Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У березні 2019 року адвокат Михайленко О.В. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004 належить вищевказана квартира, в якій зареєстрована відповідач у справі, яка є донькою позивача та вже п`ятий рік в квартирі не проживає і в утриманні житла участі не приймає. Звернення до суду з даним позовом пов`язане з тим, що позивачу важко матеріально сплачувати комунальні платежі, оскільки в ній зареєстрована відповідач та з цих підстав вона не має можливості оформити субсидію. Ухвалою суду від 06.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 20.11.2019 09:50 годину, сторони повторно не з`явились. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач причини неявки суду не повідомила та відзиву не подала. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В., та зареєстрованого в МБТІ 12.01.2005 за № 18352, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Право власності позивача на вказану квартиру також підтверджується сформованими на запит суду відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.05.2019. Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 11.03.2019 в квартирі [ADDRESS] окрім позивача зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та відповідач по справі [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується відомостями, наданими на запит суду Департаментом з надання адміністративних послуг від 15.04.2019. Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 12.03.2019, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 01.06.2014. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, через реєстрацію відповідача, яка за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на користування цим житлом, позбавлена можливості оформити субсидію, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved