Редмонт» вартістю 600 грн., відеокамеру «GVC» вартістю 300 грн., а всього виділити їй майна на загальну суму 89 930грн., стягнути з відповідача різницю вартості виділеного їй майна, в розмірі 5250 грн., стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини боргового зобов'язання непогашеної частки кредиту в розмірі 7974,34 грн., відповідачу виділити 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та залишити у спільному користуванні з Позивачем, пральну машинку «Арістон» вартістю 4500 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 1500 грн., ноутбук «Самсунг» вартістю 3200 грн., телевізор «LG» діагональ 42 дюйма, вартістю 5000 грн., шафу купе кутову вартістю 3200 грн., а всього виділити на загальну суму 99 930 грн. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 1893 грн. 60 коп. Також просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В листопаді 2016 від відповідача [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява (а.с.50-55) та заперечення на первинні позовні вимоги. [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], передати 1/2 частину квартири [ADDRESS] у власність позивачу по первинному позову, стягнути на його користь компенсацію вартості квартири у сумі 193560,50 грн., стягнути витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. В своїх запереченнях на первинний позов відповідач вказав, що квартира [ADDRESS] є спільно набутим майном подружжя, так як вона придбана в період шлюбу, квартира [ADDRESS] є його особистою власністю, так як була набута ним внаслідок безоплатної приватизації, з переліком майна, що зазначила позивач він не згоден, так як не все майно є спільно набутим. Ухвалою суду від 20.01.2016 об'єднано в одне провадження позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] з первісними вимогами [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. В судовому засідання позивач по первісному позову та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, вимоги за зустрічним позовом позивач не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Як вбачається зі змісту первинної позовної заяви позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що квартира №25 за адресою вул. Центральна (Леніна) буд.6 м. Дніпрорудне Запорізької області є спільно набутим майном подружжя так як вказана квартира була отримана у власність [PERSON] шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право власності за [PERSON] було зареєстровано 01 квітня 2011 року на підставі рішення шостої сесії Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області 31 березня 2011 року. Таким чином зазначена квартира в розумінні ч.5 ст. 61 СК України, що діяла на час придбання квартири, є об'єктом права спільної сумісної власності тому [PERSON] має право на визнання за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири. Крім того позивач [PERSON] зазначила, що квартира №58 за адресою вул. Перемоги, буд.109 м. Запоріжжя придбана хоча і під час шлюбу, але за її особисті кошти які вона отримала в дар від свого батька для придбання квартир для себе. В доказ своїх вимог [PERSON] надала до суду розписку від 11 квітня 2015 року відповідно до якої вона отримала від свого батька [PERSON] гроші в сумі 15000 (п'ятнадцять) тисяч доларів США для придбання для себе квартири. Також позивач [PERSON] зазначила, що під час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано холодильник «LG», кондиціонер «Saturn Bio», меблевий гарнітур, мультиварку «Редмонт», відеокамера «GVC», пральну машинку «Арістон», мікрохвильову піч «Самсунг», ноутбук «Самсунг», телевізор «LG» діагональ 42 дюйма, шафа купе кутова. З урахуванням того, що відповідач по первинному позову [PERSON] самостійно забрав деякі речі, вона просила виділити їй із спільного майна ті речі, що залишив їй відповідач по первинному позову [PERSON]: холодильник «LG» вартістю 3000 грн., кондиціонер «Saturn Bio» вартістю 2500 грн., меблевий гарнітур вартістю 1000 грн., мультиварку «Редмонт» вартістю 600 грн., відеокамеру «GVC» вартістю 300 грн., а всього виділити їй майна на загальну суму 89 930грн. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви [PERSON] позовні вимоги по первинному позову не визнав, в обґрунтування своєї позиції заявив, що квартира №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд.6 м. Дніпрорудне Запорізької області є його особистою власністю, так як він набув у власність квартиру шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому ця квартира є його особистою власністю, а не спільною тому не підлягає розподілу між подружжям. Щодо квартири №58 за адресою вул. Перемоги, буд. 109 м. Запоріжжя, то на думку [PERSON] ця квартира є спільною власністю подружжя, так як вона була придбана під час спільного життя подружжя у шлюбі. При цьому [PERSON] вказав, що в вказаній квартирі він не зареєстрований та не проживає. Щодо вимог позивача по первинному позову [PERSON] по розподілу побутової техніки та меблів, [PERSON] зазначив, що не заперечує про розподілу побутової техніки та майна за варіантом визначеному [PERSON] Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини. Позивач та відповідач зареєстрували шлюб 18 вересня 2010 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №83 (а.с.60). Від даного шлюбу народилась донька [PERSON] [INFO]. На час розгляду справи малолітня дочка залишилась мешкати з позивачем. Починаючи з травня 2016 року між сторонами припиненні шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.65). Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 01.04.2011 року [PERSON] є власником квартири №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд. 6 м. Дніпрорудне Запорізької області. [PERSON] набув у власність квартиру шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі рішення шостої сесії Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області 31 березня 2011 року (а.с.109). Відповідно до кредитного договору №500518389 від 25 вересня 2014 позивач по первинному позову [PERSON] уклала з ПАТ «Альфа Банк» отримала кредитні кошти в розмірі 20011 грн. строком на 60 місяців з обов'язком повернути кредитні кошти шляхом сплати щомісячно платежі в розмірі 684 грн. 78 грн. (а.с.25). Після припинення шлюбних відносин з травня 2016 року [PERSON] сплачено банку 17180 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та розрахунком заборгованості. Сума не погашеного боргового зобов'язання перед ПАТ «Альфа Банк» по кредитному договору на 01.06.2017р. складає 19843,93 грн. Згідно наданої до суду відповіді начальника кадрового забезпечення Головного управління національної поліції в Запорізькій області від 09.12.2016 року за №3031/3/01/2-16 [PERSON] 20.07.1983 р/н. проходив службу в органах внутрішніх справ Запорізької області безперервно з 20.05.2005 року до 06.11.2015 року на відповідних посадах. З 07.11.2015 року до теперішнього часу перебуває на посаді старшого слідчого слідчого управління Головного управління національної поліції в Запорізькій області та надана довідка про грошове забезпечення [PERSON] від 09.12.2016 року № 254. Відповідно до наданих до суду копії трудової книжки [PERSON] свою трудові діяльність почала з оформленні на роботу ПАТ «Альфа-банк» з 26.05.2014 року. В періоди з 29.01.2015р. по 19.11.2015р., в період з 29.01.2015р. по 25.10.2015р. отримувала грошову допомогу по безробіттю. Починаючи з 25.02.2016 року по теперішній час працювала на різних посадах в різних організаціях (а.с.28-31). Згідно наданої суду копії розписки від 11 квітня 2015 року укладеної від імені [PERSON] вбачається, що остання отримала у свого батька [PERSON] гроші в сумі 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США для покупки собі квартири. (а.с.145). Згідно квитанції №12686 від 20.02.2015 р. [PERSON] придбав 12000 доларів США (а.с.140). Згідно квитанції №3 від 21.03.2015р. [PERSON] придбав 2200 доларів США (а.с.143). Відповідно наданої до суду копії Договору на обслуговування від 30 квітня 2015 року укладеного між [PERSON] (замовник) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (виконавець), предметом договору є проведення виконавцем комплексу послуг, що має за ціль покупку замовником або його довіреною особою 2х кімнатної квартири (будинку), що іменується в подальшому «об'єкт» в м. Запоріжжя з орієнтованою ціною 325500 грн. (а.с.10). Згідно наданої до суду копії Угоди про наміри від 30 квітня 2015 року, укладеної між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), вбачається домовленість між сторонами про укладення договору купівлі-продажу [ADDRESS] за визначеною сторонами ціни квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.05.2015 року [PERSON] є власником квартири № 58 за адресою вул. Перемоги, буд. 109 м. Запоріжжя (а.с.12-15). Згідно до наданих суду витягів з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважений на виконання функцій держави або місцевого самоврядування [PERSON] здійснив подання декларацій свого та своєї дружини [PERSON] майнового стану за період 2015 рік, 2016 рік (а.с. 186-208). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що подарував своїй дочці [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США для придбання нею квартири для себе. Факт передачі коштів він з [PERSON] оформили розпискою. Після чого [PERSON] залишила у нього на зберігання отримані кошти. Пошуками квартири займалась [PERSON], з цією метою вона особисто від свого імені укладала з ріелторами угоди, всі розрахунки, що пов'язанні з покупкою квартири здійснювала [PERSON], за ті кошти що він їй надав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю [PERSON] 31 квітня 2016 року її син [PERSON] повідомив про своє бажання придбати квартиру, тому вона вирішили подарувати йому гроші на придбання квартири. 31 квітня об 17 годині він прибув до неї в смт. Михайлівку Михайлівського району Запорізької області і вона надала йому 4000 (чотири тисячі) доларів США. За яку суму купувалась квартира вона не знає, коли саме була куплена квартира вона також не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком [PERSON] 31 квітня 2016 року її син [PERSON] повідомив про своє бажання придбати квартиру, тому він вирішив подарувати йому гроші на придбання квартири. 31 квітня 2015 року об 17 годині [PERSON] прибув до нього в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області і він надав йому 4000 (чотири тисячі) доларів США. За яку суму купувалась квартира він не знає, коли саме була куплена квартира він також не знає. Дослідивши докази долучені до матеріалів справи, покази свідків щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що первинний позов підлягає задоволенню частково, в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними доказами відповідно до ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23-25 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.1 ст.360- 1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Верховного Суду України у справі 6-2333цс15 викладена правова позиція, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з правовою позицією Верховного суду України (у справі № 6-612цс15) відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були набуті в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Проте в даному випадку доказуванню підлягає, окрім часу придбання спірного майна, джерело його набуття. Суд приймає до уваги пояснення [PERSON] що їх щомісячний сукупних дохід за період укладення шлюбу до придбання квартири був менше прожиткового мінімуму, в зв'язку з чим подружжя було неспроможним самостійно придбати квартиру через невеликий розмір спільних доходів подружжя. Ця обставина підтверджується наданою суду довідкою про грошове забезпечення [PERSON] від 09.12.2016 року №254 та копією трудової книжки [PERSON], якими доводиться мінімальних дохід подружжя. Також судом приймається до уваги покази свідка [PERSON] про надання ним [PERSON] грошей на придбання квартири [ADDRESS] для себе, так як ця обставина підтверджується наданою суду розпискою про отримання грошей від 11 квітня 2015 року, та приймає до уваги його покази в той частині, що [PERSON] займалась самостійно вибором квартири, укладала самостійно угоди та проводила розрахунки по цим угодам, так як ці покази підтверджуються відповідними письмовими доказами. При цьому Суд не приймає до уваги пояснення відповідача по первинному позову [PERSON] про те що він отримував від своїх батьків гроші в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США та витратив їх на придбання квартири [ADDRESS], так як останній зазначені юридично важливі обставини не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік та 2016 рік [PERSON] не зазначав в деклараціях наявність у своїй власності (особистої чи спільної) квартири [ADDRESS], та не вказував, що в 2015 році він отримав у подарунок від своїх батьків грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США. Також суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON] та не приймає їх до уваги про те, що вони кожен окремо від іншого надали [PERSON] гроші в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США на придбання квартири, і ці кошти були витрачені [PERSON] на придбання квартири а не інші потреби, так як ці покази свідків в сукупності суперечливі між собою та належними і допустимими доказами не підтверджуються, крім того суперечать іншим доказам по справі. Свідки зі сторони [PERSON] не можуть достовірно стверджувати про цільове витрачання коштів в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США, які були надані [PERSON], обмежуючись лише припущенням, що [PERSON] отримані кошти витратив на покупку квартири. Матеріалами справи та показами свідка [PERSON] підтверджуються пояснення позивача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] вибиралась нею особисто та придбана за її особисті кошти, отримані від її батька [PERSON] В доказ того, що квартира [ADDRESS] придбавалась [PERSON] для себе особисто Суд приймає до уваги і пояснення відповідача по первинному позову [PERSON] який пояснив, що з моменту придбання вищевказаної квартири в ній були зареєстровані лише [PERSON] та їх дитина. Він в квартирі не реєструвався, а був зареєстрований в квартирі №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд. 6 м. Дніпрорудне Запорізької області. Доказів, що спірна квартира придбана і за кошти відповідача по первинному позову [PERSON] суду не надано. Наявність вищезазначених доказів та показів свідків в сукупності дає підстави для обґрунтованих сумнівів щодо можливості виникнення спільних коштів подружжя необхідних для придбання квартири [ADDRESS]. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що спірна квартира придбана позивачем по первинному позову [PERSON] хоч і за період перебування сторін у шлюбі, проте джерелом придбання цієї квартири були власні кошти [PERSON], отримані нею від її батька. Що стосується вимог позивача за первинним позовом [PERSON], то суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів своє право особистої власності на спірну квартиру. Разом з тим, відповідачем по первинному позову [PERSON] суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог [PERSON] щодо придбання квартири [ADDRESS], та не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Таким чином, встановивши, що придбання спірної квартири [ADDRESS] відбулось хоча в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі але в зв'язку з ненаданням доказів відповідачем [PERSON] на підтвердження її купівлі за спільні кошти подружжя, суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя. У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а є особистою приватною власністю [PERSON], а отже позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за позивачем по зустрічному позову задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог позивача по зустрічному позову [PERSON] щодо виділення їй та визнання за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та залишення квартири в спільному користуванні з [PERSON], то суд вважає що в цій частині слід відмовити в задоволенні позову. Так як зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Як було встановлено, вказана квартира була набута відповідачем по зустрічному позову [PERSON] внаслідок приватизації в порядку визначеним Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином вбачається, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] не внаслідок спільних зусиль подружжя, а шляхом реалізації [PERSON] свого права, визначеного Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачем по первинному позову [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що ця квартира набула статусу спільно набутого внаслідок спільних зусиль чи вкладень подружжя. Тому суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя, а так позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за позивачем по первинному возову задоволенню не підлягають. В судовому засіданні також з'ясовано, що в період шлюбу позивачем по первинному позову [PERSON] укладено кредитний договір №500518389 від 25 вересня 2014 року із банківською установою ПАТ «Альфа-банк» на суму 20011 грн. строком на 60 місяців з обов'язком повернути кредитні кошти шляхом сплати щомісячно платежі в розмірі 684 грн. 78 грн. Згідно положень ч.4 ст.65 СК України та положень п.24 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Суд приймає до уваги пояснення [PERSON] щодо укладання нею кредитного договору в інтересах сім'ї на поточні потреби сім'ї та погашення цього кредиту за рахунок зарплатні, що отримував [PERSON]. Як вбачається з матеріалів цивільної справи на час укладання кредитного договору сторони знаходились у шлюбі. Відповідно до графіку погашення [PERSON] зобов'язана щомісячно проводити сплату щомісячного платежу в розмірі 684 грн. 78 грн. Згідно інформації, що міститься в трудовій книжці [PERSON] остання в період з 29.01.2015р. по 19.11.2015р., та в період з 29.01.2015р. по 25.10.2015р. не працювала, а лише отримувала грошову допомогу по безробіттю. Враховуючи, що в вказаний період [PERSON] фактично знаходилась на утриманні [PERSON], але в цей період будь яких заборгованостей по оплату кредиту [PERSON] не мала, тому суд приймає пояснення [PERSON] щодо обізнаності відповідача про наявність кредитних зобов'язань та погашення їх за рахунок заробітної плати відповідача. Таким чином документального підтверджуються пояснення [PERSON] щодо погашення кредитних зобов'язань за рахунок зарплатні, що отримував [PERSON] Крім того [PERSON] надала до суду квитанції з яких вбачається, що вона з моменту припинення шлюбних відносин з травня 2016 року продовжувала самостійно сплачувати щомісячні платежі по кредитному договору. За таких обставин суд вважає доведеними вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідача по первинному позову 1/2 частини коштів сплачених нею на погашення боргових зобов'язань, тобто з травня 2016 року по час ухвалення рішення. Судом приймається до уваги, що на момент припинення шлюбних відносин між сторонами існувала заборгованість з кредиту станом на 01 травня 2015 року в сумі 14906 грн., та враховуючи, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, то сума такої заборгованості підлягає поділу між сторонами порівну. Враховуючи, що [PERSON] з 01.05.2016 року до 01.06.2017 року сплатила самостійно заборгованість по кредитному договору в розмірі 17180 грн., то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1/2 частина самостійно сплаченої [PERSON] заборгованості за період з 01.05.2016р. по 01.06.2017 року в розмірі 8590 грн. (17180/2=8590 грн.) та 1/2 частини боргових зобов'язань, що підлягає сплаті в розмірі 9921,97 грн. (19843,93/2=9921,97 грн.), а всього 18511,97 грн.. Щодо вимог позивача по первинному позову [PERSON] по розподілу побутової техніки та меблів, суд вважає за необхідним в цій частині позовних вимог відмовити яз підстав недоведеності наявності такого майна та його вартості. Відповідач по первісному позову [PERSON] заперечував щодо обсягу та вартості майна, яке було зазначено [PERSON], при цьому позивачем по первинному позову [PERSON] не надано суду жодних доказів наявності та вартості майна, що вказувалось нею як спільно набуте. Таким чином в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial