Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останньої на свою користь суму заборгованості та штрафні санкції в розмірі 30 366.82 грн. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 02.02.2017 року між нею та [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , належної їй на праві власності строком оренди з 02.02.2017 року по 02.02.2018 року та з орендною платою в розмірі 2220,00 (під час опалювального сезону)/2500,00 (під час неопалювального сезону) грн. щомісячно з моменту укладення договору. На виконання умов договору оренди вона передала відповідачу вказане житлове приміщення для проживання його, дружини та трьох дітей, а також [PERSON] [PERSON] сплатила їй 2 200,00 грн. за лютий 2017 року, а через тиждень - 2 200,00 грн. за останній місяць проживання. У подальшому, [PERSON] сплату припинила, знаходячи весь час якісь причини, а 11.09.2017 року написала розписку про те, що зобов`язується погасити борг, котрий на той час вже складав 15 000,00 грн., в строк до 27.09.2017 року. Разом з тим, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором оренди не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 30 366,82 грн., яка складається з: несплаченої орендної плати в розмірі 15 000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 005,98 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1 157,67 грн., а також пеня у розмірі 12 360,84 грн. За вказаних обставин, вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 27.04.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 25.06.2020 року (а.с. 24). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Позивач подав до заяву те, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається що, 02.02.2017 року між [PERSON] (орендодавцем) та [PERSON] (орендарем) укладено договір (найма) оренди житла, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду квартиру для проживання на умовах, що визначені договором (а.с. 13). Згідно п. 1.3. договору кімната, яка стала об`єктом оренди, розташована за адресою: [ADDRESS] площею 62,2 м 2. Відповідно до п. 1.4. договору орендодавець передає, а орендар наймає кімнату 02.02.2017 року. Згідно п. 3.2 розділу 36 договору орендар зобов`язаний виплачувати орендну плату у розмірі та в строк, визначні п. 4 даного договору. Згідно п. 4 договору орендар виплачує орендодавцю 2 200/2 500 з моменту укладення даного договору. Відповідно до п. 38.8 договору розділу 3 договору орендар зобов`язаний проживати в кімнаті з дружиною та трьома дітьми. Строк дії договору з 02.02.2017 року по 02.02.2018 року (п. п. 5.1 договору). З наявної в матеріалах справи копії договору вбачається, що він підписаний сторонами [PERSON] та [PERSON] , та містить допис рукою. Після підпису сторін містить запис, здійснений вручну, про те, що з орендарем проживає [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Голосіївським РУГУ МВС України в м. Києві 12.04.2008 року, номер телефону та адреса: [ADDRESS] , код [NUMBER] . 11.09.2017 року [PERSON] написано розписку про те, що вона зобов`язується виплатити борг за проживання у розмірі 15 000,00 грн. до 25.09.2017 року [PERSON] Проживає в її квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що Білгород-Дністровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області за заявою потерпілої [PERSON] від 07.11.2017 року було порушено кримінальне провадження № 12017160240003775 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння майном [PERSON] невстановленими особами шляхом зловживання довірою, чим завдано збиток на загальну суму 27 366,00 грн. (а.с. 14-16). 06.11.2017 року допитано потерпілу [PERSON] (а.с. 17-19). Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на засади диспозитивності регулювання цивільно-правових відносин та завдання цивільного судочинства, надаючи оцінку правомірності позовних вимог суд має перевірити на відповідність закону обраний позивачем спосіб захисту прав. В контексті положень ст. 16 ЦК України обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений договором або законом. Втім свобода регулювання цивільних правовідносин обумовлює і можливість застосування судом іншого обраного позивачем способу захисту прав, але за умови що такий спосіб відповідає критерію ефективності та не суперечить закону (ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 5 ЦПК України). В цьому аспекті слід звернути увагу, що спосіб захисту фактично визначається механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Метою застосування способу захисту права є усунення перешкод у здійсненні права (невизнаного, оспореного чи порушеного). Досягненням цієї мети спосіб захисту права вичерпує себе. Відповідно до положень ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Згідно положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно положень ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Положеннями ч. 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до положень ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до положень ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ч. 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить, що істотними умовами договору найму є погодження сторонами предмету договору (об`єкту, який передається в найм), строку його дії та розміру плати. За таких обставин передумовою визнання судом дійсності умов укладеного договору найму є встановлення обставин, які свідчать що сторони досягли згоди по тих умовах, про які заявлено в позовній вимозі. Звернувшись до суду, позивач вказала, що станом на дату звернення до суду з позовом відповідач не повернула кошти, зустрічі з позивачем уникає. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). З аналізу встановлених судом спірних правовідносин, вбачається, що будь-яких обставин, які б свідчили про наявність узгодження сторонами розміру плати за користування відповідачем нежитловим приміщенням, як на період до написання відповідачем розписки, так і на будь-який інший період часу, судом не встановлено. Крім того, в силу принципу змагальності цивільного судочинства саме позивач зобов`язана була надати належні і достатні докази на підтвердження обставин, які свідчать, що між сторонами був укладений договір найму на вказаних у позові умовах, з обумовленням терміну його дії та погодженням всіх суттєвих умов такого правочину. У свою чергу відсутність таких доказів свідчить про відсутність узгодження сторонами таких умов, зокрема щодо платного характеру такого найму та розміру плати, що унеможливлює задоволення позову про стягнення боргу за оренду приміщення в сумі 15 000,00 грн. Отже, на думку суду, позивач не довів у розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України укладення між сторонами в належній письмовій формі договору оренди, а відповідно і відсутні підстави для стягнення суми, зазначеної в розписці, як орендної плати за не виконання умов договору. Як наслідок, суд не знаходить підстав і для задоволення позову в частині похідних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed