Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09 липня 1988 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], та повнолітню дитину - [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через різні характери, діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім'ю, що призвело до втрати почуття любові, припинення ведення спільного господарства, шлюбних стосунків та окремого проживання з 2012 року. Спору про поділ майна та місце проживання малолітньої дитини немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що подружні стосунки, спільне проживання та ведення господарства з відповідачем припинено з 2012 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданому через канцелярію суду заяві позов визнав повністю та клопотав про розгляд справи у його відсутності. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 липня 1988 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №503, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 6). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей - [PERSON], [INFO], яка вже є повнолітньою, та [PERSON], [INFO], який є малолітнім, що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.7, 8). Сімейне життя не склалося з причин відсутності спільних інтересів, різниці характерів та поглядів на подружнє життя, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 2012 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved