Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

У березні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] 20 мінімальних заробітних плат, що складає 64000 (тридцять дві тисячі гривень) 00 коп. та сплачений судовий збір посилаючись на ті підстави, що 12.01.2017 у магазині «[INFO]», де господарську діяльність здійснює ФОП [PERSON] зафіксовано факти розповсюдження товарів, на яких незаконно відтворено твори образотворчого мистецтва. Позивач вважає, що ці дії порушують його авторське право, тому і звернувся з вказаним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, позовні вимоги вважає безпідставними з підстав того, що позивачем не доведено факт продажу значка з малюнком саме його доверителем. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, до суду не надійшли пояснення чи заперечення на заявлені вимоги. Враховуючи, що представник відповідача належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, суд на підставі ст. 169 ЦПК України ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність представника відповідача. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.01.2017 у магазині «[INFO]» у [ADDRESS] зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження (реалізації, прдажу) твору (а.с. 46). Значок з малюнком, в якому відтворено твір образотворчого мистецтва, авторські права на який належить позивачу (а.с. 10, 15-22). Реалізація зазначеного товару підтверджується розрахунковим документом - товарним чеком від 12.01.2017 та відеозаписом (а.с. 11, 46). Зі штампу на товарному чеку вбачається, що продавцем товару є фізична особа - підприємець [PERSON], що підтверджується відповіддю на запит представника позивача, адресованого Київській міській державній адміністрації щодо того, хто саме здійснює господарську діяльність у встановленому магазині (а.с. 13). Відповідно до інформації, зазначеної в інформаційному талоні на тимчасову споруду, її власником є фізична особа-підприємець [PERSON], що підтверджується листом Департаменту містобудування та архітектури від 17.01.2017 вих. №055-706 (а.с. 12). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На спростування встановлених фактів та тверджень представника відповідача [PERSON], що стороння особа незаконо заволоділа даними його доверителя та виготовила печатку з його даними або, що печатку було вкрадено суду не доведено та не додано копії заяви відповідача щодо звернення до правоохоронніх органів про викрадення або втрату зазначеної печатки. А навпаки, ідентифікаційний номер [NUMBER] зазначений у печатці співпадає із ідентифікаційним номером [NUMBER] який зазначено у договорі про надання правової допомоги за №02ДПД/11/17. Згідно ч. 1 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦК України об'єктами авторського права є твори, а саме: 1) літературні та художні твори, … . А ч. 2 цієї ж статті визначено, що твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Вказані положення також закріплені у ст. 8 Закон України «Про авторське право і суміжні права». Згідно з ч. 1 ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Відповідно до ч. 1 ст. 445 ЦК України автор має право на плату за використання його твору, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншим законом. За змістом положень ч. 1 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та ч. 1 ст. 435 ЦК України первинним суб'єктом авторського права є автор твору, фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). У абзаці 1 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз'яснено, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об'єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. До майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і будь-який час за їх власним вибором (ст.ст. 440, 441 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідно до п. «а» ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені ст.ст. 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені ст.ст. 15, 39-41 цього Закону, з урахуванням передбачених ст.ст. 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. У абзаці 5 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що «виключне право - майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом». Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 441 ЦК України використанням твору є, зокрема його продаж. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: твори образотворчого мистецтва. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав та їх майнові права є порушенням авторського права. При порушенні будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право звертатися до суду за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав (ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав має право вимагати виплату компенсації замість відшкодування збитків або стягнення доходу. При вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визначаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені ст. 3 ЦК України, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат (пункт «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі (п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» №5 від 04.06.2010). Відповідно до абз. 2 п. 44 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 04.06.2010 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» особа, яка розповсюджує об'єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб'єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону N 3792-XII при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.ст. 614 та 1166 ЦК). У судовому засіданні представник довів наявність у позивача авторського права на твір [PERSON], яка на замовлення позивачасвоєю творчою працею створила твір у вигляді хлопчини, одягненого у національний одяг та з прапором України у руках, а також факт його порушення, оскільки позивач не надавав згоди на використання цього твору на сувенірному значку та його реалізацію (продаж). Разом з тим, сторона відповідача не довела дотримання ними авторських прав позивача. Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено, що відповідачі здійснювали продаж товарів із зображеннями творів образотворчого мистецтва, а саме малюнків, автором яких являється позивач, письмового договору про передачу прав на використання малюнків між сторонами укладено не було, суд вважає, що у відповідачів не було законного права на використання зображень цих творів. Враховуючи, що встановити розмір збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або розмір доходу, отриманого порушниками внаслідок порушення ними авторського права позивача, із зібраних судом доказів встановити не виявляється можливим, суд вважає за необхідне захистити права позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачів передбачену законом компенсацію у розмірі 10 мінімальних розмірів заробітних плат. Враховуючи, що мінімальний розмір заробітної плати, на момент проголошення рішення становить 3200 грн 00 коп., то на користь позивача підлягає до стягнення 32000 грн 00 коп. (3200 грн 00 коп. х 10). Крім того відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 320 грн 00 коп. (32000 грн 00 коп. х 100% : 64000 грн 00 коп. = 0,5% х 640 грн 00 коп). На підставі викладеного,

Outcome: partial