Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 15 січня 2009 року він був прийнятий на роботу лісником Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство», а 15 лютого 2011 року - переведений на посаду майстра лісу на цьому ж підприємстві, працював на майстерській дільниці №4, 5. ДП «Вознесенське лісове господарство» неодноразово звільняло [PERSON] з різних підстав, проте останній в судовому порядку поновлювався на попередній роботі. Зокрема наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» №23-к від 23 квітня 2015 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до ДП «Вознесенське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу його поновлено на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство». Також з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте відповідач рішення суду належним чином не виконав, поновивши [PERSON] на роботі з закріпленням за ним замість займаної раніше майстерської дільниці №4, 5 дільниці №1 (яка розташована в іншому населеному пункті). Позивач вказану дільницю не прийняв з підстав його незаконного переведення до іншої місцевості без його згоди, не забезпечення йому належних умов праці та не приступив до роботи. Зі своєї сторони ДП «Вознесенське лісове господарство» не проводило йому нарахування та виплату заробітної плати за період з 08 грудня 2015 року по 13 вересня 2016 року. 13 вересня позивач був звільнений з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КзпП України (за угодою сторін). [PERSON] вважав, що його незаконне переведення до іншої місцевості без його згоди та не забезпечення йому належних умов праці призвело до його вимушеного прогулу, а тому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 грудня 2015 року по 13 вересня 2016 року в розмірі 29 814,92 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, проте згідно змісту позовної заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Пєтін С.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Свої заперечення проти позову обґрунтовував: -безпідставністю доводів позивача про його незаконне переведення до іншої місцевості без його згоди, що призвело до його вимушеного прогулу, оскільки такі доводи спростовуються наказом ДП «Вознесенське лісове господарство» від 01 грудня 2015 року №64-к про поновлення [PERSON] на роботі з закріпленням за ним дільниці №1 та постановою про закінчення виконавчого провадження від 11 грудня 2015 року в зв'язку з належним виконанням відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі, які останнім не оскаржені та є чинними на час розгляду справи; -неодноразовим встановленням судами різних інстанцій в рішеннях по спорах між тими ж сторонами обставин, що спростовують доводи позивача відносно його незаконного переведення до іншої місцевості без його згоди та не забезпечення йому належних умов праці, а тому такі обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦК України не підлягають повторному доказуванню; -безпідставністю вимог [PERSON] про стягнення заробітку за час, коли він не виконував свої трудові обов'язки, оскільки жоден нормативний акт не передбачає обов'язок роботодавця нараховувати та виплачувати заробітну плату працівнику за період його відсутності на робочому місці без поважних причин. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника відповідача Пєтіна С.С., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали справи №473/2385/16-ц за позовом [PERSON] до ДП «Вознесенське лісове господарство» про стягнення заробітної плати, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 15 січня 2009 року [PERSON] був прийнятий на роботу лісником Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство», а 15 лютого 2011 року - переведений на посаду майстра лісу на цьому ж підприємстві, працював на майстерській дільниці №4, 5. ДП «Вознесенське лісове господарство» неодноразово звільняло [PERSON] з різних підстав, проте останній в судовому порядку поновлювався на попередній роботі. Зокрема наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» №23-к від 23 квітня 2015 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до ДП «Вознесенське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу його поновлено на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство». Також з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом ДП «Вознесенське лісове господарство» №64-к від 01 грудня 2015 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді майстра лісу та за ним закріплено майстерську дільницю №1. В зв'язку з належним виконанням відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі постановою від 11 грудня 2015 року виконавче провадження в цій частині закрито. Проте позивач вказану дільницю не прийняв з підстав його незаконного переведення до іншої місцевості без його згоди, не забезпечення йому належних умов праці та не приступив до роботи, вважаючи це вимушеним прогулом. З матеріалів справи №473/2385/16-ц (а.с. 43-50, 77-137, 139) вбачається, що [PERSON] з грудня 2015 по серпень 2016 року (включно) був відсутній на роботі (закріпленій за ним майстерській дільниці №1), заробітна плата йому не нараховувалася. Аналізуючи доводи, зазначені в позовній заяві та заперечення представника відповідача, суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 29, 31, 32, 168, 235 КЗпП України, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (на які посилається позивач) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами, зокрема створити пункти обігріву та відпочинку. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Суди повинні виходити з того, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. При цьому згідно ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте судом встановлено, що [PERSON] наказ ДП «Вознесенське лісове господарство» №64-к від 01 грудня 2015 року про поновлення його на роботі та закріплення за ним майстерської дільниці №1 (який вважає наказом про переведення), а також постанову виконавця від 11 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження в належному порядку не оскаржив та належним чином не довів їх незаконність. При цьому оскарження вищевказаних наказу та постанови не є предметом судового розгляду, а тому суд, враховуючи принцип диспозитивності (розгляд справи в межах вимог та предмета спору), не має підстав для надання оцінки їх законності. Водночас, як слідує з рішення Вознесенського міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року по справі №473/5453/14-ц (за позовом [PERSON] до ДП «Вознесенське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу) закріплення за позивачем при поновленні його на роботі майстерської дільниці №1 замість дільниці № 4, 5 не має ознак переведення на іншу роботу, оскільки робоче місце [PERSON] визначене у межах Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство» зі збереженням посадових обов'язків у межах тієї ж спеціальності, кваліфікації та обов'язків, передбачених посадовою інструкцією. Що стосується доводів позивача щодо не забезпечення його всім необхідним для виконання трудових функцій, а саме місцем для відпочинку та обігріву, то суд виходить з того, що ст.ст. 29, 168 КЗпП України на роботодавця дійсно покладено забезпечення працівникам зазначених умов. Проте слід врахувати, що згідно ч. 5 ст. 153 КЗпП України, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи виключно у випадках, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. При цьому він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. Наявність з вини роботодавця інших порушень охорони праці, не пов'язаних з такою небезпекою, не є підставою для відмови працівника від виконання дорученої роботи, оскільки пов'язані з настанням інших наслідків (розірванням трудового договору з ініціативи працівника, виплатою йому компенсації за використання власних засобів для праці, притягнення керівника до відповідальності тощо). Проте наявність таких порушень [PERSON] належним чином не доведена. Також позивачем не прийнято до уваги, що наслідком настання таких обставин є виключно право працівника відмовитися від виконання дорученої роботи (а не право на невихід на роботу (відсутність на робочому місці)), наявність таких порушень з боку роботодавця (за умови знаходження працівника на робочому місці) не припиняє табелювання працівника, нарахування йому винагороди та є підставою для стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За встановлених обставин суд вважає вимоги [PERSON] безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають. В силу вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed