Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

У березні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, уточнивши який просила: стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики від 22.08.2013 р. у розмірі 33000 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 759 502, 16 грн., відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1100 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 658 235, 21 грн., моральну шкоду в розмірі - 13 475, 00 грн. та судові витрати в розмірі - 4 628, 40 грн. з підстав, передбачених ст.ст.524,526,530,533,536,611,625,103,1046-1050 та 1167 ЦК України У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та на їх обґрунтування посилалась на те, що 22.08.2013 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого та відповідної розписки відповідачка отримала від неї 33 000 тисячі доларів США зі строком повернення зазначених коштів 22.03.2015 року. Умовами зазначеного договору також була передбачена виплата процентів за користування зазначеними грошовими коштами у розмірі 40 % річних, які виплачуються в день повернення позики. Разом з тим, відповідачка борг та передбачені договором проценти за користування зазначеними грошовими коштами у визначений договором строк не повернула, тому просила стягнути зазначені грошові кошти з відповідачки на її користь примусово у розмірах, згідно наданого нею розрахунку. Також просила стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду у розмірі 10% від суми основного боргу, посилаючись на те, що внаслідок неповернення відповідачкою своєчасно зазначених грошових сум, що потягло необхідність звертатись до адвоката , до суду з позовом був суттєво порушений її нормальний ритм життя. Також на обґрунтування позову в цій частині посилалась у зв'язку з відсутністю зазначених коштів посилалась на не неможливість спланувати відпочином на новорічні свята та вирішення інших фінансових витрат. Позицію своєї позивачки, а також позовні вимоги повністю підтримав у судовому засіданні її представник [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та на обґрунтування своєї позиції посилався на те, що договір позики від 22.08.2013 року, на його думку, не був укладений, оскільки відповідач не отримувала кошти за вказаним договором. Також звертав увагу суду на ту обставину, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б об'єктивно доводили факт передання позивачкою відповідачці грошових коштів, визначених зазначеним договором. Разом з тим, представник відповідачки не заперечував той факт, що відповідачка особисто писала розписку 22.08.2013 р. та могла отримати зазначені грошові кошти від позивачки у розмірі 33 000 тисячі доларів США згідно зазначеної розписки від 22.08.2013 р., але за іншим договором. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та правовідносини, які їх регулюють. 22.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов договору позикодавець \\ позивачка\\ передає позичальнику \\ відповідачці\\, а позичальник приймає грошові кошти в розмірі 33 000 доларів США. Також договором передбачено, що відповідачка [PERSON] зобов'язується в строк до 22.03.2015 року повернути позивачці [PERSON] вказану суму грошових коштів та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 40 % річних, які виплачуються в день повернення позики (а.с. 5). Зі змісту розписки вбачається, що відповідачка [PERSON] на виконання умов договору позики від 22.08.2013 р. в цей же день отримала від позивачки [PERSON] 33 000 тисячі доларів США (а.с. 5). 26.02.2015 року [PERSON] на адресу [PERSON] було надіслано заяву-попередження про виконання зобов'язань за договором (а.с.7). Як встановлено у судовому засіданні у визначений договором строк 22.03.2015 р. відповідачка свої обов'язки згідно договору позики від 22.08.2013 р. що до повернення грошових коштів та процентів за користування зазначеними грошовими коштами у розмірі 40 % річних не виконала. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України -сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання підлягають виконанню у вказаний в договорі строк, а якщо строк визначений моментом вимоги, то протягом семи днів з моменту отримання вимоги кредитора. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно положень ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно ст. 625 ч. 2 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 631 ЦК України - строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мініміму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] умови договору позики від 22.08.2013 р належним чином не виконала та станом на 03.11.2015 року утворилась заборгованість, яка складається із суми основного боргу у розмірі 33 000 тисячі доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 759 502, 16 грн. та заборгованість по сплаті відсотків за користування грошовими коштами впродовж 26 місяців у розмірі 1100 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 658 235, 21 грн. Зазначена заборгованість підтверджена розрахунком, наданим позивачкою,який судом досліджено, перевірено та приймається судом за основу при прийнятті рішення . Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, щооцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення із відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] основної суми боргу за договором позики від 22.08.2013 р у розмірі 759 502 16 грн., а також відсотків за користування грошовими коштами впродовж 26 місяців - 658 235, 21 грн.. Таким чином, в цій частині позовні вимоги визнаються судом законними, обґрунтованими та такими, підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, обговорюючи законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України - моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно до приписів ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами та доповненнями роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що на обґрунтування позову в цій частині позивачка посилається на факт невиконання відповідачкою умов договору позики від 22.08.2013 року. Разом з тим, дослідженням змісту зазначеного договору позики встановлено, що в ньому відсутні положення, які передбачають можливість стягнення моральної шкоди внаслідок невиконання умов зазначеного договору. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України стороною позивачки не надано суду належних доказів та передбачених законом підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення з відповідачки моральної шкоди. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди слід відмовити. А в цілому, позовні вимоги задовольняються судом частково. Обговорюючи позицію представника відповідачки, з урахуванням сукупності наведених обставин та вимог закону, суд не приймає до уваги зазначену позицію, у тому числі, з наступних підстав. Так, суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки в тій частині, що відповідачка не отримувала від позивачки грошові кошти згідно договору позики від 22.08.2013 р. та розписки від цієї ж дати з посиланням на ст.1051 ЦК України, згідно вимог якої позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти, або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, оскільки маючи право звернення до суду з таким позовом, або зустрічним позовом у цьому провадженні \\ ч.1 ст.31, ч.1 ст.123 ЦПК України\\, відповідачка та її представник на день розгляду цієї справи таким правом не скористались. При цьому суд враховує, що згідно заяви відповідачки \\ а.с.36\\ вона не оспорювала факт отримання від позивачки грошових коштів, а також надання розписки з цього приводу. Також суд не приймає до уваги посилання відповідачки \\ а.с.36\\ на той факт, що грошові кошти, які вона отримала, були вкладені [PERSON] у нерухоме майно, а саме на придбання ? частини квартири [ADDRESS], оскільки договір купівлі-продажу майнових прав № 2528/РН-К від 20.08.2013 року було укладено між ПАТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON], [PERSON] (а.с. 41-45). Згідно квитанцій про призначення платежу за вище вказаним договором, платником є [PERSON] (а.с. 53-54). Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки в тій частині, що грошові кошти у розмірі 33000 США, зазначені у розписці відповідачка могла отримати від позивачки за іншим договором, оскільки таке твердження є голослівним та непідтвердженим належними доказами. А в цілому позицію представника відповідачки суд визнає такою, що протирічить сукупності наведених вище належних доказів у справі. Частиною 1 ст. 79 ЦПК України, визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4628,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial