Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй, як директору Херсонського гідрометереологічного технікуму стало відомо про поширення щодо неї [PERSON] неправдивої інформації, шляхом подання заяв до Департаменту освіти, науки та молоді Херсонської ОДА, Департаменту вищої освіти Міністерства освіти і науки України та Одеського державного екологічного університету, чим порушено її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Поширенням щодо неї недостовірної інформації, а саме вислови: « Не маючи законних підстав, директор технікуму [PERSON] проводить активну роботу по скороченню не угідних їй викладачів, здійснюючи на них психологічний тиск. Так, тільки за один навчальний 2017-2018рік із 19 викладачів залишилось 12. На керівні посади призначаються друзі, які не мають належної кваліфікації та педагогічного досвіду, що призвело до повної узурпації влади»; «….за вказівкою директора на мене складено ряд доповідних записок, а найбільшим злом такого відношення стало втягування в конфлікт студентів моєї групи. За інформацією окремих студентів моєї групи 213-е, завідуюча відділенням, подруга директора [PERSON], здійснювала психологічний тиск на студентів групи, змушувала складати заяву та продиктувала текст заяви на уроці фізики щодо відсторонення мене від класного керівництва»; «…таким чином, [PERSON] прийшовши до влади, повністю її узурпувала, здійснює економічні злочини шляхом надання премій своїм друзям, що повністю порушило психологічний клімат в колективі та налагоджену його роботу», відповідач звинувачує її в узурпації влади, вчиненні економічного злочину, наводить недостовірну інформацію, оприлюднення якої, порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Ця інформація з подачі відповідача активно обговорювалася в соціальних мережах, зокрема Facebook, «[INFO]» [INFO]., де невідомі особи, опираючись на неправдиву інформацію відповідача висловлювали навіть погрози в її бік, внаслідок чого вона змушена хвилюватися за власне життя та здоров'я. Поширенням недостовірної інформації щодо неї відповідачем завдано шкоди її немайновим інтересам, порушивши її права на честь, гідність та ділову репутацію. У відповідності до ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 10 000,00грн. та пов'язує з душевними стражданнями та хвилюванням. З огляду на викладене, норми ст.32 Конституції України, ст.ст.23,270,277 ЦК України позивач просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість її ділової репутації інформацію, поширену відповідачем [PERSON] в заявах до Департаменту освіти, науки та молоді Херсонської ОДА, Департаменту вищої освіти Міністерства освіти і науки України та Одеського державного екологічного університету, а також стягнути на її користь із [PERSON] 10 000,00грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві на позов [PERSON] вважає його необґрунтованим, оскільки позивач в позові посилається на відомості, зазначені в її зверненні стосовно неправомірних дій позивача, як керівника учбового закладу до органів влади, а згідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.16 постанови №1 від 27.02.2009року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у відповідності до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державно влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку коли особа звергається до зазначених огранів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Отже, позивач намагається довести поширення нею начебто недостовірної інформації, що міститься в листах до органів влади та не посилається на факти, які б підтверджували, що обставини викладені нею у зверненні до Департаменту вищої освіти МОН є неправдивими. Окрім того, позивач в резолютивній частині позовної заяви не зазначає, що саме повинно бути спростовано, є лише посилання на звернення, що містить значний обсяг інформації. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що відповідач у своєму відзиві вибірково посилалась на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та не звернула уваги на той факт, що в позовній заяві зазначено про розповсюдження нею недостовірної та неправдивої інформації, чим порушено честь. гідність та ділову репутацію в соціальній мережі Facebook. При цьому, розповсюджуючи інформацію в соціальній марежі щодо неї відповідачу було достеменно відомо про відсутність будь - яких порушень в її діях за наслідками проведення перевірок контролюючими органами за заявами відповідача. Тобто, відповідач не маючи будь - яких підстав та доказів, які б підтверджували професійну некомпетентність позивача, узурпацію влади в навчальному закладі, безпідставно обвинувачує її в незаконних звільненнях та призначені на посади своїх «друзів». Окрім цього, відповідачем в розповсюдженій інформації чітко визначено, що за час керівництва позивача знизилась якість підготовки фахівців в навчальному закладі, що в свою чергу негативно сказалося на її іміджі та іміджу навчального закладу. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від сторін про виклик не надходило. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Згідно до статей 297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.277 ЦК України фізичнаа особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилижного. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та Протоколів №2,4. 7, 11 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання огранів державної влади і незалежно від кордонів. Судом установлено, підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами, що в заявах направлених [PERSON] на адресу Департаменту освіти,. науки та молоді Херсонської ОДА, Департаменту вищої освіти і науки України, Одеського державного екологічного університету зазначено, що «..не маючи законних підстав, директор технікуму [PERSON] проводить активну роботу по скороченню неугодних їй викладачів, здійснюючи на них психологічний тиск. Так, тільки за один навчальний 2017-2018 рік із 19 викладачів залишилось 12. На керівні посади призначаються друзі, які не мають належної кваліфікації та педагогічного досвіду, що призвело до повної узурпації влади», «….за вказівкою директора на мене складено ряд доповідних записок, а найбільшим злом такого відношення стало втягування в конфлікт студентів моєї групи. За інформацією окремих студентів моєї групи 213-е, завідуюча відділенням, подруга директора [PERSON], здійснювала психологічний тиск на студентів групи, змушувала складати заяву та продиктувала текст заяви на уроці фізики щодо відсторонення мене від класного керівництва», «…Таким чином, [PERSON] прийшовши до влади, повністю її узурпувала, здійснює економічні злочини шляхом надання премій своїм друзям, що повністю порушило психологічний клімат в колективі та налагоджену його роботу». У подальшому ця інформація була поширена [PERSON] (що нею не заперечується та не спростовано) в мережі Facebook видання «[INFO]», де окрім наведеного вище, зазначено, «…Буде дуже шкода, якщо такий навчальний заклад, як Херсонський гідрометеорологічний технікум ОДЕКУ, зовсім занепаде під таким «чітким» керівництвом». Наведена вище інформація містить відомості про події та явища, які існували, у тому числі щодо скорочення численності педагогічних працівників, зменшення педагогічного навантаження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови №1 від 27 лютого 2009року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка, дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у своїх заявах надала власну оцінку діям позивача, тобто висловила суб'єктивні оціночні судження з приводу дій позивача, як керівника закладу, які, в силу вимог закону, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. З огляду на норми матеріального права та встановленні обставини справи, щодо поширення відповідачем інформації суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки [PERSON]. вправі висловлювати критику, суб'єктивно оцінювати дії та вчинки позивача, як директора технікуму, тому висловлювання [PERSON] у контексті вільної полеміки щодо проблеми скорочення працівників технікуму, зменшення педагогічного навантаження, не містить фактичних даних, а є її оціночним судженням щодо цих подій та явищ, і щодо особи [PERSON] як керівника закладу. Сам факт, сприйняття позивачем суб'єктивних суджень, як таких таких, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію не дає права на відшкодування шкоди, оскільки відсутній факт порушення її прав з боку відповідача. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку. Виходячи з роз'яснень викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995року(зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. На підставі викладеного, ст.ст. 15,16,23,277,297,299 ЦК України, Закону України «Про інформацію»,

Outcome: dismissed