Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 58143,32 гривень та моральної шкоди в розмірі 7000,0 гривень. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 20 липня 1979 року він знаходився з відповідачем у трудових правовідносинах. 04 лютого 2014 року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. В порушення норм ст.116 КЗпП України відповідач розрахунок з ним у день звільнення та на наступний день не зробив, відмовившись виплатити таку заборгованість у звязку з відсутністю коштів. Він був вимушений звернутися до суду і заочним рішенням від 18.12.2014 року була стягнута заборгованість по заробітній платі на загальну суму 25579,88 гривень. У зв'язку з тим, що гроші йому до сіх пір не перераховані, він просить стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення- 04.02.2014р. і до дня звернення до суду- 19.03.2015р., тобто за 284 робочі дні, в розмірі 58143,32 гривні. Крім того, невиплатою заробітної плати йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевному хвилюванні за його матеріальний стан, відсутністю коштів на утримання, необхідністю позичати гроші у сторонніх осіб, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Такими діями відповідача була принижена його честь та професійна гідність як працівника. Моральну шкоду він оцінив у 7000 гривень. Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції. Із заявою про розгляд справи в їх відсутність не зверталися. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши наявні докази по справі, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.07.1979 року знаходився з відповідачем у трудових правовідносинах. Наказом № 254/к від 04.02.2014р. позивач звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, організації, установи, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений законом термін виплатити неоспорювані суми. За період роботи у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі в розмірі 25579,88 гривень. У зв'язку з невиплатою заробітної плати позивач звернувся до Корабельного районного суду м.Миколаєва та заочним рішенням від 18.12.2014 року зазначена заборгованість була стягнута. Проте, як вбачається з відповіді Корабельного відділу ДВС ММУЮ № 10100 від 12.05.2015 року, станом на 12.05.2015 року на користь [PERSON] кошти не стягувалися. У відповідності до норм ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення, або наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для суду застосування відповідальності, передбаченою нормами ст. 117 КЗпП України. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата для зазначеного випадку обчислюється з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Оскільки відповідачем на вимогу суду не були представлені довідки щодо середнього заробітку звільненого працівника, суд виходить з тих даних, які надані та обчислені позивачем. Таким чином, з урахуванням заробітної плати за листопад 2013 та грудень 2013 року (останні два місяці перед звільненням позивач не працював), що передували місяцю звільнення, і кількості робочих днів за ці місяці середньоденний заробіток становить 204,73 гривень, який суд застосовує для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Отже, з урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем розрахунку протягом 284 робочих днів (з 04.02.2014р. до 19.03.2015 р.) сума середнього заробітку за цей час складає 204,73 грн. х 284 дн. = 58143,32 гривень. Зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача без врахування сум утримання податків та обовязкових зборів, нарахування та перерахування до бюджету яких є обов'язком роботодавця. Крім того, суд вважає частково обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування заподіяної порушенням його трудових прав на оплату праці моральної шкоди, що передбачено ст.237-1 КЗпП України. З урахуванням характеру страждань позивача, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, мотивів дій відповідача та обставин вчинення допущених порушень суд вважає, що достатньою грошовою компенсацією моральною шкоди є сума у розмірі 500 гривень. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, в сумі 581,43 гривень за позовні вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги про стягнення моральної шкоди, а всього 825,03 грн.

Outcome: partial