Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування. Позивачка вказувала на те, що її мати [PERSON] та її рідний брат [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS], яка належала їм на праві власності по ? частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло. 16.08.1997 року мати [PERSON] залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого заповіла їй, доньці, ? частину квартири [ADDRESS], а також все інше майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось на день її смерті. [INFO] мати померла. Вона її похоронила, розпорядилася речами, віддавши речі, одяг, швейну машинку родичам, сусідам та знайомим. Також забрала правовстановлюючі документи на квартиру, пенсійне посвідчення матері, посвідчення вдови загиблого, ключі від квартири. ЇЇ брат [PERSON] 20.06.1997 року був визнаний інвалідом 1-ї групи та потребував постійного стороннього догляду. Вона здійснювала догляд за ним і хворою матір'ю, яка останні два місяці перед смертю була безпомічною і жила у неї. У 2007 році всі абонентські книжки на квартиру та правовстановлюючі документи вона віддала доньці її брата відповідачці - [PERSON], яка з цього часу почала здійснювати догляд за ним. 11 березня 2014 року брат помер. Після його смерті вона випадково дізналася про те, що за життя її брат оформив на своє ім'я ? частину квартири, яку їй заповіла матір, отримавши в нотаріальній конторі відповідне свідоцтво про право на спадщину. Посилаючись на викладене, та вказуючи на те, що вона позбавлена можливості захистити своє порушене право у інший спосіб ніж звернення до суду з даним позовом, позивачка просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 06.12.2008 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Гавеля О.О. на ім'я [PERSON] та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 7/18 часток квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Просили про його задоволення. Відповідачка та її представник проти позову заперечували. Вказували на те, що позивачці ще з 2008 року було відомо про наявність свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом на ім'я [PERSON]. Проте до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав після смерті матері вона тривалий час не зверталася, а з цим позовом, вона звернулася до суду лише у 2014 році, пропустивши строк звернення до суду. Просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК УРСР), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщинию Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами), передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (пункт 113). Згідно з ст.561 ЦК УРСР та п.112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є донькою [PERSON] Остання мала також сина [PERSON], який проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS]. З 20.06.1997 року [PERSON] був визнаний інвалідом 1-ї групи. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1997 року [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності, а саме по ? частці кожному, належала квартира [ADDRESS]. За життя 16.08.1997 року [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла [PERSON] належну їй ? частину квартири [ADDRESS], а також все інше майно, з чого б воно не складалось, і де б воно не знаходилося на день її смерті. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] На момент смерті спадкодавиці разом з нею в квартирі [ADDRESS] постійно проживав та був прописаний її син [PERSON] Позивачка [PERSON] проживала та була зареєстрована за іншою адресою. У померлої [PERSON] також є донька [PERSON] - рідна сестра позивачки та померлого [PERSON], яка на спадщину не претендує. Як слідує з матеріалів спадкової справи № 1170/2008 р. до майна померлої [INFO] [PERSON], 6 грудня 2008 року через свого представника [PERSON] звернувся із заявою до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 06.12.2008 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Гавеля О.О. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті Новобузькою державною нотаріальною конторою 15.04.2014 року була заведена спадкова справа №34/2014 за заявою його доньки, відповідачки у справі, [PERSON]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона фактично вступила в управління майном після смерті матері, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину. На підтвердження своїх доводів позивачка вказувала на те, що вона сама здійснила поховання матері, після її смерті забрала правовстановлюючі документи на квартиру, ключі від неї, взяла пенсійне посвідчення матері та посвідчення вдови загиблого, забрала усі розрахункові і комунальні книжки на квартиру. З моменту смерті матері вона постійно доглядала за квартирою, до 2007 року сплачувала комунальні послуги. А також після смерті матері упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини розпорядилася належними матері носильним одягом та іншими речами, а також швацькою машинкою. Зазначені обставини повністю підтверджуються наявними матеріалами справи та поясненнями свідків в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] належними та допустимими доказами довела факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON]. Отже, оскільки [PERSON] після смерті [PERSON] прийняла спадщину, вона належить їй з моменту відкриття спадщини. При цьому доводи відповідачки та її представника суд вважає необґрунтованими, оскільки ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання свідоцтва про право на спадщину. До того ж, достовірних доказів про те, що позивачка знала про видане на ім'я її брата свідоцтво про право на спадщину матеріали справи не містять. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, [PERSON] як спадкоємець який прийняв спадщину, є власником спадкового майна - частини квартири - з моменту відкриття спадщини. У відповідності до положень ст..535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Таким чином, оскільки на момент смерті [PERSON] її син [PERSON] був непрацездатним, він успадкував обов'язкову частку у спадщині у вигляді 2/18 часток спірної квартири. Відповідно до положень ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. В п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року містяться роз'яснення, що свідоцтво про право на спадщину, може бути визнано недійсним з підстав встановлених ст. 1301 ЦК України, не лише тоді, коли особа, якій воно видане не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути : визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Враховуючи наведене, оспорюване свідоцтво, відповідно до вказаних норм, як таке, що видано [PERSON], який не мав права спадкування в частині 7/18 часток квартири (1/2 - 2/18), та таке, що порушує право власності позивачки на цю частину квартири, підлягає визнанню частково недійсним, з визнанням права власності за позивачкою на 7/18 часток квартири [ADDRESS].

Outcome: approved