Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON], треті особи [PERSON], Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про перерозподіл спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка просила суд визнати недійсним розподіл спадщини між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] як законним представником малолітньої дитини [PERSON], закріплений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року, без урахування інтересів спадкоємця [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на 1/12 частину домоволодіння № 76 по вулиці Кузбаській у м. Дніпропетровську, яка належала йому в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 27 листопада 2005 року. У судовому засіданні позивачка позов підтримала, на його задоволенні наполягала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачі в судові засідання у справі не зявлялися, про час і місце їх проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник Шостої держнотконтори у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] як законного представника малолітньої дитини [PERSON], треті особи КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора «Про визнання права власності на спадкове майно та визнання частково недійсним заповіту» у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року апеляційну скаргу позивачки [PERSON] на вище вказане рішення задоволено частково, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2012 року скасовано. У розгляді вище зазначеної справи позивачка участі не приймала і стороною не виступала. Про існування рішень судів різних рівнів позивачці стало відомо від її рідного дядька [PERSON]. На момент розгляду справи позивачка була вагітною та мала скрутне матеріальне становище для залучення адвокату чи будь-якого фахівця в галузі права. Згідно ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частина друга і третя ст. 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. На підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих № 1477 від 25 червня 1956 року про відвід земельної ділянки по договору від 13 вересня 1956 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих дідусеві позивачки [PERSON] була надана в безстрокове користування земельна ділянка площею 465 кв.м для будівництва індивідуального жилого будинку на право особистої власності. На відведеній земельній ділянці [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] в період шлюбу побудували житловий будинок А-1 загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 51,6 кв.м, який складається з: веранди 1-1, коридору 1-2, житлових кімнат 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, комори 1-7, кухні 1-9, а також літню кухню Б; сарай В; вбиральню Г; огорожу № 1, 2; хвіртку № 3; водоколонку № 4; мостіння І. Після закінчення будівництва дідусь з бабусею позивачки зареєструвались в збудованому домоволодінні і стали проживати в ньому. Разом подружжям в будинку проживали і були зареєстровані їхні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON] (відповідачка по справі [PERSON]), [INFO] та [PERSON](батько позивачки), [INFO] Право власності на домоволодіння № 76 по вул. Кузбаській у м. Дніпропетровську було зареєстровано за дідусем позивачки [PERSON] на підставі вищевказаного договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК 14.09.1956 року за реєстром № 1-14719, та Дніпропетровським МБТІ видано реєстраційне посвідчення від 03.02.1986 р., яке було занесене в реєстрову книгу № 454 за реєстровим № 90. 27 листопада 2005 року померла бабуся позивачки [PERSON]. Відповідачка [PERSON], яка на той час вже не проживала і не була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, в 6-ти місячний термін подала заяву до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON]. Але на час відкриття спадщини в будинку постійно проживали і були зареєстровані чоловік померлої [PERSON] та її син і батько позивачки [PERSON], які згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Тобто, на момент смерті бабусі позивачки було визначено коло спадкоємців, яке складалось із трьох чоловік: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яким належало по 1/6 частки у домоволодінні № 76 по вул. Кузбаській. 07 серпня 2008 року помер батько позивачки [PERSON]. Позивачка своєчасно звернулась до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини відповідно до вимог закону та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.09.2009 р. на 1/2 частки майна [PERSON]. Іншу половину майна прийняв її дідусь, який проживав разом із померлим на день відкриття спадщини. Зокрема, позивачці належить 1/2 частка транспортних засобів загальною вартістю 9002,50 грн. та акцій простих іменних загальною номінальною вартістю 415,75 грн. Документами на домоволодіння № 76 по вул. Кузбаській за життя дідуся позивачка не займалась. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Однак, ці факти залишились поза межами розгляду попередньої цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] як законного представника малолітньої дитини [PERSON], треті особи КП «ДМБТІ», Шоста ДДНК про визнання права власності на спадкове майно та визнання частково недійсним заповіту. 26 січня 2011 року помер мій дідусь позивачки [PERSON]. Після смерті свого батька відповідачка [PERSON] в 6-ти місячний термін подала заяву до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який мав право власності на 3/4 (1/2+1/6+1/12=3/4) частин спадкового домоволодіння. Однак за свого життя дідусь позивачка склав заповіт від 17 жовтня 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 3776. Цим заповітом він заповідав усе належне йому майно [PERSON], [INFO], батьком якого є [PERSON]. Дядько позивачки [PERSON] відмовився від свого права на обовязкову частку у спадщині, про що подав заяву до нотаріальної контори від 14 березня 2011 року за № 382. Таким чином, на момент смерті дідуся позивачки частки у спірному домоволодінні по вул. Кузбаській, 76 поділялись так: [PERSON] належали ? частки домоволодіння; [PERSON] - 1/6 частка; [PERSON] 1/12 частка. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до цивільних норм права спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved