Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У березні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 23.06.2006 року між первинним кредитором Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір №1635, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 89400 дол. США та зобовязався в порядку і на умовах визначених договором повернути кредит, виплачувати відсотки за його користування, сплачувати неустойку в сумі та у строки визначені умовами договору та Графіком платежів. В забезпечення виконання боржником своїх зобовязань за вказаним кредитним договором, між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки, за умовами яких [PERSON] та [PERSON] поручились перед кредитором за належне виконання боржником умов кредитного договору, а у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобовязань за кредитним договором зобовязались нести солідарну відповідальність перед кредитором. Разом з тим, не зважаючи на те, що банк за умовами кредитного договору виконав взяті на себе зобовязання та надав [PERSON] обумовлені договором кошти, останній у порушення умов договору своїх зобовязань належним чином не виконував, що призвело до того, що станом на 01.02.2014 року у нього утворилась заборгованість за кредитом в сумі 80229,33 дол. США, що за офіційним курсом на день розрахунку становить 641273,02 грн., по відсотках 46402,12 дол. США, що еквівалентно 370892,15 дол. США, по комісії 2692,02 дол. США, що становить 21517,32 грн., по пені 7070,44 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку становить 56514,03 грн. Крім того, 17.12.2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, у тому числі і до боржника [PERSON] за кредитним договором №1635 від 23.06.2006 року. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, товариство як новий кредитор просило солідарно з відповідачів на користь товариства вказану заборгованість на загальну суму 1090196,02 грн., а також судові витрати по справі. Не погоджуючись із вказаним позовом, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому оспорюючи право товариства на звернення до суду із вимогою про стягнення боргу в сумі 1090196,02 грн. та вказуючи, що товариство набуло право вимоги лише на суму 88\~671 грн. 39 коп., а саме на ціну договору відступлення права вимоги, за яку товариством було придбано у банку вказаний кредитний договір, просив визнати за товариством право вимоги саме за ціною продажу відповідно до договору відступлення прав вимоги. В судовому засіданні представник ТОВ «Кредитні ініціативи» позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи його недоведеним, безпідставним та необґрунтованим. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, направив до суду письмові заперечення проти позову відповідно до яких вважає недійсним договір відступлення прав вимоги, який був укладений між первинним кредитором та позивачем за первісним позовом, а також вказує на відсутність доказів, що за таким договором до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги саме за його кредитним договором. Крім того, вважає, що позивач не наділений правом відповідно до законодавства України здійснювати валютні операції та відповідно стягувати заборгованість по валютних кредитах. Також, вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором не є належним доказом, оскільки з даного розрахунку не можливо встановити строк позовної давності за кожним із періодичних платежів, які він зобовязувався здійснювати відповідно до умов договору. Окрім наведеного, вважає безпідставними вимоги позивача до поручителів як солідарних боржників між собою, оскільки законодавством передбачено лише солідарну відповідальність боржника та поручителя, а не солідарну відповідальність поручителів між собою, а також вважає, що з 17.12.2008 року порука є припиненою, оскільки поручителі не давали свою згоду на збільшення зобовязання за кредитним договором. Просив в задоволенні позову відмовити з наведених підстав, а також застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки право вимоги за щомісячними платежами у банку виникло ще у 2009 році з моменту прострочення сплати чергового платежу, але з позовом банк звернувся лише в 2011 році, який в подальшому судом було залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Представник відповідачів за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, вважаючи його недоведеним з підстав викладених у письмових запереченнях в частині договору про відступлення прав вимоги, а також у звязку з відсутністю належного розрахунку заборгованості з посиланням на бухгалтерські документи. Крім того, просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Зустрічним позов підтримав з підстав викладених у ньому та просив задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що порука припинена, а тому відсутні будь-які підстави для її солідарної відповідальності за кредитним договором разом із [PERSON], а також відсутні й підстави для солідарного обовязку відповідати за кредитними зобовязаннями [PERSON] разом із поручителем [PERSON], оскільки це суперечить вимогам законодавства. Просила в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін за первісним та за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому, положеннями ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 23.06.2006 року між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір №1635, до якого в подальшому були внесені зміни згідно укладених між сторонами договорів про внесення змін від 13.07.2007 року №1915 та від 17.12.2008 року №1693 (а/с 6,10,13). Зокрема, відповідно до умов вищевказаного договору з подальшими змінами, банк надав позичальнику кредит в сумі 89400 дол. США шляхом перерахування коштів а поточний рахунок позичальника зі сплатою 13 % річних за користування кредитом строком до 15.06.2026 року. Умовами договору також передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно у відповідності до Графіку, який є невідємною частиною цього договору. Так, згідно ч. ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини 1\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~\~ Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, враховуючи вищевказані положення закону, суд приходить до висновку, що між акціонерним комерційний промислово-інвестиційним банком та відповідачем [PERSON], виникли кредитно-договірні відносини. Крім того, ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 23.06.2006 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено договір поруки №1636, до якого в подальшому 13.07.2007 року було внесено зміни. Зокрема, за умовами вищевказаного договору поруки, [PERSON] зобовязується відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором №1635 від 23.06.2006 року та у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань зобовязується погасити до 15.06.2026 року заборгованість в розмірі наданого кредиту в сумі 89400 дол. США, нараховані відсотки за користування кредитом з розрахунку 13 % річних, щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1 % річних від суми кредитної заборгованості, неустойку, а також інші боргові зобовязання, що випливають з кредитного договору (а/с 17,18). Також з метою забезпечення виконання зобовязання за вказаним вище кредитним договором, 13.07.2007 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено договір поруки №1917, за умовами якого [PERSON] зобовязалась відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором №1635 від 23.06.2006 року та у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань зобовязалась погасити до 15.06.2026 року заборгованість в розмірі наданого кредиту в сумі 89400 дол. США, нараховані відсотки за користування кредитом з розрахунку 13 % річних, щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1 % річних від суми кредитної заборгованості, неустойку, а також інші боргові зобовязання, що випливають з кредитного договору (а/с 16, 127). Разом з тим, як встановлено судом, позичальник [PERSON] належним чином своїх зобовязань за кредитним договором не виконував, у звязку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 01.02.2014 року складається із заборгованості за кредитом в сумі 80229,33 дол. США, що за офіційним курсом на день розрахунку становить 641273,02 грн., по відсотках 46402,12 дол. США, що еквівалентно 370892,15 дол. США, по комісії 2692,02 дол. США, що становить 21517,32 грн., по пені 7070,44 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку становить 56514,03 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а/с 47). Крім того, як встановлено судом, 17.12.2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника [PERSON], що також підтверджується витягом з додатку до вказаного договору (а/с 26,46). Так, статтею 509 ЦК України визначено, що\~зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. \~\~\~\~ Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). \~\~\~ Згідно з нормою\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~\~\~\~ У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). \~\~\~\~ Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням\~\~умов,\~\~визначених\~\~змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України)). \~\~\~\~ Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. \~\~\~\~ Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). \~\~\~\~ Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1\~ст.530 ЦК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Крім того, відповідно до вимог частини 1, 4\~ст. 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору Також слід зазначити, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Так, сплата пені є правовим наслідком порушення зобовязання, що в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Зокрема, як убачається з п. 6.4 кредитного договору, за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення та нараховується за кожен день прострочення платежу. Крім того, умовами договору також передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 24 % річних у дол. США від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (п.6.5 договору). У відповідності до п. 2.3 кредитного договору, комісійна винагорода за управління кредитними коштами встановлюється в розмірі 1 % річних від кредитної заборгованості та сплачується в гривнях. Таким чином, нараховані позивачем відсотки та комісійна винагорода відповідають умовам кредитного договору. Разом з тим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] пені, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом. Згідно із частиною першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом ( частина третя статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових кошті сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки НБУ, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України гривні. За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, а також те, що пеня в розмірі 7070,44 долари США, що еквівалентно 56\~514, 03 грн. кредитором хоча і розрахована до стягнення у гривнях, однак нараховувалася на суму боргу в іноземній валюті, а тому підстави для задоволення позову в цій частині вимог відсутні. Крім того, відповідачем за первісним позовом та його представником було заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, у звязку із чим суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ст. 257, ст. 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Крім того, згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому, слід зазначити, що відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові №6-160цс14 від 19.11.2014 року, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Так, судом встановлено, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, позивачем нараховано відповідачу заборгованість за період з 17.12.2012 року по 01.01.2014 року, при цьому до вказаного розрахунку включено заборгованість, яка існувала у позивальника перед первинним кредитором, починаючи з 23.06.2006 року (а/с 47). Як вже вказувалося судом, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події При цьому, як убачається з умов кредитного договору та додатку №2 до вказаного договору, позичальник зобовязувався щомісячними періодичними платежами, розмір яких визначений у графіку, погашати заборгованість за кредитним договором. Зокрема, як зазначалось судом, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.\~1050 ЦК України, якою передбачено, що право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини обовязкового щомісячного платежу. Судом встановлено, що графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст.\~254\~ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Крім того, судом встановлено, що 17.04.2009 року первинним кредитором направлялись на адресу боржників вимоги про дострокове погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором, а тому банк скористався своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України і змінив строк виконання зобовязань за кредитними договорами, зазначивши днем остаточного їх погашення тридцять перший день з дня отримання боржником та поручителями вказаної вимоги (а/с 140). Відповідно до\~ ст. 514 ЦК України \~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, позивач набув прав нового кредитора за вищевказаним кредитним договором у тому ж обсязі, який існував у первинного кредитора, включаючи строки звернення з вимогами про погашення заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. При цьому, судом встановлено, що навесні 2011 року первинний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за вище вказаним кредитним договором, таким чином, строк позовної давності в даному випадку був перерваний та його слід відраховувати спочатку, з моменту звернення з позовом до суду (а/с 135). Як вбачається з матеріалів справи №2-94/12 за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №635 від 23.06.2006 року, банк звернувся з позовом 22.03.2011 року, а з даним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду 04.03.2014 року, в межах трирічного строку позовної давності. Отже, з моменту предявлення вимоги про дострокове виконання зобовязання до предявлення позову у 2011 році строк позовної давності не сплив, після чого був перерваний шляхом предявлення позову та з моменту предявлення позову у березні 2011 року до звернення нового кредитора з даним позовом 04.03.2014 року, трирічний строк позовної давності звернення з вимогою про стягнення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, а також комісійної винагороди не сплив, у звязку з чим відсутні підстави для застосування в даному випадку наслідків спливу строку позовної давності. Крім того, суд при вирішенні питання щодо дотримання товариством строків позовної давності враховує й те, що згідно п. 6.9 договору, сторони погодили, що строк позовної давності встановлюється тривалістю в 10 років й відповідно даний пункт кредитного договору є дійсним та сторонами не оспорений і не визнаний недійсним. Також вирішуючи даний спір по суті в межах заявлених позовних вимог, слід зазначити наступне. Так, відповідно до\~ст. 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша\~статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.\~\~ При цьому, частиною першою\~статті 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, у\~статті 559 ЦК України\~передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки. Зокрема, згідно із частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій\~статті 559 ЦК України. Крім того, відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті\~251\~та частина друга статті\~252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні\~статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 цього Кодексу\~про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, строк, передбачений нормою частини четвертої\~статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої\~статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. \~\~ Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові № 6-2662 цс 15 від 20 квітня 2016 року, а також в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справи № 6-28цс14), які є обовязковими до застосування. Крім того, як убачається з розяснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), Суд зазначив, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. При цьому, як встановлено судом, 17.04.2009 року первинний кредитор скористався своїм правом на дострокове стягнення стягнення заборгованості за кредитним договором, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що з того моменту на протязі шести місяців він предявляв вимогу до поручителів, а тому поруку [PERSON] та [PERSON] слід вважати припиненою, у звязку з чим вимоги позивача до поручителів задоволенню не підлягають. Крім того, також слід звернути увагу й на те, що згідно вимог чинного законодавства поручитель несе солідарну відповідальність за зобовязанням разом із боржником й відповідно поручителі не є солідарними відповідачами за зобовязаннями боржника між собою. Щодо доводів відповідача [PERSON] в частині заперечення права позивача на звернення до суду із вказаним позовом та його вимог за зустрічним позовом, зокрема в тій частині, що оскільки ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» самостійно, без повідомлення про це позичальника, прийняв рішення про списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку і списав заборгованість за його кредитним договором як безнадійну, віднісши її на збільшення валових витрат банку, отримав відшкодування від держави, а тому, з часу отримання відшкодування втратив право вимоги за кредитним договором й відповідно ТОВ «Кредитні ініціативи» як новий кредитор отримав право вимоги виключно на суму ціни договору відступлення права вимоги,то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так,\~Постановою Національного банку України № 424 від 13 вересня\~2010 року «Про затвердження [PERSON] формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості»\~(що діяла на час списання у 2010 році банком заборгованості) був затверджений [PERSON] формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості. За цим [PERSON] формує резерви (страхові резерви) за кредитами та нарахованими за ними процентами (далі - резерви) самостійно в розмірі та порядку, установлених Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим\~Постановою Правління Національного банку України від\~ \~06 липня 2000 року № 279, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України\~03 серпня 2000 року за № 474/4695, зі змінами (далі - Положення). Банк має право самостійно списати (відшкодувати) за рахунок резервів безнадійну заборгованість за кредитами позичальників - юридичних осіб, фінансова діяльність яких визначена як незадовільна, та позичальників - фізичних осіб, фінансовий стан яких визначено як нестабільний або незадовільний, за якою платежі за основним боргом та/або нарахованими доходами прострочені понад 90 днів та яка обліковується за окремими аналітичними рахунками з обліку безнадійної заборгованості (далі - безнадійна заборгованість). У разі списання безнадійної заборгованості за кредитами банк одночасно списує нараховані проценти за цими кредитами за рахунок сформованих резервів. Рішення про списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами приймається правлінням банку. Списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Крім цього, згідно п. 7\~Постанови Правління НБУ № 172 від 01 червня 2011 року «Про затвердження [PERSON] відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву», відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Крім того, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року\~№ 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1\~ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.\~599-601,\~604-609 ЦК України. Таким чином, в даному випадку боргові зобов'язання відповідача перед банком не можна вважати погашеними й відповідно доводи відповідача [PERSON] щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з нього суми боргу за кредитним договором, оскільки банком вказана заборгованість вже списана, є безпідставними. Крім того, відповідно до вимог п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках встановлених законом, відтак ТОВ «Кредитні ініціативи», придбавши фінансовий актив у юридичної особи, отримало право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, а тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Також слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, а також фактичні обставини справи та сукупність доказів, які були дослідженні судом в ході розгляду справи, приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором без нарахованої неустойки (пені), а також судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial