Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

У вересні 2015р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення заборгованої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що вона з 01.12.2010 року працювала в ПрАТ «Азовелектросталь», 03.06.2015 року її було звільнено за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш», на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України. Починаючи з серпня 2014 року і по червень 2015 року (включно) відповідачем їй була нарахована, але не сплачена заробітна плата. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по червень 2015 року в розмірі 16663,72 грн., середній заробіток з 04.06.2015 року по день винесення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, надала суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що заборгованість із заробітної плати у підприємства станом на 09.10.2015 року перед позивачкою відсутня. У задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 03.06.2015 року її було звільнено за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш», на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці. Як вбачається з заперечень на позовну заяву ПрАТ «Азовелектросталь» та платіжних доручень №403,404 від 25.09.2015 року, №20 від 28.09.2015 року та №14 від 29.09.2015 року заборгованість у підприємства перед [PERSON] відсутня. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] була остаточно погашена заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014р. - червень 2015р. (включно) року тільки 29.09.2015 року. На теперішній час заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем погашена. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч.1ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно із графіком №1 роботи працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8 год. 12 хвил. на 2015р. кількість робочих днів з 04.06.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 29.09.2015 року (день остаточного розрахунку ) складає 82 дні. Таким чином, відповідно до вказаного графіку роботи кількість робочих днів з 04.06.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 29.09.2015 року (день остаточного розрахунку) складає 82 днів. Згідно з розрахунку відповідача, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 124,53 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, яка підлягає виплаті на користь позивачки, тобто з 04.06.2015 року по 29.09.2015 року (день остаточного розрахунку) становить 10211,46 грн. (82 робочих днів х 124,46 (середньоденна заробітна плата). За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 400,00 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 974,40 грн..

Outcome: partial