Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 18.11.2006 року, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося через відсутність спільних інтересів, втрату почуттів один до одного. Шлюбні відносини між ними припинені. Збереження шлюбу вважає неможливим, тому просить його розірвати, малолітню дочку залишити проживати з нею, залишити їй прізвище «Бугайчук» та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що хоча шлюбні відносини між ними припинені, але вважає, що шлюб можливо зберегти. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч. 1 ст. 24 СК України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу (ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 18.11.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копією свідоцтва про народження дитини. У звязку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, необхідних для примирення мір не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, і згідно 56 СК України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини чи чоловіка на особисту свободу, тому суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу за проханням позивача суд вважає можливим залишити їй набуте у шлюбі прізвище «Бугайчук». Обставин, передбачених ч. 2 ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити малолітню дитину для подальшого проживання з матірю, судом не встановлено. За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. та 500,00 грн. витрат на правову допомогу у розмірі, що підтверджено документально і тому підлягає стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи викладене та

Outcome: approved