Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, у подальшому уточнивши вимоги, просив суд встановити факт того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - є однією і тією ж особою, встановити факт того, що позивач є сином [PERSON]; визнати право власності позивача на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], а саме на 1/4 частину квартири [ADDRESS]; визнати договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І. П. за реєстровим № 2437, недійсним з моменту його вчинення (укладення); скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON]; витребувати на користь позивача з володіння відповідача [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] та вселити позивача до цієї квартири (т. ІІ а. с. 105-113). В обґрунтування свого позову [PERSON] вказано, що після смерті його батька [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входила квартира [ADDRESS], у доступі до якої дружиною померлого [PERSON] йому відмовлено, правовстановлюючі документи не надано нотаріусу для оформлення частки у спадщині, а у подальшому була відчужена [PERSON], з метою позбавлення позивача належної йому по закону частини спадщини, яка залишилася після смерті його батька. Набуття права власності на спадкове майно також утруднено зміною прізвища позивача та різним написанням прізвища та по батькові у документах померлого [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, проте судові повістки повернулися до відправника, за закінченням встановленого строку зберігання на поштовому відділенні, будучи не врученими адресатам (т. ІІІ а. с. 1, 2). Відповідач [PERSON] у письмових поясненнях позов не визнала, просила розглянути справу без її участі, посилаючись на незадовільний стан свого здоров'я, та відмовити у задоволенні позову (т. І. а. с. 214). Від представника відповідачів надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні за межами міста Києва (т. ІІ а. с. 246). Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання від 13.03.2017, суд ухвалив почати розгляд справи за відсутності представників відповідачів, оскільки суд вбачає зловживання стороною своїми процесуальними правами (т. ІІ а. с. 235). Від третьої особи - Служби у справах дітей Печерського району м. Києва подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутність їхнього представника (т. ІІ а. с. 244). Третя особа у справі [PERSON] повідомлявся належним чином про призначене судове засідання, проте судова повістка повернулася без вручення адресату, за закінченням встановленого строку зберігання (т. ІІІ а. с. 3). Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києва представника у судове засідання не направило, повідомлялося належним чином про судове засідання, заяви або клопотання про розгляд без участі їхнього представника не було направлено суду. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та його представника, допитавши свідків, у тому числі позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [INFO] у м. Києві помер [PERSON] (спадкодавець), що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 30.09.2014 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 00014516589 від 30.09.2014 (т. І а. с. 20, 21). До кінця життя спадкодавець [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS], де був зареєстрований з 02.09.2003 до дня смерті, згідно з довідкою Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Печерськжитло» від 05.11.2014 № 1680 (т. І а. с. 22). Як встановлено частинами 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як передбачено частиною 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з частинами 2, 3 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Встановлено, що спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив, відповідно, у день відкриття спадщини право на спадкування виникло в осіб першої черги спадкоємців за законом. Як встановлено статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, право на спадкування спадщини спадкодавця [PERSON] отримали двоє спадкоємців: син народжений у шлюбі спадкодавця [PERSON] із [PERSON] - позивач [PERSON] та друга дружина спадкодавця [PERSON] Відповідно до частини 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, частки у спадщині спадкодавця [PERSON], як позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON], є рівними. Як встановлено частиною 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач [PERSON] у встановленому законодавством порядку та строки, подав нотаріусу Шостої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, відповідно, конторою була заведена спадкова справа № 56730057 (678/2014) (т. І а. с. 29). За статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 31.03.1997, тобто під час перебування у шлюбі спадкодавця [PERSON] та відповідача [PERSON], остання, за згодою чоловіка, придбала квартиру [ADDRESS], за відповідним договором купівлі-продажу, посвідченим Шостою Київською державною нотаріальною конторою (запис № 7у-483). За життя спадкодавцю [PERSON] належала його частка у спільному сумісному майні від шлюбу із дружиною - відповідачем [PERSON] Відповідно до ст. 60, ч.ч. 1, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Таким чином, на момент відкриття спадщини, спадкодавцю [PERSON] належала половина квартири [ADDRESS], як його частка у праві спільної сумісної власності, котра увійшла до складу його спадщини. Враховуючи те, що у спадкодавця [PERSON], який не складав заповіт, наявні два спадкоємця за законом - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] - то позивач має право на спадкування 1/4 частини квартири [ADDRESS]. За приписами частин 1, 2 ст. 1296, ч. 1 ст. 1298 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Як встановлено положеннями частини 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач [PERSON], в установленому законом порядку, звернувся до Шостої київської державної нотаріальної контори, з метою прийняття спадщини від батька шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, у видачі таких свідоцтв йому було відмовлено з посиланням на те, що у тому числі у безспірному порядку неможливо встановити факт родинних відносин між ним та померлим [PERSON] (т. І а. с. 38). За правилом пункту 1 ч. 1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Згідно із записом акта про народження № 1342 від 14.07.1962, у графах «Відомості про дитину», «Час народження» та «Місце народження» зазначено «[PERSON]», «[INFO]», «місто Львів»; у графі «Відомості про батьків» зазначено батька - «[PERSON]», мати - «[PERSON]» (т. І а. с. 152, 153). Вказані відомості збігаються із відомостями у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00015441915 від 04.06.2015 (т. І а. с. 154). 11.05.1978 позивач [PERSON] змінив своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00015441915 від 04.06.2015 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень № 00014359228 від 23.08.2014 (т. І а. с. 27, 154). У зв'язку із зміною прізвища, позивач [PERSON] отримав нове свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.05.1979, в якому в графі «Батьки» зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (т. І а. с. 28). Однак російське по-батькові «[PERSON]» перекладається на українську мову як «[PERSON]», тому в свідоцтві про смерть спадкодавця було зазначене по-батькові «[PERSON]», а прізвище - «[PERSON]». Відповідно до Експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 12.01.2016 № 056/07-а, складеного експертом кандидатом філологічних наук Андрієнко Л. О., з урахуванням зазначеного прізвища «[PERSON]», «[PERSON]» та «[PERSON]», попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, є ідентичними, так само, як і записи форм по батькові «[PERSON]» та «[PERSON]» є ідентичними. (т. І а. с. 193-194). Таким чином, експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 12.01.2016 № 056/07-а, підтверджено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою. І відповідно, судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] Окремо судом встановлено, що факт того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, а позивач перебував у родинному зв'язку з ним - є його сином, - відповідачами не оспорюється. Допитаний як свідок, на підставі ст. 184 ЦПК України, позивач [PERSON] вказав, що вимушений був змінити своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» для вступу до московського літературного інституту, оскільки до абітурієнтів-євреїв за національністю ставилися з упередженням та не допускали до вступу. Народився у Львові, шкільну освіту отримав у Києві. Постійно проживає у Москві, працює викладачем. Завжди підтримував добрі родинні відносини з батьком [PERSON] та допомагав йому, особливо під час його хвороби (2010-2012 роки), у тому числі доглядаючи його, привозячи ліки та надаючи грошові кошти. З другою дружиною батька знайомий протягом 35 років. Батько казав позивачу, що уся інтелектуальна спадщина після смерті належатиме йому - єдиному його сину та його онуці [PERSON]. В той час, коли батько через онкологічне захворювання став зовсім погано себе почувати, позивач приїхав до Києва та допомагав відповідачу [PERSON] піклуватися про нього. Під час життя померлий [PERSON] просив свою дружину [PERSON] добре ставитися до його сина - [PERSON] та онуки. Помер [PERSON], коли [PERSON] перебував у Москві. Позивач займався організацією похорону та поминування, рахунки були сплачені ним завчасно ще до смерті батька. Відповідач [PERSON] документи та рукописи батька позивачу не віддала, до квартири [ADDRESS] не допустила, заявила, що на поминальний обід може прийти тільки він, а дружину та дочку позивача, друзів батька не запросила. Зміна ставлення дружини батька до нього є незрозумілою для позивача. У листопаді 2014 року позивач звернувся до нотаріуса, проте отримати належну йому спадщину він не зміг, оскільки вдова батька документи нотаріусу не надала, а спірною квартирою розпорядилася, продавши її. В останні роки життя батько охрестився у православну віру, відповідач [PERSON], яка є подругою [PERSON], приводила до нього священнослужителів. Свідок [PERSON] (мати позивача, перша дружина [PERSON].), будучи допитаною як свідок, показала, що з померлим [PERSON] перебувала у шлюбі, у якому народився син [PERSON] - позивач [PERSON] Протягом життя її колишній чоловік завжди спілкувалися з сином, останній приїжджав до батька, піклувався, привозив з Москви рідкісні ліки, проводив з ним відпустки. З відповідачем [PERSON] свідок знайома, спілкування підтримували, востаннє з нею бачилися на похоронах [PERSON], з яким підтримувала хороші стосунки. У судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON] показав, що знайомий з сім'єю з середини 80-х років, допомагав по господарству, теми поділу майна між ними не було. [PERSON] писав на тему шахів, а син - [PERSON] опублікував праці батька у Москві. Позивач приїжджав до батька, привозив ліки, коли він хворів. У своїх письмових поясненнях по суті позову відповідач [PERSON] вказала, що квартира [ADDRESS], у якій вона та її чоловік [PERSON] проживали, була придбана нею за власні кошти; догляд та оплата лікування [PERSON] нею здійснювалося самостійно, так само як і організація поховання та пов'язаних з цим звичаєвих дій. Також відповідач [PERSON] зазначила, що декілька разів під час хвороби чоловіка приїжджав його син від першого шлюбу [PERSON], про що вона дізналася із слів свого чоловіка, однак грошових коштів або іншої допомоги він не надавав. Після поховання [PERSON] до неї неодноразово телефонувала особа, яка представлялася [PERSON] і вимагала переоформити частину квартири на нього. Відповідач [PERSON] у своїх письмових поясненнях зазначила, що продала спірну квартиру [ADDRESS] у зв'язку із необхідністю повернення боргу, наявністю грошових зобов'язань перед своїми друзями та знайомими, які були позичені на лікування чоловіка [PERSON], а у подальшому її самої (т. І а. с. 213-214, т. ІІ а. с. 15-16). Вказані доводи відповідач [PERSON] не підтвердила жодними доказами, окрім того вони спростовані належними та допустимими доказами, наданими суду стороною позивача, документами поданими на судові запити та показами допитаних свідків. На вимогу суду з'явитися особисто для дачі пояснень письмово вказала, що не може прибути, оскільки протягом останніх місяців перебуває на стаціонарному лікуванні у ДУ «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. Академіка Стражеска», на підтвердження чого не було надано медичних довідок. На запит суду В. о. директором Державної установи «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М. Д. Стражеска» Національної академії медичних наук України» Корнацьким В. М. надано відповідь, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні лише з 24.05.2016 по 08.06.2016 (т. ІІ а. с. 99). У жодне із призначених судових засідань відповідач [PERSON] не з'явилася для дачі пояснень. Як вбачається з постанови державного нотаріуса, відповідач [PERSON] відмовилась надавати державному нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно (на квартиру [ADDRESS]), а саме договір купівлі-продажу квартири від 31.03.1997, посвідчений Шостою Київською державною нотаріальною конторою, запис № 7у-483, у зв'язку з чим державний нотаріус позбавлений можливості видати позивачу [PERSON] відповідне свідоцтво (т. І а. с. 102). З матеріалів спадкової справи встановлено, що відповідач [PERSON] подала до нотаріуса відповідну заяву про прийняття спадщини, але відмовилась надавати державному нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно (на квартиру [ADDRESS]) незважаючи на неодноразові запити державного нотаріуса з цього приводу (т. І а. с. 115). За умовами договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1997, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Шепелюк О. Г., запис № 7у-483, який був укладений між [PERSON], як продавцем, та відповідачем [PERSON], як покупцем, продавець [PERSON] продала, а покупець відповідач [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Виходячи з норм Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 № 2006-VII, який був чинним станом на день посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1997, а саме ч. 1 ст. 22, ч. 2 ст. 23, ч.ч. 1, 2 ст. 24 вказаного Кодексу: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю), при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі (ч. 2 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю). Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю). Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші (ч. 2 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю). Таким чином, виходячи із вищевказаних норм, зокрема ч. 2 ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, при посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1997, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Шепелюк О. Г. була зобов'язана отримати письмову згоду другого з подружжя лише збоку продавця [PERSON], а з боку покупця відповідача [PERSON] - ні, оскільки вважається, що відповідач [PERSON] діяла за згодою другого з подружжя, тобто за згодою спадкодавця [PERSON] Таким чином, відповідач [PERSON], купуючи квартиру [ADDRESS], діяла за згодою свого чоловіка спадкодавця [PERSON] та вказана квартира є їхнім спільним сумісним майном. 29.09.2015 відповідач [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] - третій особі у справі за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І. П. за реєстровим № 2437 (т. ІІ а. с. 80-83). 01.10.2015 [PERSON] подарував спірну квартиру відповідачу [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири від 01.10.2015, також посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доценко І. П. за реєстровим № 2453 (т. ІІ а. с. 69-71). Відповідно до відомостей довідки Форми № 3 від 02.07.2016 № 6160 Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими обліковуються з 02.02.2016: відповідач [PERSON] як власник, неповнолітній син [PERSON] ([INFO]), та відповідач [PERSON], яка мешкає у вказаній квартирі з 29.07.1997 (т. І а. с. 38). Отже, [PERSON], купивши спірну квартиру у відповідача [PERSON], вже через день подарував її відповідачу [PERSON], тобто було змінено декілька власників під час судового спору щодо цієї квартири, і останнім набувачем стала - відповідач [PERSON] Конституцією України у статті 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з роз'ясненнями пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. Відповідно до положень частин 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Це підтверджується також вимогами чинної судової практики, а саме ч. 1 п. 2, ч. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з частиною 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Положеннями статті 330 ЦК розмежовуються випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильнім визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справа № 6-95цс13, постанова від 18.09.2013), права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма частини 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частини 1 ст. 388 ЦК України. Як встановлено ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ніш. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України. За приписами частини 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Враховуючи те, що суд визнає право позивача на 1/4 частину квартири [ADDRESS], як на спадкове майно у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд належною йому часткою власності у спірній квартирі, у тому числі, має право проживати у ній. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з підпунктом 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги позову про скасування державної реєстрації, оскільки судове рішення про задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, є належною правовою підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а відповідно - скасування попередньої реєстрації. Окрім того, оскільки до участі у справі належного відповідача - реєстраційну службу - не залучено, тому вимога про скасування державної реєстрації до відповідачів (фізичних осіб) суперечить нормам закону. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, оскільки судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], яка була спільною власністю подружжя відповідача [PERSON] та [PERSON], 1/2 частка якої належала до спадщини, котра залишилася після смерті останнього, була незаконно відчужена третій особі у справі [PERSON] та у подальшому подарована відповідачу [PERSON], яка зареєструвалася у цій квартирі разом з своїм неповнолітнім сином, чим порушено майнові права та створено перешкоди для спадкоємця [PERSON] - його сина [PERSON] на прийняття у спадщину 1/4 частки квартири [ADDRESS] та у подальшій реалізації свого права власності. На підставі статті 88 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачена та документально підтверджена сума судового збору у рівних частках. На підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі,

Outcome: partial