Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

У вересні 2013 року заступник прокурора Голосіївського району м. Києва звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], посвідчений 01.10.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що [PERSON] був засуджений вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2010 року, як додаткове покарання до останнього було застосовано конфіскацію належного йому майна на користь держави, укладаючи вказаний вище договір дарування частини квартири, [PERSON] знав, що тим самим може ухилитись від виконання покарання у виді конфіскації майна. Вказаними діями, на думку позивача, грубо порушено норми закону щодо додержання вимоги про відповідність правочину інтересам держави та суспільства, у зв'язку із чим зазначений вище договір дарування від 01.10.2010 року має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 215, 216, 228 ЦК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.04.2015 року провадження у справі за позовом заступника прокурора Голосіївського району м. Києва до [PERSON], [PERSON], третя особа: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсним договору дарування, закрито в частині позовних вимог заступника прокурора Голосіївського району м. Києва до [PERSON], на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, заявлені до [PERSON] у повному обсязі, просила суд задовольнити позов. Предстанвик відповідача [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що позивач безпідставно посилається на ст. 228 ЦК України, як на підставу визнання недійсним договору дарування частини квартири від 01.10.2010 року, оскільки жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави та суспільства позивачем не надано. Вирок суду від 18.06.2010 року, яким до [PERSON] застосовано додаткове покарання у виді конфіскації майна, набрав законної сили лише 27.01.2011 року, тобто через три місці після вчинення правочину. На момент укладення оспорюваного договору дарування, квартира, частина якої була предметом вказаного договору, не перебувала ані в арешті, ані під забороною відчуження, вказані обставини були встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2012 року. Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з'явився. Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві направлено до суду листа з проханням проводити розгляд справи у відсутність представника. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2010 року [PERSON] засуджено за ст. 309 ч. 2, ст. 307 ч. 2 КК України до п'яти років трьох місяців позбавлення волі, з конфіскацією усього належного йому майна. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2011 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2010 року залишено без змін. 15.03.2011 року виконавчий лист про конфіскацію належного [PERSON] майна направлено для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, та отримано останнім 28.03.2011 року. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 01.04.2011 року відкрито виконавче провадження № 25449111 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа. 01.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування однієї третьої частини квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П. за реєстровим номером 4113. Як вбачається з наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П. копій документів з нотаріальної справи щодо посвідчення 01.10.2010 року вказаного вище договору дарування, а саме - з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 28702796 від 01.10.2010 року, станом на 01.10.2010 року квартира [ADDRESS], власником 1/3 частини якої був [PERSON], під забороною відчуження та/або під арештом не перебувала. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 1677 від 24.01.2013 року, наданого на запит суду Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Позивач порушує перед судом питання про визнання недійсним договору дарування однієї третьої частини квартири [ADDRESS], укладеного 01.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П., на підставі ст.ст. 215, 216, 228 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 18 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про те, що [PERSON] на момент вчинення оспорюваного правочину мав свідомий намір ухилитись від додаткового покарання у виді конфіскації належного йому майна за вироком суду, у зв'язку із чим відчужив належну йому на праві власності частину квартири [PERSON] Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження того, що договір дарування однієї третьої частини квартири [ADDRESS], укладений 01.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П., спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а також наявності вини [PERSON], яка виражається в намірі порушити публічний порядок, що є однією із умов нікчемності правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, у зв'язку із чим у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed