Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У березні 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту, посилаючись на те, що [INFO] померла мати сторін [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно. До смерті матері, позивачам було відомо, що в 2000 році [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно належне їй на час смерті, заповідала всім своїм вісьмом дітям в рівних долях. Однак, після смерті матері, позивачі дізнались, що 07.04.2009 року їх мати склала новий заповіт, яким все своє майно належне їй на час смерті, заповіла відповідачу [PERSON] Позивачі вважають, що заповіт було посвідчено з порушенням закону, оскільки заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення їх матері та не відповідало її волі, оскільки був складений під психічним натиском з боку відповідача. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та належними доказами не підтверджені. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, позивачі та відповідач є рідними дітьми [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві 26.02.2016 року, актовий запис №887. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 07.04.2009 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Ліщук Т.В. секретарем Кривчунської сільської ради Жашківського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №13, згідно з яким на випадок своєї смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалось заповідала [PERSON] Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, і за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки заповіт як односторонній правочин також підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Норми ст. ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом позивачі просили визнати недійсним заповіт від 07.04.2009 року, посилаючись при цьому на те, що зазначений заповіт складено [PERSON] за відсутності її вільного волевиявлення внаслідок психічного тиску з боку відповідача. Разом з тим, позивачами всупереч положенню ст. 60 ЦПК України не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача, не надано будь-яких доказів, які б свідчили про психічний тиск відповідача на матір, який міг би вплинути на її психічний стан і призвести до того, що в момент вчинення заповіту вона не розуміла значення своїх дій та не міг керувати ними. Клопотання про проведення відповідної експертизи позивачами не заявлялось. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати не підлагаєть стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed