Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 липня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 400100037668004, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 350000 грн. з розрахунку 19,9 % річних, на строк з 31 липня 2012 року по 31 липня 2032 року. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку та обсязі, визначених даним Договором, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора у зазначених зобовязаннях. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним Договором кредиту іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки № 400100037668004/I від 31 липня 2012 року передав у іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS]. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Проте, [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, в звязку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 471880 грн. 46 коп., з яких: -сума заборгованості за кредитом 346815 грн. 21 коп., -сума заборгованості за відсотками 125065 грн. 25 коп. Про заборгованість [PERSON] повідомлявся Банком листом-вимогою про усунення порушень умов кредитного договору із застереженням, що у разі не виконання вказаних умов, ПАТ «Дельта Банк» залишає за собою право вимоги дострокового повернення кредитних коштів та звернення стягнення на заставне майно. На теперішній час зобовязання за вказаним кредитним договором [PERSON] належним чином не виконує, в звязку з чим позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на майно, а саме квартиру [ADDRESS] за АТ «Дельта Банк». Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте від неї надійшла заява в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявилася, проте від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Крім того, під час попереднього судового засідання вона заперечила щодо належного повідомлення [PERSON] про наявність заборгованості та вимоги її погасити з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження цього факту. Також вона зазначила, що позивач не надав оцінку іпотечного майна в порушення вимог Іпотечного договору і тому неможливо встановити співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, а також для визначення початкової ціни предмета іпотеки. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до положень ч.2, 3 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Матеріалами справи встановлено, що 31 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 400100037668004, згідно умов якого Банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 350000 грн. з розрахунку 19,9 % річних, на строк з 31 липня 2012 року по 31 липня 2032 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (арк.с.7-15).\~\~ Відповідно до п.п.1.4 Кредитного договору позичальник сплачує банку 19,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Відповідно до п.2.5 Кредитного договору погашення кредиту та нарахування процентів здійснюється позичальником щомісячно до 31 числа кожного місяця протягом строку дії Договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього Договору в сумі 5918 грн. Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (Ануїтентний платіж). Пунктом 1.3.1 Кредитного договору передбачається, що забезпечення виконання зобовязань за цим договором виступає іпотека обєкта нерухомості. 31 липня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 400100037668004/I (арк.с.16-21), згідно якого на забезпечення виконання основного зобовязання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 02 грудня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (арк.с.27-30), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «АстраБанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до вищезазначеного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору за № 400100037668004, укладеного 31 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON]. Пунктом 5.4 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет Іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобовязання повністю або частково. При настанні зазначених випадків, як передбачено п.5.2 Іпотечного договору, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, передбачених цим Договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає відліковуватись з моменту отримання вимоги (п.5.2 Іпотечного договору). З копії листа-вимоги від 19 серпня 2015 вбачається, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] повідомляє [PERSON] про невиконання останнім зобовязань за Кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року наявна заборгованість в загальному розмірі 471880 грн. 46 коп., а також вимагає розглянути цей лист-вимогу та сплатити прострочену заборгованість і звертає увагу на те, що в разі невиконання цієї вимоги АТ «Дельта Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. До цієї копії листа-вимоги позивач надав копію реєстру № 27.08.2015/01, в якому зазначено 52 адресати, зокрема [PERSON] (адреса: вул.Полтавська, 101/37, м.Павлоград, Дніпропетровської області) та копію фіскального чеку від 27 серпня 2015, в якому зазначено прізвище адресата «Дельта Банк» і адреса м. Київ. Жодного доказу на виконання п.5.2 Іпотечного договору про отримання відповідачем даного листа-вимоги в матеріалах справи не міститься. Крім того, [PERSON] також заперечується факт отримання листа-вимоги. Відповідно до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення\~\~основного\~\~зобов'язання\~\~та/або\~\~умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення\~\~про\~\~звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч.2 вказаної статті Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Таким чином, невиконання вимог ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Аналогічна норма міститься і у п.3.2.5 Кредитного договору, згідно якого у разі несплати Позичальником чергового платежу протягом одного календарного місяця, Кредитор має право дострокового повернення кредитних коштів та інших платежів. В цьому випадку Позичальник зобовязується протягом шістдесяти календарних днів з дня одержання відповідного повідомлення з вимогою від Банку повернути отриманий кредит та сплатити нараховані проценти. Із наданих позивачем копій документів не вбачається підтвердження отримання Відповідачем зазначеного листа-вимоги. Відповідно до пункту 5.7 Іпотечного договору за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених в Договорі способів звернення стягнення на предмет Іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. У застереженні, викладеному в п.п.5.7.1, задоволення вимог здійснюється шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.1,2 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання\~\~про звернення\~\~стягнення\~\~на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання\~\~на\~\~підставі\~\~договору. Позасудове врегулювання здійснюється\~\~згідно\~\~із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, і яка за змістом ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Також, сторони Іпотечного договору визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань може бути здійснено лише у порядку позасудового врегулювання. За вимогами ч.1 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до ЗУ «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями ч.1 ст.39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Позивачем не надано суду необхідної складової, передбаченої цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону. Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 359/3848/14-ц, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. На підставі викладеного суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначений останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в звязку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір, сплачений при предявленні позову, позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed