Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

У березні 2018 року позивач [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.08.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 15.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано відповідно рішення Деснянського районного суду м.Києва. 04.07.2011 року, під час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: квартира загальною площею 31,60 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка, згідно з інформаційною довідкою та витягів з реєстрів майно зареєстрована за відповідачем. Згоди щодо поділу квартири між сторонами не досягнуто, у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду. Тому, позивач просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, що складається з однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,60 кв.м., житловою площею 17,30 кв.м. Ухвалою від 23.04.2018 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 04.06.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 20.08.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 27.09.2018 року представник відповідача через канцелярію суду подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, який ухвалою від 27.09.2018 року повернуто заявнику. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав пояснення у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 19.08.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 15.11.2016 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: квартира загальною площею 31,60 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка, згідно з інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно зареєстрована за відповідачем. У відповідності до вимог п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України, де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме, те, що квартира [ADDRESS] була набута сторонами під час шлюбу, відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved