Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідно до договору дарування від 16.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко А.О. належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований її колишній чоловік відповідач по справі [PERSON] . Шлюб між ними розірвано рішенням суду 12.05.2015 року. Вже більше року відповідач у спірній квартирі не проживає, витрати на її утримання не несе, участь в оплаті комунальних послуг не приймає, його речі в квартирі також відсутні, проте добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі створює їй як власнику перешкоди у реалізації у повній мірі свого права на користування та розпорядження належним їй майном. Зокрема вона змушена сплачувати комунальні послуги, які нараховуються і на відповідача. Враховуючи викладене, положення ст.. ст.. 319, 321, 391, 405 ЦК України просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . 04.12.2015 року у справі ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] задоволено. 05.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 04.12.2015 року посилаючись на ті обставини, що спірна квартира відповідно до ст. 62 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому він є співвласником квартири [ADDRESS] і як наслідок не може бути позбавлений права користування нею у порядку ст. 405 ЦК України. Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 22.01.2016 року заочне рішення від 04.12.2015 року скасовано, справу призначено до повторного розгляду. 29.11.2017 року відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 3365/17 від 28.11.2017 року вказана справа надійшла в провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2017 року прийняти до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 21.07.2020року [PERSON] залучений до участі у справі в якості співвідповідача. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала повноваження представнику. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому. В останнє судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову. В останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку. Суд, враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання та подану представником позивача заяву, вважає можливим розглянути справи у відсутність сторін. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11серпня 2007 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12 травня 2015року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 16.09.2013року [PERSON] дарувальник подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] , та має такі характеристики: кількість кімнат п`ять, загальна площа 193,9кв.м, житлова 78,2кв.м. Квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Херсонської міською радою 23.12.2005року. Цей дар сторони оцінюють у 665998, 00грн. Договір зареєстровано у реєстрі за № 1245. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.09.2013 року за [PERSON] , державним реєстратором\~приватним нотаріусом Йосипенко Анною Олександрівною, Херсонський міським нотаріальний округ, Херсонської області, на підставі договору дарування, серія та номер: р.№1245, ВТК №695475, виданого 16.09.2013року приватним нотаріусом Йосипенко А.О. рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень, індексний номер: 5902655 від 16.09.2013року 12:51:25. 09.09.2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище\~на « [PERSON] » , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голопристанського територіального управління юстиції у Херсонській області. Згідно довідки адресно-довідкового бюро ГУДМС УДМС України від 06.10.2015 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.02.2014 року. З довідки №55 від 05.11.2021 року, виданої ОСББ «Гармонія 8» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 13.11.2014 року. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що спірна квартира відповідно до ст. 62 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому він є співвласником квартири [ADDRESS] і як наслідок не може бути позбавлений права користування нею у порядку ст.. 405 ЦК України, оскільки чинним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.07.2019 року в задоволенні позову \~ [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю та визначення її частки відмовлено. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~82\~ЦПК України\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої\~статті 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями\~статті 321 ЦК України\~встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша\~статті 319 ЦК України). Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь\~яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз положень глави 32\~ЦПК України\~свідчить, що сервітут\~це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Суд враховує вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, окрім спірної квартири [PERSON] та її малолітні діти, іншого житла не мають, вона змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для дітей, які проживають разом з нею. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний з листопада 2014 року, що визнається сторонами та відповідно до частини першої\~статті 82 ЦПК України\~є підставою для звільнення від доказування, тому право користуватися [PERSON] чужим житлом підлягає припиненню на вимогу [PERSON] ( [PERSON] ) , як власника цього майна на підставі частини другої\~статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України. ст.ст.548-549 ЦК України в редакції 1963року, ст.ст.392,1216-1218,1220,1268,1296ЦК України,

Outcome: approved