Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку 15 червня 2017 року уточнив та остаточно просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим [NUMBER] на підставі заяви [PERSON] за [PERSON], що до спадкування майна його жінки [PERSON], що померла [INFO] року, а також судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову вказав, що [INFO] року померла його бабуся [PERSON]. [INFO] року помер його дідусь - [PERSON], [INFO], місце проживання якого було: [ADDRESS], спадкоємцем якого він є за законом, так як ще при його житті [INFO] року помер його батько [PERSON]. Те що [PERSON] є його батьком підтверджується свідоцтвом про його народження. Факт того, що [PERSON] доводиться сином [PERSON] підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження № 00017100899 від 14 вересня 2016 року. Державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року за [PERSON] На момент подання даної заяви та видачі свідоцтва про право на спадщину діяв ЦК Української ССР всупереч вимог ст. 509 ЦК УССР та п. 109-110, 115. п. 5 п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на момент подання заяви про отримання свідоцтва про право на спадщину та на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, сам [PERSON] при цьому заяву про надання йому свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав. Проте всупереч законодавству свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] було видано за заявою [PERSON] без особистого волевиявлення на це [PERSON] Крім того, [PERSON], яка є третьою особою по справі, на момент смерті своєї бабусі [PERSON] була неповнолітньою особою та перебувала під її опікою, а тому потрібен був дозвіл від органу опіки та піклування на отримання такого свідоцтва, яке отримала [PERSON] за дідуся [PERSON] [PERSON] при житті такого дозволу не надавала, що свідчить про неправомірність видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, на час смерті його бабусі [PERSON] йому було 7 років, а на час отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за його дідуся було 10 років. Але він мав таке ж саме право на спадщину майна бабусі, тому видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом не у відповідності до вимог чинного законодавства обмежували і його особисті та майнові права, як неповнолітньої дитини. У зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. 24 січня 2018 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності та поновлення цих строків. У січні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку 13 червня 2017 року уточнила та остаточно просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим [NUMBER] на підставі заяви [PERSON] за [PERSON], щодо спадкування майна його жінки [PERSON] та встановити, що вона перебувала на утриманні та проживала разом з її бабусею [PERSON] з [INFO] року, часу смерті її матері [PERSON], по [INFO] року часу смерті бабусі [PERSON]. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] року померла її бабуся [PERSON] [INFO] року помер її дідусь - [PERSON], спадкоємцем якого вона є за законом, оскільки при його житті [INFO] року помер її батько [PERSON] Відповідно до законодавства, яке діяло на момент подання заяви та отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] повинен був особисто скласти та подати заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте сам [PERSON] заяву про надання йому свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав. Проте всупереч законодавства свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] було видане за заявою [PERSON] без особистого волевиявлення на це [PERSON] Крім того, вона, на момент смерті своєї бабусі [PERSON] була неповнолітньою особою та перебувала під її опікою, а тому для видачі потрібен був дозвіл від органу опіки та піклування на отримання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, яке отримала [PERSON] за її дідуся [PERSON] Однак, [PERSON] такого дозволу від органу опіки та піклування не видавалося, що свідчить про невідповідність видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину і є всі підстави для визнання судом недійсним вищевказаного свідоцтва про право на спадщину. Крім того, при житті бабусі [PERSON] [INFO] року померла її мати [PERSON]. Так як її мати померла раніше ніж бабуся, то бабуся взяла її на своє утримання і крім того оформила опікунство над нею з приводу відсутності у неї батьків. Тому, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР, яка діяла на день смерті бабусі, є обов'язкова частка. Вона звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про спадкування майна її бабусі [PERSON], однак їй було відмовлено у прийнятті спадщини, так як вона не підтвердила факту реєстрації за місцем проживання з бабусею на день її смерті, але так як вона була неповнолітньою особою, то ніяк не могла здійснити власну реєстрацію за місцем проживання з бабусею, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду про встановлення обставин утримання її та проживання разом зі своєю бабусею на час її смерті в судовому порядку. 24 січня 2018 року представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності та поновлення цих строків. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проти задоволення позову третьої особи не заперечувала. У судовому засіданні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проти задоволення первісного позову не заперечувала. У судовому засіданні представник позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON]- [PERSON] первісні позовні вимоги та вимоги третьої особи підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] звернулися до відповідача [PERSON] з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вони вказали, що чине законодавство на час подання заяви та видачі свідоцтва про право на спадщину не передбачає звернення через представника до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. В даному випадку нотаріус не здійснив жодних дій по перевірці кола спадкоємців, що є порушенням норм Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року. Відповідно до норм чинного на той час законодавства [PERSON] повинен був особисто скласти та подати заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, повідомивши нотаріуса про інших спадкоємців і тим більше про [PERSON], яка перебувала під опікою [PERSON] і відповідно мала право на обов'язкову частку у спільному майні [PERSON] і на підставі цієї особистої його заяви нотаріусом повинно було видане свідоцтво про право на спадщину за законом саме [PERSON] та [PERSON] Натомість заяву від [PERSON] подала [PERSON], яка обманула нотаріуса і повідомила, що окрім [PERSON] інших спадкоємців немає, проте вона знала про те, що [PERSON] перебуває під опікою [PERSON] і їй було відомо про існування [PERSON] Таким чином, ані закон, ані Інструкція не передбачає звернення через представника до нотаріуса. В даному випадку нотаріус не здійснив жодних дій по перевірці кола спадкоємців, що є порушенням норм Інструкції. Свідоцтво про право на спадщину видано без відповідного дозволу органу опіки і піклування, що є порушенням норм даної Інструкції, тобто є всі підстави для визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року. Щодо застосування строку позовної давності зазначає, що на час смерті бабусі [PERSON], [PERSON] було 7 років, а [PERSON] не було ще й 18 років. [PERSON] майже не пам'ятає бабусю, оскільки увесь час він мешкав у м. Павлограді, а бабуся з дідусем у м. Дніпропетровську. Його ніхто не повідомляв про майновий стан його бабусі. Він більше пам'ятає свого дідуся [PERSON] до якого він з матір'ю приїздив. [PERSON] також ніхто не повідомив кому належить спірна квартира. Тому, вони увесь час вважали, що спірна квартира належить саме дідусеві. Всі документи на квартиру були у відповідачки і вони їх ніколи не бачили, і тільки коли відповідачка заявила позов, вона маючи документи зазначила, що квартира, якою володів дідусь і бабуся належала їм на праві спільної власності. Проте, в який порядок була оформлена спадщина [PERSON] сторона позивача дізналася лише після початку розгляду первісного позову і витребування Красногвардійським районним судом спадкової справи. Згідно супроводжувального листа Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори № 3368/2-14, це сталося 01 грудня 2016 року. Твердження відповідача та її представника про те, що [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовом про оскаржування спадкування не можуть братися до уваги, оскільки ці рішення стосуються оспорювання спадкування іншої особи - чоловіка [PERSON] З позовами про оскарження спадкування [PERSON] за [PERSON] майна його дружини [PERSON] ніколи не зверталися. Крім того, у жодних представлених рішень суду не витребовувалося і не досліджувалася спадкова справа [PERSON] № 887/203, а тому і не досліджувався порядок спадкування її майна, який він оскаржує у своєму позові. Тим більш, коли [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори з заявою про спадкування майна [PERSON] вони отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а тому вважають, що слід визнати поважним пропуск строку позовної давності та поновити строк позовної давності задовольнивши позовні вимоги. У судовому засіданні відповідач [PERSON] первісні позовні вимоги та позовні вимоги третьої особи не визнала та просила у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Суду пояснила, що [PERSON] померла [INFO] року. Спадкоємцем за законом після померлої дружини став [PERSON] Оскільки [PERSON] та [PERSON] проживали разом та реєстрація місця проживання є однаковою, то за ст. 549 ЦК УРСР є два способи прийняття спадщини: спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном, або якщо спадкоємець подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Оскільки в матеріалах спадкової справи відсутня заява про прийняття [PERSON] спадщини від померлої дружини [PERSON], то право власності на спадкове майно він набув на підставі фактичного вступу в управління, володіння майном. Строк для прийняття спадщини встановлюється протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачі у своїй позовній заяві посилаються на те, що заяву на підставі якої [PERSON] прийняв спадщину після померлої дружини написана від її імені. Дані свідчення є хибними, оскільки заява була складена на отримання дублікату свідоцтва про право власності за законом, а не на прийняття спадщини. Спадщина була відкрита у 2000 році, а свідоцтво про право на спадщину [PERSON] було видане 13 листопада 2003 року. В даній заяві державний нотаріус зазначив, що на момент отримання свідоцтва про право на спадщину, факт прийняття спадщини встановлено та перевірено за паспортом, де є відмітка про прописку [PERSON] зі спадкодавцем з 28 червня 1974 року, відмітка про виписку відсутня. Якби заяву про прийняття спадщини було подано у 2003 році, то нотаріус повинен був відмовити [PERSON], оскільки б був пропущений строк для прийняття спадщини, але ж [PERSON] прийняв спадщину в строк передбачений законом, а згодом 13 листопада 2003 року була подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, ствердження позивача та третьої особи, що свідоцтво про право на спадщину після померлої [PERSON] на ім'я її чоловіка [PERSON] було видано без волевиявлення останнього, є хибним та нічим не обґрунтованим. Отримання свідоцтва про право на спадщину не віднесено до тих правочинів, які повинні бути здійснені особисто, а не через представника за довіреністю. Справжність підпису на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом належним чином засвідчено нотаріусом. Оскільки свідоцтво було отримано нею за довіреністю, то саме її підпис було засвідчено, як передбачалось п. 110 Інструкції. Також вважає, що ані [PERSON] ані [PERSON] не були на утриманні своєї бабусі [PERSON], а також їх законні представники, після відкриття спадщини не подали заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, то вони не мали такого права, а також пропущено строк на прийняття спадщини. Позивач неодноразово звертався до суду з різноманітними позовами: визнання права власності в порядку спадкування, визнання заповіту недійсним, надання додаткового строку для прийняття спадщини, але в усіх позовних вимогах йому було відмовлено. Тому, дані позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. Суду пояснила, що відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Так як в матеріалах спадкової справи відсутня заява [PERSON] про прийняття спадщини, то останній прийняв спадщину фактично, вступивши в управління або володіння спадковим майном. Оскільки п. 112 Інструкції передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину не обмежується жодним строком для отримання свідоцтва про право на спадщину. Право власності у [PERSON] виникло не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, а з моменту прийняття спадщини, тобто після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини з часу її відкриття. Заява на отримання свідоцтва про прийняття спадщини, яка була складена відповідачкою в інтересах [PERSON] ніяк не містить ознаки відсутності волевиявлення останнього, оскільки [PERSON] діяла на підставі довіреності. Також, сама заява була подана до нотаріальної контори аж 13 листопада 2003 року, коли спадщина була відкрита [INFO] року. Це говорить про те, що як у позивача так і у третьої особи було достатньо часу, щоб подати заяву для прийняття спадщини після померлої бабусі [PERSON] Так як за адресою був зареєстрований тільки її чоловік [PERSON], то все майно за законом (перша черга спадкування за законом) перейшло у власність останнього. Права неповнолітніх взагалі не були порушені, оскільки на момент смерті [PERSON], як у позивача так і у третьої особи були законні представники, які повинні були в інтересах своїх неповнолітніх дітей звернутися за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини. Оскільки строк для прийняття спадщини було порушено, то нотаріус відмовив в видачі свідоцтва про право на спадщину. Як [PERSON] так і [PERSON] були подані позови до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, але суд їм відмовив. Просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки позивач досягнувши повноліття у 2011 році, а [PERSON] досягла повноліття у 2002 році, одразу не скористалися своїм правом на отримання спадщини, та не звернулися до нотаріуса з відповідною заявою, а звернулися до нотаріуса лише у 2016 році після спливу значного часу, що свідчить про неповажність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Як [PERSON] так і [PERSON] неодноразово звертався до суду з різними позовними вимогами, а саме: про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини; про визнання заповіту недійсним; про усунення від права на спадкування і у всіх позовних вимогах йому було відмовлено. Наявність вказаних судових рішень свідчить про те, що позивач та третя особа за первісним позовом неодноразово звертаючись до суду з позовними вимогами з метою захисту своїх спадкових справ, були достовірно обізнані про факт того, що після смерті [PERSON] їх частину спадкового майна успадкував її чоловік [PERSON], однак з даною позовною заявою [PERSON] звернувся лише у жовтні 2016 року, хоча мав таку можливість ще у 2011 році, коли йому виповнилося 18 років, а [PERSON] звернулася лише у 2015 році, хоча мала таку можливість ще у 2002 році, коли їй виповнилося вісімнадцять років. До того ж таке право з 2000 року мала й мати [PERSON], яка як законний представник неповнолітньої дитини [PERSON] мала право після смерті [PERSON] звернутися з заявою про прийняття спадщини в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], однак це не зробила. Вважає, що позивач зловживає наданими йому правами, щодо захисту своїх спадкових справ і подає позови з різними вимогами аби не дати можливості відповідачці оформити право власності за заповітом. Вважає, що до позовної заяви [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову, яка також давала суду пояснення в якості свідка, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а також не підлягають задоволенню позовні вимоги третьої особи [PERSON] з наступних підстав. У відповідності із положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач по справі [PERSON] народився [INFO] року, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00017100899 від 14 вересня 2016 року та запису акта про народження № 3181 від 27 вересня 1967 року, [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). [INFO] року помер батько позивача [PERSON] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 18 травня 2010 року. Судом також встановлено, що після смерті [PERSON] Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою спадкова справа на майно [PERSON] не заводилась, що підтверджується листом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори за № 3049/02-14 від 30 грудня 2015 року. [INFO] року померла бабуся позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області 17 квітня 2000 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно і була заведена спадкова справа № 887/2003. Згідно п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання чинності. Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини,яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно роз'яснень, які викладені в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. З огляду на вказані положення до спірних цивільних правовідносин у сфері спадкування підлягають застосуванню норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки предметом оскарження є свідоцтво про право на спадщину, видане після смерті спадкодавця [PERSON], померлої [INFO] року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР ). Статтею 527 ЦК УРСР, визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Подібні положення передбачені чинним на теперішній час ЦК України (стаття 1261). Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 561 ЦК УРСР та п.112 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (549 ЦК УРСР ). Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (далі по тексту - Інструкція), яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (пункт 113 Інструкції). Після смерті [PERSON] у встановлений законом строк до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини ніхто не подавав. Судом встановлено, що подружжю [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно з розпорядженням від 28.01.1999 року за № [NUMBER] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї від 15 жовтня 2002 року № 635, виданої [PERSON], з ним проживала та була зареєстрована з 28 червня 1974 року по день смерті [INFO] року його дружина [PERSON], а з [INFO] року [PERSON] проживає один. Таким чином, [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме після смерті дружини постійно проживав у квартирі, в якій проживав разом із спадкодавцем на момент її смерті, а отже є таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР. 13 листопада 2003 року [PERSON], яка діяла за дорученням, посвідченим в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203 від імені [PERSON] звернулася з заявою про видачу на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, і 13 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна [PERSON] є її чоловік [PERSON] Згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 10 квітня 2013 року за № 3218, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ? частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1999 року, виданого бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод», згідно розпорядження за № [NUMBER] та ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 листопада 2003 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за [NUMBER]. Ще за життя, а саме 19 липня 2002 року, [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1202, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося - [PERSON]. [INFO] року помер [PERSON], про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 07 грудня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 8524. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на квартиру [ADDRESS]. 19 березня 2010 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 191/2010, згідно якої з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON] та 25 травня 2010 року з завою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся [PERSON], де йому стало відомо, що його дід [PERSON] 19 липня 2002 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хілько Л.А., зареєстрований за №2-1202, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все, те, що йому належатиме і на, що він за законом матиме право заповів відповідачу [PERSON]. 29 серпня 2016 року позивач звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS], після померлої [INFO] року [PERSON]. Згідно постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії від 29 серпня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS], після померлої [INFO] року [PERSON], у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] посилались на те, що всупереч вимог ст. 509 ЦК УССР та п. 109-110, 115. п. 5 п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на момент подання заяви про отримання свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року за [PERSON] Сам [PERSON] при цьому заяву про надання йому свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав, тобто свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] було видано за заявою [PERSON] без особистого волевиявлення на це самого [PERSON] Як на підставу визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивачі [PERSON] та [PERSON] також у своїх позовах посилаються на ст. 48 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) та на ч. 3, 4 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України (в редакції 2003 року). Проте з даними твердженнями погодитися неможливо з наступних підстав. Як зазначалося раніше, оскільки спадщина відкрилася у 2000 році та була прийнята на підставі заяви [PERSON] від 13.11.2003 року під час дії положень ЦК УРСР у редакції 1963 року, то до виниклих правовідносин сторін повинні застосовуватися положення ЦК УРСР у редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій Пунктом 10 Інструкції передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. У випадках, коли за громадянина, який внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може підписати угоду, заяву або інший документ, підписується інший громадянин; нотаріус встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Згідно п. 21 Інструкції, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Згідно п. 4 ст. 109 Інструкції, особиста явка спадкоємця за одержанням свідоцтва не обов'язкова. Також, пунктом 4 ст. 112 Інструкції передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 13 листопада 2003 року, тобто після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, [PERSON], яка діяла за дорученням, посвідченим в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі 19 липня 2002 року за реєстровим № 2-1203 від імені [PERSON] звернулася з заявою про видачу на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. Копія даної довіреності зберігається в матеріалах спадкової справи. Позивачем та третьою особою не надано належних та допустимих доказів того, що доручення за яким діяла [PERSON] визнано судом недійсним. Таким чином, позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт того, що було відсутнє волевиявлення самого [PERSON] на отримання свідоцтво про право на спадщину за законом, а також той факт, що нотаріусом в протиріч діючого законодавства було видано свідоцтво про право на спадщину. Суд вважає, що державний нотаріус діяв відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 18/5 від 14 червня 1994 року. Отже, суд не вбачає, що права позивача та третьої особи були порушені під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину від 13.11.2003 року. [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказала, що вона була неповнолітньою особою та перебувала під опікою та на утриманні [PERSON] і має право на обов'язкову частку спадщини. А свідоцтво про право на спадщину видано без відповідного дозволу органу опіки і піклування, що є порушенням норм даної Інструкції, тобто є всі підстави для визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2003 року. Проте, дані ствердження не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки ст. 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Таким чином, право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. «в» п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5 (що діяла на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 УРСР). Згідно п. 5-7 ст. 114 Інструкції, якщо про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом просить особа, яка вважає себе утриманцем спадкодавця, державний нотаріус повинен упевнитись, що вона перебувала на утриманні спадкодавця не менше одного року перед його смертю, а також, що ця особа була непрацездатною на день відкриття спадщини. На доказ факту перебування на утриманні можуть бути подані такі документи: довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи місцевої держадміністрації, житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу або з місця роботи спадкодавця про наявність у нього утриманців; довідка органу соціального захисту населення про призначення пенсії в зв'язку із втратою годувальника; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту перебування на утриманні. Ці документи повинні містити дані про час і період, коли особа перебувала на утриманні спадкодавця. Непрацездатність утриманця, пов'язана з віком, перевіряється за паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність, пов'язана зі станом здоров'я, - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Що ж стосується осіб, які досягли 14 років, то вони мають право подати заяву про прийняття спадщини самостійно та без згоди своїх батьків або піклувальника. Оскільки [PERSON] народилася [INFO] року, то на момент смерті [PERSON], [INFO] року [PERSON] виповнилося 16 років, тобто вона могла самостійно у передбачений законом строк звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, судом встановлено, що у передбачений законом строк [PERSON] до нотаріальної контори з заявою не звернулася. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно постанови про відмову у вчинення нотаріальних дій від 28 грудня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS], після померлої [INFO] року [PERSON], у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також згідно наданої довідки № 33716 виданої Єдиним абонентським відділом № 2 КП «Міські комунальні платежі» м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року про реєстрацію місця проживання/перебування особи, [PERSON] на день смерті не була зареєстрована з [PERSON], тобто факт прийняття нею спадщини спільним проживанням та реєстрацією не підтверджується. Крім того, позивач [PERSON] у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2017 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.80-82). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року дане рішення залишено без змін (а.с.101-105). Посилання позивача та третьої особи на те, що вони не були обізнані про наявність спадкового майна, а тому вчасно не звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, суд не приймає до уваги, оскільки необізнаність особи про наявність спадкового майна не є поважною причиною пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Тому, суд звертає увагу на те, що оскільки позивачі за первісним позовом та позовом третьої особи своєчасно не звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, і вважаються такими, що не прийняли її, то суд вважає що вони взагалі не мають право оспорювати дане свідоцтво про право на спадщину, оскільки даним свідоцтвом права позивачів як спадкоємців не порушуються. Що стосується позовної вимоги третьої особи [PERSON] про встановлення перебування на утриманні [PERSON], то дані вимоги також не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що [PERSON] була опікуном [PERSON] Також, з пояснень свідків встановлено, що [PERSON] навчалася та закінчила школу у м. Нікополь Дніпропетровської області, а у м. Дніпропетровськ приїздила лише на вихідні. Однак факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] підтверджується наявним у матеріалах справи рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 305/3 від 20.05.1998 року про призначення опікуном неповнолітньої [PERSON], бабусі [PERSON] Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] ніким не оспорюється та в цій частині право позивачки не порушується, більш того підтверджується у встановленому порядку законом, то суд вважає що не має підстав в захисті даного права позивачки, а тому в даній частині позовні вимоги щодо встановлення факту перебування на утриманні, задоволенню не підлягають. В судовому засіданні представником відповідача [PERSON] подавалася заява про застосування строків позовної давності до заявлених позивачами вимог (а.с. 74-79). Так само представником позивача [PERSON] та представником позивача [PERSON] 24.01.2017 року подані заяви про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності за заявленими вимогами та поновлення цих строків. В обґрунтування даних заяв, представником зазначено, що про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину позивачі дізналися з копії спадкової справи після померлої [PERSON], яка була надіслана до суду 01.12.2016 року, а тому вважають причини пропуску строку поважними та просять суд поновити їх. Однак, суд вважає, що зазначені причини пропуску строку звернення до суду представником позивачів не є поважними з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, що між цими сторонами фактично про той самий предмет, а саме: спір про спадкове майно, спадщина після померлих бабусі [PERSON] та дідуся [PERSON], у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровськ за період з червня 2010 року знаходилося багато справ, по яким вже були прийняті рішення, які додані до матеріалів справи. Позивачі неодноразово зверталися з позовами про визнання заповіту, складеного [PERSON], недійсним (а.с. 93, 94, 97, 98, 109-113 ), про визначення додаткового строку про прийняття спадщини (а.с. 80-82), про усунення від права на спадкування (а.с. 84-92). По всім цим позовам позивачам було відмовлено. Дані рішення набрали чинності. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наявність вказаних судових рішень, свідчить про те, що позивачі неодноразово звертаючись до суду з позовними заявами з метою захисту своїх спадкових справ, були достовірно обізнані про факт того, що після смерті [PERSON] її частину спадкового майна успадкував її чоловік [PERSON], однак, з даними позовами про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, звернулися лише у січні та березні 2017 року, коли таку можливість мали [PERSON] - з травня 2011 року, коли йому виповнилося 18 років, а [PERSON] - з 2004 року, після видачі свідоцтва та виповнення їй 18 років. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У сенсі розуміння частини першої статті 261 ЦК України, зокрема позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Тому, оскільки під час розгляду даної справи суд не встановив порушення прав [PERSON] та [PERSON] у результаті видачі свідоцтва про право на спадщину, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні їх позовів з підстав необґрунтованості вимог, що виключає необхідність застосування позовної давності. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] було відмовлено з підстав недоведеності, то заявлені вимоги про застосування строку позовної давності теж не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом у задоволенні первісного позову та позову третьої особи відмовлено, то суд вважає що не має підстав в поверненні позивачам судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed