Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася в суд із позовом, яким просила: стягнути з Державного підприємства «Луганськвугілля» на її користь заборгованість по заробітній платі 45760 грн. 06 коп.; моральну шкоду 5000 грн.; середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення, а саме з 30.11.2014 року по дату ухвалення рішення; компенсацію втрати частини заробітної плати, повязаної з інфляцією в розмірі 19370 грн. 69 коп.; індексацію заробітної плати в розмірі 21110 грн. 62 коп. На обґрунтування позову зазначено, що вона перебувала у трудових правовідносинах з відокремленим підрозділом шахта «Фащівська» Державного підприємства «Луганськвугілля», що знаходиться в смт. Фащівськ, Перевальського району, Луганської області, працюючи на посаді начальника зміни з охорони праці. 30.11.2014 року була звільнена за власним бажанням та відповідно довідки від 27 січня 2015 року її було взято на облік Кіровською районною радою у м. Кіровограді радою як особу, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. При звільненні їй не було проведено ніяких виплат та за період з червня 2014 року по листопад 2014 року утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 45760,06 грн., яка до даного часу не виплачена. Вказує на те, що вона також має право на індексацію заробітної плати, по її розрахунку розмір якої складає 21110,62 грн., а також компенсацію втрати частини заробітної плати, повязаної з інфляцією в розмірі 19370 грн. 69 коп. Вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 31.01.2015 року по дату ухвалення судового рішення. Крім того, винними діями відповідача у звязку із порушенням законодавства про оплату праці - невиплатою заробітної плати при звільненні завдано моральної шкоди, розмір якої вона визначила у 5 000,00 грн. Зазначала, що змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, пояснювати своїй родині чому не отримує заробітну плату, та позичала кошти в борг у друзів та знайомих. Разом з цим, законодавство зобовязує роботодавця в разі затримки виплати заробітної плати нарахувати та виплатити працівникові компенсацію втрати частини заробітної плати, яку вона визначила в розмірі 19370, 69 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити, на їх обґрунтування послався на обставини, які викладені у позовній заяві. В подальшому подала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності, проти розгляду справи заочно не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся належно, заперечень чи заяв на відкладення з поважних причин не подавав. Зі згоди позивача суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення заявлених вимог, з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.03.2008 року працювала на Відокремленому підрозділі шахти «Фащівська» Державного підприємства «Луганськвугілля», що знаходиться в смт. Фащівськ, Луганської області, на посаді начальника зміни з охорони праці. 28.11.2014 року звільнена із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 22-26). Відповідно до довідки № [NUMBER] від 27.01.2015 року позивача взято на облік Кіровською районною радою у м. Кіровограді радою як особу, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с. 8). Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться у день звільнення. Станом на час розгляду справи в суді відповідач перед позивачем має заборгованість по заробітній платі з червня 2014 року по листопад 2014 року на суму 45760,06 грн., що підтверджено довідкою № 195 від 20.07.2015 року (а.с. 7). Таким чином, вказана сума підлягає до стягнення на користь позивача, вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими. За твердженням позивача згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.09.2015 року Відокремлений підрозділ шахти «Фащівська» не являється юридичною особою, ДП «Луганськвугілля» є юридичною особою (а.с. 13-15). Крім того, суд приходить до висновку, що позивач має право на індексацію заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати, повязаної з інфляцією. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року, № 1078). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації є місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів населення. Грошові доходи, одержані за цей місяць, не індексуються, якщо сума підвищення доходу перевищує суму індексації, яка повинна нараховуватись у місяці підвищення. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою, і у разі порушення законодавства про оплату праці в часині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, оскільки індексація є частиною заробітної плати, суд вважає за доцільне зобовязати відповідача при нарахуванні заборгованості по заробітній платі одночасно нарахувати індексацію. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» №2050-111 від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Згідно з положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 р. №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. До суду позивачем надано розрахунок компенсації, який складає 19370 грн., відповідачем заперечень з приводу даного розрахунку не надано, відтак вимога підлягає задоволенню в цьому обсязі. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КзпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці»,пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Позивач просить суд також стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з часу звільнення по день ухвалення судом рішення. При вирішенні заявлених вимог, суд вказує на те, що позивачем у позовній заяві наведено розрахунок середнього заробітку, який не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Так, середній заробіток на день винесення рішення з 28.11.2014 року становить саме 63512,70 грн., тобто 250,05 грн. - середньоденна заробітна плата: х 254 р.д. ( грудень 2014 року 23 р.д., січень 2015 року 19 р.д.; лютий 2015 року 20 р.д.; березень 2015 року 21 р.д.; квітень 2015 року 21 р.д.; травень 2015 року 18 р.д.; червень 2015 року 20 р.д.; липень 2015 року -23 р.д.; серпень 2015 року- 20 р.д.; вересень 2015 року- 22 р.д.; жовтень 2015 року -22 р.д.; листопад 2015 року -21 р.д.; грудень 2015 року- 4 р.д.). Проте, суд приходить до висновку, що відсутня вина роботодавця в не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем, що виключає можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки на даний період існують наявні загальновідомі обставини, тобто проведення АТО у південно-східному регіоні України, що суттєво відобразилось на економічному стані та загальному рівні України. Згідно витребуваної інформації з Головного управління пенсійного фонду України в Луганській області щодо даних персоніфікованого обліку позивача видно, що підприємство на якому працював позивач вже з грудня 2014 року не сплачувало відповідні відрахування до пенсійного фонду. Тобто, існують обставини непереборної сили, що виключають наявність вини відповідача в його діях як обовязкової умови для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку, а відтак заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. При цьому, суду не надано доказів та не наведено фактів, що свідчили б про заподіяння моральної шкоди позивачу, в т.ч. в розмірі 5 000 грн., не зазначено в чому полягали додаткові зусилля для організації свого життя та чим це підтверджується, тому позов в цій частині також є необґрунтованим та безпідставним. При винесенні рішення, суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1218,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення, в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial