Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 01.12.2010 року по 05.02.2015 року позивачка працювала у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого 05.02.2015 року її було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за ч.1 ст. 40 КЗпП України. За період часу з серпня 2014 року по лютий 2015 року позивачці була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 16403,80 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день подання позову в сумі 1321,73 грн. Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. та просить стягнути з відповідача. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2014 року по 05.02.2015 року в сумі 16403,80 грн., середній заробіток за період з 06.02.2015 року по 17.03.2015 року в сумі 1321,73 грн., середній заробіток за час розгляду справи у суді та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Крім того, просила стягнути на її користь понесені нею судові витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 15.04.2015 року вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час розгляду справи у суді залишено без розгляду за заявою самої позивачки. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнала частково та вказала, що дійсно на момент звільнення позивачки підприємство мало перед нею заборгованість в сумі 16403,80 грн., яка досі не виплачена. Погодилась із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року по 17.03.2015 року в сумі 1321,73 грн. і не заперечувала цю обставину та не наполягала на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК України. При цьому заперечувала проти стягнення суми моральної шкоди, вказуючи про безпідставність. Просила частково задовольнити позов лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку в сумі 1321,73 грн., у задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. У зв'язку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивачка у період з 01.12.2010 року по 05.02.2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки. 05.02.2015 року позивачка була звільнена з підприємства у зв'язку зі скороченням штату працівників за ч.1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №726, виданої 01.04.2015 року ПрАТ «Азовелектросталь», у відповідача перед позивачкою утворилась заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2014 року по 05.02.2015 року в розмірі 16403,80 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Таким чином позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивачкою був наданий до суду власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року по 17.03.2015 року в розмірі 1321,73 грн. Згідно наданого позивачкою розрахунку, її середньоденна заробітна плата становить 47,20 грн., кількість робочих днів - 28. Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачкою розміром середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1321,73 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка у своєму позові наполягає на розмірі середнього заробітку за період з 06.02.2015 року по 17.03.2015 року в розмірі 1321,73 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 1321,73 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачці була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою надано акт прийому-передачі виконаних робіт та квитанцію, відповідно до якої вона сплатила 292,32 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме: консультація, проведення розрахунку середнього заробітку та складання запиту та складання позовної заяви. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивачки на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 281,50 грн. (сума задоволених позовних вимог 18025,53 грн., що складає 96,3% від заявлених позовних вимог, отже 96,3% від 292,32 грн. = 281,50 грн.) У зв'язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі мінімальних ставок в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial