Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дитину. Зазначала, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем на її утриманні перебуває син [PERSON], [INFO],. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати дитину, позивачка просила стягнути з нього аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. щомісяця до досягнення нею повноліття. Сторони в судове засідання не прибули. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позивачка позовні вимоги підтримала, проти чого відповідач у своїй заяві не заперечив. Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.03.2009 року шлюб між сторонами розірвано. Домовленості про утримання спільного сина сторони не досягли, він проживає спільно з позивачкою, окремо від відповідача, що підтверджується довідкою про склад сімї від 15.09.2016 року. З копії трудової книжки відповідача слідує, що він ніде не працює. Однак вказана обставина не є тією поважною причиною, що унеможливлює надання ним матеріальної допомоги своїй дитині. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Відповідач є здоровою молодою особою 39 року; офіційно не працює; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає участі в вихованні неповнолітнього сина, не створює необхідні умови для його розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. Обовязок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги та погодився з вказаним в позові розміром аліментів; а також потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1 637 грн. для дітей віком від 6 до 18 років) суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved