Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що відповідачі перебувають у шлюбі з 24.07.1993. Зі слів позивача, 23.07.2013 відповідач [PERSON] позичила у неї 15 000 доларів США на придбання квартири в м. Дніпродзержинську (в даний час - Кам`янське) за згодою родини, про що власноруч написала розписку. Розписка була написана у присутності свідка [PERSON] . Позивач стверджувала, що 29.07.2013 за позичені гроші відповідачі купили квартиру [ADDRESS] і оформили її на ім`я відповідача [PERSON] . Позивач стверджувала, що, так як станом на 29.07.2013 курс долара складав 7,9930 грн., тому 15 000 доларів становили 119 895 грн., а станом на 14.02.2019 - 27,0928 грн., тому 15 000 доларів США становили 406 392 грн. Позивач зазначила, що згідно з розпискою термін повернення грошей - 01.08.2018, проте відповідачі станом на час звернення до суду борг не віддали. Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просила суд солідарно стягнути на її користь з відповідачів борг за договором позики у розмірі 406 392 грн., а також судові витрати. 04.03.2019 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.04.2019 було витребувано у приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Ялової Ольги Михайлівни, ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 29.07.2013, засвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. 14.07.2020 ухвалою суду було закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. У судове засідання 16.03.2021представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 16.03.2021 з`явилась. Визнала факт отримання нею з дозволу відповідача [PERSON] , який був на той час її чоловіком, коштів у борг від позивача, проти задоволення позову не заперечувала. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання 16.03.2021 також з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] склала у присутності свідка [PERSON] розписку позивачу про те, що вона позичила у останньої 15 000 доларів США зі згоди сім`ї для купівлі квартири у м. Дніпродзержинськ до 01.08.2018. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2019 на ім`я відповідача [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М. за реєстровим № 1859. З і змісту згаданого договору купівлі-продажу, наданого на ухвалу суду, вбачається, що вона придбана на ім`я відповідача [PERSON] за 76 400 грн., зі згоди його дружини - відповідача [PERSON] , посвідченої нотаріально. Допитаний у судовому засіданні 26.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомив, що був присутній під час передачі в позику позивачем відповідачу [PERSON] 15 000 доларів США. Інші докази суд відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України не бере до уваги як неналежні та недопустимі. Доказів того, що відповідачем [PERSON] було надано згоду відповідачу [PERSON] на отримання спірної позики відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, що отримані у позику кошти були дійсно витрачені на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] , або в інших інтересах сім`ї відповідачів, надано не було. Доказів повернення позивачу позики суду надано також не було. Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, які б звільнили сторін від доказування, судом також не встановлено. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та судової практики Верховного Суду. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 01.03.2017 у справі за № 6-284цс17, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. Другий член подружжя, який не брав участі в укладенні договору позики стає зобов`язаний за нею за двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У такому випадку у членів сім`ї виникає солідарний обов`язок з повернення суми позики (правові висновки ВС у постановах від 12.08.2019 у справі № 642/706/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 361/3519/15-ц, від 22.05.2019 у справі № 638/5286/17, від 08.05.2019 у справі № 127/26398/16-ц). Розписка про отримання коштів є документом, який підтверджує передачу позики та умови на яких такі кошти були передані (правові висновки ВП ВС у постановах від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц та від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц). З урахуванням проаналізованих правових норм та судової практики в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Спірна розписка від 23.07.2013 підтверджує факт отримання в борг від позивача відповідачем [PERSON] до 01.08.2018 15 000 доларів США. Вказаний факт визнає і сама відповідач. Проте, з огляду на вимоги законодавства та правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц та від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц, а також те, що в ході розгляду справи суду не було надано доказів того, що кошти були отримані в позику зі згоди відповідача [PERSON] та що ці кошти були спрямовані саме на придбання відповідачами майна в інтересах сім`ї, що вказує на одноособове взяття на себе відповідачем [PERSON] боргових зобов`язань, суд відмовляє позивачу у задоволенні її вимог до відповідача [PERSON] . Проте, оскільки на даний час відповідач [PERSON] не повернула позивачу позичені нею кошти, є всі підстави стягнути з неї грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що станом на дату стягнення цих коштів за цим рішенням суду за офіційним курсом НБУ (27,6434 грн.) становить 414 651,00 грн., проте позивачем заявлено до стягнення в позовній заяві гривневий еквівалент 15 000,00 доларів США станом на час звернення до суду, який є меншим за еквівалент цієї суми станом на час ухвалення даного рішення, тому суд задовольняє вимоги,

Outcome: partial