Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

У вересні 2012 р. позивач Українська Федерація профспілкових організацій - профспілка працівників спільних підприємств, яке змінило свою назву (згідно рішенням VII з'їзду від 25 жовтня 2012 р.) на Українська федерація профспілкових організацій - профспілка працівників підприємств з іноземними інвестиціями, господарських товариств, організацій та установ звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4 т.1) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), треті особи: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. (далі по тексту - третя особа 2), в якому просив суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2011р. (далі по тексту - договір 1), посвідчений третьою особою 2, щодо продажу нерухомого майна загальною площею 59,0 кв.м., як частини нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] внаслідок зловмисної змови представника позивача - третьої особи 1 і відповідачів 1, 2; - зобов'язати відповідачів 1, 2 звільнити та повернути позивачу отримане за договором 1 приміщення загальною площею 59,0 кв.м., яке складає частину нежилого приміщення, загальною площею 277,1 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 жовтня 2011 р. було укладено договір 1, відповідно до умов якого позивач продав, а відповідачі 1, 2 купили нерухоме майно загальною площею 59,0 кв. м, що складає частину нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: нежилі приміщення підвалу літ. «А» групи приміщень №1 пл. 36,8 кв. м (1-підсобне-15,1 кв. м, 2.підсобне-14,1 кв. м, 3. сауна - 5,6 кв. м, 4. душова - 1.0 кв. м, 5.умивальник -1.0 кв.м); місця спільного користування 18,2 кв. м (І сходи-15.0 кв. м. II коридор - 3.2 кв.м) - площа приміщень, не включених в загальну: та приміщення першого поверху групи приміщень пл. 4,0 кв. м (6. підсобне - 4.0 кв. м). При цьому, відповідно до п. 1.5 договору 1, договірна ціна спірного приміщення, тобто сума, за яку продається приміщення становить 70000,0 грн. з ПДВ. Відповідно до ст.27 п. 27.9. Статуту позивача та Постанови ІV З'їзду профспілки від 8 лютого 2011 р. «Про порядок володіння, користування та розпорядження майном Федерації» визначено порядок володіння, користування та розпорядження майном Федерації, згідно якого для відчуження належного Федерації майна (в тому числі нерухомого) необхідно подати Правлінню позивача коротку характеристику об'єкта із зазначенням первісної вартості, зносу та залишкової вартості майна, що відчужується, а також звіт про експертну оцінку майна і отримати дозвіл Правління на відчуження, що при продажу вищевказаного приміщення не було здійснено. Судом до участі у справі було залучено, в якості співвідповідача, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 01 жовтня 2014р. [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), якому відповідачі 1, 2 продали спірне приміщення у період дії заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2012р. В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та збільшував їх, а також скористався правом зміни підстав позову, подавши до початку розгляду справи по суті відповідну заяву, датовану 15 травня 2013 р. (а.с. 224-226 т. 1; а.с. 239-241 т. 2; а.с. 112-115 т. 3). В остаточній редакції позовної заяви, позивач просив суд: - визнати недійсним договір 1, посвідчений третьою особою 2, щодо продажу нерухомого майна загальною площею 59,0 кв.м, як частини нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] внаслідок того, що продаж відбувся з порушенням порядку відчуження профспілкового майна та значним заниженням його вартості на підставі ст. 228 ЦК України; - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 серпня 2012 р. укладений між відповідачами 1, 2 та відповідачем 3, щодо продажу нерухомого майна загальною площею 59,0 кв.м, як частини нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; - зобов'язати відповідача 3 звільнити та повернути позивачу спірне приміщення. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд, позов задовольнити. В судовому засіданні представники: відповідачів 1, 2 та третьої особи 1 проти позову заперечували, надавши суду свої письмові заперечення, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, просили суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач 3, третя особа 2, про час та місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили, відповідачем 3 були подані на адресу суду письмові заперечення на позов. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює у позивача на посаді завідувача відділу. За дорученням керівника позивача - третьої особи 1 нею було підписано оспорюваний договір 1, зі змістом якого вона мала можливість ознайомитись лише тільки у нотаріуса, умови якого розробляв третя особа 1, при цьому третя особа 1 повідомив їй, що не може особисто підписати зазначений договір 1 від імені позивача, оскільки його буде посвідчувати його син - третя особа 2, при цьому третя особа 1 запевнив свідка, що всі документи підготовлені і складені у відповідності до вимог закону. Після підписання договору 1 свідком, остання через тиждень ознайомилась з усіма документами, щодо відчуження спірного майна, і свідком було виявлено, що перед укладенням договору 1, відсутнє відповідне погодження членів Правління позивача, з приводу відчуження спірного майна. В подальшому, після повідомлення Правління, останнім було створено робочу групу для вирішення питання про повернення майна позивачу. В судовому засіданні свідок наголошувала, що третя особа 1 фактично примусив її підписати зазначений договір 1, зазначаючи, що посаду яку вона обіймає може бути скорочена або їй можуть встановити менший посадовий оклад. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює у позивача, є членом Правління, про факт відчуження спірного майна свідок дізнався з доповідної записки головного бухгалтера на адресу Правління позивача. Після цього рішенням Правління було доручено третій особі 1 розірвати договір 1, у зв'язку з порушенням процедури відчуження майна - відсутності згоди Правління на відчуження і заниження фактичної/ринкової вартості спірного майна. Крім того, Правлінню стало відомо, що оспорюваний договір 1, посвідчував син третьої особи - третя особа 2, при цьому нотаріус посвідчував оспорюваний правочин за відсутності оригіналів документів, які знаходились в Будинку профспілок в м. Києві. Крім того, Правлінню позивача стало відомо, що посвідчення оспорюваного правочину відбулося з порушенням, оскільки не було визначено частку у спільному майні, і тому КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» відмовлялось здійснити реєстрацію права власності. Також свідок зазначив, що Правлінням позивача не приймалося рішення про продаж спірного майна. Суд, заслухавши пояснення представників: сторін, третьої особи 1, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що третя особа 1 був обраний на посаду Президента позивача з 08 лютого 2011 р. строком на 5 років. 15 серпня 2012 р. рішенням VI позачергового з'їзду членів позивача, третю особу 1 було звільнено з посади Президента за порушення Статуту позивача(ст. 39.2 «Невиконання рішення Правління Федерації», за негативний контроль по використанню майна Федерації, нераціональне використання коштів та майна профспілкової власності (ст.39.11, 39.14) на підставі ст.41 Статуту, п.1 ст.41 КЗпП України. 14 жовтня 2011 р. було укладено договір 1, відповідно до умов якого позивач продав, а відповідачі 1, 2 купили нерухоме майно загальною площею 59,0 кв.м, що складає частину нежилого приміщення загальною площею 277,10 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], при цьому, відповідно до п.1.5 договору 1, договірна ціна приміщення, тобто сума, за яку продається приміщення становить 70000,0 грн. з ПДВ. 31 серпня 2012 р. між відповідачами 1, 2 та відповідачем 3, було укладено договір 2, відповідно до якого, вищезазначене спірне нерухоме майно було відчужене повторно. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що зазначені вище договори 1, 2 повинні бути визнанні судом недійсними на підставі положень ст. 228 ЦК України, а також у зв'язку з тим, що при укладенні договору 1, була порушена процедура відчуження майна позивача, а саме: третьою особою 1 без отримання дозволу та погодження ціни відчуження об'єкту нерухомості Правлінням позивача, було фактично відчужене майно. Відповідно до положень ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009р., перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Таким чином, суд не погоджується з правовими підставами позову, зазначені стороною позивача про визнання недійсним договору 1, з підстав визначених ст. 228 ЦК України, оскільки зазначений правочин не містить ознак визначених ч. 1 ст. 228 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ст. 14 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки діють відповідно до законодавства та своїх статутів. Статути (положення) профспілок приймаються з'їздами, конференціями, установчими або загальними зборами членів профспілки відповідного рівня і не повинні суперечити законодавству України. Судом встановлено, що на підставі п.п. 39.2, 39.10 Статуту позивача, Президент позивача (третя особа 1) організовує і несе відповідальність за виконання рішень з'їзду, конференцій, правління Федерації та розпоряджається коштами Федерації в межах асигнувань, передбачених бюджетом. Локальними актами позивача, які зобов'язаний був виконувати Президент позивача (третя особа 1) визначено порядок володіння, використання та розпорядження майном позивача (п.27.9 ст.27 Статуту, постанова IV З'їзду позивача від 08 лютого 2011 р. «Про порядок володіння, користування та розпорядження майном Федерації», згідно якого для відчуження належного Федерації майна (в тому числі нерухомого) необхідно подати Правлінню позивача коротку характеристику об'єкта із зазначенням первісної вартості, зносу та залишкової вартості майна, що відчужується, а також звіт про експертну оцінку майна і отримати дозвіл Правління на відчуження. На підставі п.п. 39.2, 39.10 Статуту Президент позивача організовує і несе відповідальність за виконання рішень з'їзду, конференцій, правління Федерації та розпоряджається коштами Федерації в межах асигнувань, передбачених бюджетом. В ході судового розгляду матеріалами справи було підтверджено факт невиконання третьою особою 1 вищевказаних локальних нормативних актів, рішення про відчуження спірного приміщення було прийнято третьою особою 1 одноособово, без погодження з Правлінням. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що не визначала жодних умов договору 1, навіть не була присутня при підготовці та укладенні цього договору, оскільки в приміщенні офісу третьої особи 2, який посвідчував договір був Президент (третя особа 1), який і визначив всі умови договору 1, а свідок на його вимогу лише зайшла до кабінету нотаріуса та прочитавши договір, поставила свій підпис на вже надрукованому договорі. Також пояснила, що Правління дозволу на відчуження даного майна не надавало, про що їй стало відомо вже після підписання договору 1, так як третя особа 1 запевнив її у тому, що всі документи підготовлені у відповідності до чинного законодавства. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] також підтвердив, що на момент укладення договору 1, Правління дозволу на відчуження спірного майна, відповідно до вимог Статуту та постанови IV З'їзду позивача від 08 лютого 2011 р. не надавало, про це свідку відомо, як особі, яка входила до складу Правління позивача. Крім того, зазначений свідок повідомив, що про відчуження спірного приміщення членам Правління стало відомо після укладання даного договору 1 від свідка [PERSON] Судом по справі призначалася судова будівельно - технічна експертиза. Відповідно до висновку експерта від 26 лютого 2014 р. № 12665/13-42 дійсна (ринкова) вартість нерухомого майна (спірного майна) площею 59,0 кв.м, а саме частини нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], станом і в цінах на 14 жовтня 2011 р. могла складати 533440,00 грн. Отже, судом встановлено, що оспорюваним договором 1 завдано значних матеріальних збитків позивачу у вигляді незаконного продажу майна та значним заниженням його вартості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність зазначеного правочину законом не встановлена, а тому, він відноситься до оспорюваних. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що продаж спірного приміщення 14 жовтня 2011р. за договором 1 відбувся за довіреністю, виданою особисто третьою особою 1, без отримання дозволу Правління на відчуження, і продаж відбувся за ціною нижче експертної оцінки та з порушенням порядку відчуження профспілкового майна, а отже вимоги позивача про визнання договору 1 недійсним підлягають задоволенню. Згідно роз'яснень наведених в п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 р., що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору 2 не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вбачає для задоволення вимоги позивача про зобов'язання відповідача 3 звільнити та повернути позивачу спірне нежитлове приміщення, загальною площею 59,0 кв.м., як частини нежилого приміщення загальною площею 277,1 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з кожного із відповідачів 1-3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 233,33 грн.; по 1142,4 грн. - вартості судової будівельно - технічної експертизи.

Outcome: partial