Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними, посилаючись на те, що 04 вересня 2009 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») та [PERSON] було укладено кредитний договір №462/1-09, в забезпечення виконання зобов`язань якого між банком та нею, [PERSON] , було укладено договір поруки №04-09-09/0 від 04 вересня 2009 року. Крім того, в забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між нею та ПАТ АБ «Порто-Франко» було укладено договір застави майнових прав №1213/1-10-ИП від 27 жовтня 2020 року. В подальшому, а саме 27 жовтня 2020 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено кредитний договір №398/6-10, в забезпечення виконання зобов`язань якого між нею та банком було укладено договір поруки №27-10-2010 від 27 жовтня 2010 року. Вказувала, що 16 квітня 2019 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір №35 про відступлення прав вимоги за кредитним договором №398/6-10 від 27 жовтня 2020 року, договором поруки №27-10-2010 від 27 жовтня 2010 року, кредитним договором №462/1-09 від 04 вересня 2009 року та договором поруки №04-09-09/0 від 04 вересня 2009 року, а також було укладено договір №35/1 від 16 квітня 2019 року про відступлення прав вимоги за договором застави майнових прав №1213/1-10-ИП від 27 жовтня 2020 року. Вважає, що вказані договори про відступлення прав вимоги ід 16 квітня 2019 року є недійсними та незаконними в зв`язку з тим, що відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме банк або інша фінансова установа. Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд визнати недійсним договір №35 про відступлення прав вимоги від 16 квітня 2019 року, укладений між ПАТ АБ «Порто-Франко», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Андронов О.Б., та [PERSON] , та визнати недійсним договір №35/1 про відступлення прав вимоги за договором застави від 16 квітня 2019 року, укладений між ПАТ АБ «Порто-Франко», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Андронов О.Б., та [PERSON] . Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року у відкритті провадження по вищевказаній цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ АТ «Порто-Франко» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Андронова О.Б. було відмовлено (а.с. 47-48). Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року було відкрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними та призначено підготовче судове засідання (а.с. 50-51). Ухвалою суду від 29 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 187-188). Позивачка та її представник, яка діє на підставі ордеру від 25 березня 2020 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на розпорядження голови Малиновського районного суду м. Одеси «Про дотримання заходів, спрямованих на запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 20 жовтня 2020 року щодо введення тимчасових заходів на період з 21 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року (а.с. 30, 57, 58, 59, 60, 77, 80, 178, 181, 195, 197, 205, 206-207). Відповідач та його представник, який діє на підставі ордеру від 19 травня 2020 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Раніше відповідач надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначав, що 19 квітня 2019 року між ним та ПАТ АБ «Порто-Франко», за результатами відкритих електронних торгів, оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-02-25-000054-b від 19 березня 2019 року, було укладено договір відступлення прав вимоги №35 з додатком №1 та договір відступлення прав вимоги №35/1 за договорами застави, відповідно до яких до нього, як до нового кредитора та нового заставодержателя, перейшли права вимог до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів банку, у тому числі за кредитним договором №462/1-09 від 04 вересня 2009 року із забезпеченням та за кредитним договором №398/6-10 від 27 жовтня 2010 року із забезпеченням. Зазначав, що позивачка ні особисто, ні через свого представника не брала участь у жодному етапі відкритих електронних торгів продажу прав вимоги, у зв`язку з чим він вважає, що вона взагалі не мала бажання придбати лот №F01GL41875. Крім того, вказував, що згідно діючого законодавства банк може здійснювати продаж активів безпосередньо як юридичній, так і фізичній особам, у зв`язку з чим вважає вимоги позивачки необґрунтованими та безпідставними. Посилаючись на викладені обставини, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 61-62, 81, 86-92, 175, 176, 177, 179, 181, 190, 198, 204, 208). Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) на всій території України запроваджено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи вказану Постанову Кабінету Міністрів України, листом Ради суддів України №186/20 від 16 березня 2020 року судам було рекомендовано встановити особливий режим роботи судів України, зокрема, зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня. Зокрема, судам було рекомендовано не відкладати всі судові засідання, а зменшити їх кількість протягом робочого дня та по можливості здійснювати судовий розгляд без участі сторін. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд вважає, що саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів. Суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням у країні карантину, діє в межах чинного законодавства, керується процесуальними нормами щодо строків розгляду справи, а позивач та/або його представник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, проте не скористався своїм правом, у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначив причин, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2020 року по справі №922/2575/19. Враховуючи викладене, а також можливість позивачки та її представника взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд визнає причини їх неявки в судове засідання неповажними. Отже, в зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання без поважних причин, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2009 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено строковий кредитний договір №462/1-09 з додатковими угодами до нього, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 20000,00 доларів США, зі сплатою 20% річних (а.с. 146-148, 149-156) . В забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, 04 вересня 2009 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір поруки №04-09-09/0 від 04 вересня 2009 року з додатковими угодами до нього, а також договір застави майнових прав №1213/1-10-ИП від 27 жовтня 2010 року з додатковими угодами до нього (а.с. 157-157, 159-162, 163-164, 165-166). 27 жовтня 2020 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено кредитний договір №398/6-10 з додатковими угодами до нього, згідно умов якого останній отримав кредит на поточні потреби в сумі 215000,00 грн., зі сплатою 27% річних (а.с. 127-129, 131, 132, 133). В забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, 27 жовтня 2010 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір поруки №27-10-2010 від 27 жовтня 2010 року та додаткову угоду до нього від 20 грудня 2010 року (а.с. 139-140, 141). Судом встановлено, що 19 квітня 2019 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] , за результатами відкритих електронних торгів, оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-02-25-000054-b від 19 березня 2020 року, було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №35 з додатком №1, відповідно до умов якого банк відступив, а [PERSON] набув права вимоги до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів банку, зазначених у додатку №1 до цього договору, у тому числі за кредитним договором №462/1-09 від 04 вересня 2009 року, за договором поруки №04-09-09/0 від 04 вересня 2009 року та за договором застави майнових прав №1213/1-10-ИП від 27 жовтня 2010 року (а.с. 9-13, 93-94, 95-100, 109-126). Крім того, 19 квітня 2019 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] , за результатами відкритих електронних торгів, оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-02-25-000054-b від 19 березня 2020 року, та на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №35 від 19 квітня 2019 року, було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами застави №35/1 з додатком №1, відповідно до умов якого банк відступив, а [PERSON] набув права вимоги до заставодавців, зазначених у додатку №1 до цього договору, у тому числі за договором застави майнових прав №1213/1-10-ИП від 27 жовтня 2010 року (а.с. 5-8, 93-94, 101-104, 105-108,109-126). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, [PERSON] набув право вимоги за вказаними вище договорами. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачкою не зазначено жодної підстави, за якою суд може дійти висновку та вважати недійсним договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №35 від 16 квітня 2019 року та договір відступлення прав вимоги за договорами застави №35/1 від 16 квітня 2019 року недійсними. Суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, виходячи з наступного. Встановлено, що у даному випадку має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). У спірних правовідносинах відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. Частиною 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Судом встановлено, що укладання між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] договору відступлення (купівлі-продажу) майнових прав №35 від 19 квітня 2019 року та договору відступлення прав вимоги за договорами застави №35/1 від 19 квітня 2019 рокуна підставі результатів проведення електронних торгів від 19 березня 2019 року щодо реалізації майнових активів банку в процесі його ліквідації відбулося у відповідності до приписів розділу VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24 березня 2016 року, яким передбачено, що продаж активів (майна) банку може здійснюватися безпосередньо як юридичній, так і фізичній особам. Зазначений електронний аукціон відбувся в межах процедури ліквідації ПАТ АБ «Порто-Франко», яка була розпочата на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 січня 2015 року №19 «Про початок процедури ліквідації та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко». За результатами відкритих електронних торгів, оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-02-25-000054-b від 19 березня 2019 року, переможцем торгів став [PERSON] . При цьому, суд зауважує, що іншого порядку реалізації активів банку в стадії ліквідації, ніж продаж його активів юридичним та фізичним особам, чинним законодавством не передбачено. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2020 року (справа №638/22396/14-ц) зазначила, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. У цих правовідносинах необхідно розрізняти право набувача за договором відступлення прав вимоги вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі на момент укладення цього договору, з його правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором без відповідного статусу фінансової установи. Отже, для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Суд вважає, що ПАТ АБ «Порто-Франко», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Андронов О.Б., та [PERSON] ,під час укладення договорів відступлення прав вимоги від 16 квітня 2019 року дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, а доводи позивачки про визнання вказаних правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не є правильно обраним способом захисту своїх прав. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач у договорах про відступлення прав вимоги від 16 квітня 2019 року не є стороною цих правочинів. У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9 роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договорів про відступлення прав вимоги від 16 квітня 2019 року недійсними, є необґрунтованими і безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір по справі складає 840,80 грн., який не сплачений позивачкою при зверненні до суду, оскільки вона є інвалідом другої групи та звільнена від його сплати на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 41). Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати суд покладає на рахунок державу.

Outcome: dismissed