Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якій просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року є власником квартири [ADDRESS] . 31 липня 2013 року з її дозволу у вказаній квартирі був зареєстрований її син [PERSON] Проте з листопада 2015 року фактично він проживає в РФ за адресою: [ADDRESS], а тому просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулась в суд з заявою про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Звернувся в суд з нотаріально засвідченою заяво про розгляд цивільної справи №227/4319/2018 про позбавлення його прав користування житлом у його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 19 вересня 2012 року купила у спільну сумісну власність подружжя квартиру [NUMBER], яка знаходиться в будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2012 року та витягом з державного реєстру правочинів. (а.с.8, 9) Згідно довідки про склад сім'ї №1554 від 05 липня 2018 року виконавчого комітету Білозерської міської ради, у квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с.11) Актом комісії від 31 серпня 2018 року підтверджено, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з листопада 2015 року [PERSON], [INFO]. (а.с.12) Судом також встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований по місцю перебування за адресою: [ADDRESS] на строк з 17 серпня 2017 року по 18 серпня 2020 року. Крім того відповідач [PERSON] перебуває на обліку фізичних осіб на податковому обліку РФ. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно д вимог ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не мешкає за в квартирі [ADDRESS], натомість своє місце проживання зареєстрував по місцю перебування за адресою: [ADDRESS], а тому суд вважає, що він втратили право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved