Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

ТОВ «Україна» звернулося до суду з вищевказаним позовом у якому просить суд стягнути з [PERSON] на їх користь 659036,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору. У позові зазначається, що відповідачка з 04.04.2016 працює на посаді завідуючої складом ТОВ «Україна». Завідувач складом є особою, з якою укладаються договори про повну матеріальну відповідальність. Протягом трудової діяльності, у відповідача були непоодинокі випадки недостачі ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. Так, 08.08.2019, комісією товариства було проведено інвентаризацію пшениці в складах ТОВ «Україна», яке було завезене СБОК «Зоряне» відповідно до договору про відповідальне зберігання, було виявлено недостачу в кількості 100,385 т на суму 475271,92 грн. 30.04.2020 комісією також було проведено інвентаризацію зернової продукції, пшениці урожаю 2019 року, яка знаходилася на відповідальному зберіганні у складському приміщенні ТОВ «України», та було виявлено недостачу в кількості 55,826 т, балансовою вартістю 183 764, 38 грн. Тож, недостачі, за останні два роки, виявлено на загальну суму 659036,63 грн. В добровільному порядку відповідачка не бажає відшкодувати шкоду, завдану при виконанні трудових обов`язків, що змусило позивача звертатися до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачки та сама відповідачка в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, з підстав у раніше поданому відзиві на позов. Відповідачка пояснила, що в ТОВ «Україна» та Докучаєвських чорноземах працює з 2012 року. В коло її обов`язків входило прийняття, зберігання та видача товарно-матеріальних цінностей (пшениця та інші зернові). Вона описала складське приміщення: вікна складу не заґратовані, двері в дірках. Доступу сторонніх осіб немає, бо склад перебуває на охоронюваній території. Світла, сигналізації в складі немає. Дах складу весь в дірках (це загальновідомий факт). Опломбування проводила охорона, ключі, по закінченню роботи, залишалися в бухгалтерії. Відповідачка вважає, що сторонні особи мали можливість проникнути до приміщення. Додала, що ваги тарування не проходили три роки, вологість останній раз перевірялася у 2018 році, по накладній за 2018 рік товар не отримувала. Про проблеми з приміщенням повідомляла керівництво, але їй відповідали лише одне, що немає коштів. Інвентаризація проводилася за її ініціативою, бо вона бачила недостачу зерна. У 2019 році брала участь в інвентаризації, протокол про інвентаризацію у цьому році не складався. У 2020 відповідача навіть не допустили до зважування, яке провадилося на «Хлібзаводі» та елеваторі, вона була біля складу. Акти та розписки не підписувала. Вважає, що наявність нестачі сталася не без участі охорони. Жоден акт, щодо усушки, пошкодження гризунами, не було складено. Щодо своїх підписів у документах не заперечує, у 2019 мала місце недостача 100 т, а у 2020 - 55 т. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Наказу (Розпорядження) №8 від 01.04.2016 [PERSON] прийнята на роботу до ТОВ «Україна» завідувачем складу (а.с.5). До матеріалів справи додано посадову інструкцію завідуючого складом, з якою [PERSON] ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.28). 04.04.2016 між відповідачем, як завідувачем складом, та позивачем по даній справі, було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.6). Відповідно до наказу №89 від 07.08.2019 (а.с.29), комісією у складі начальника охорони [PERSON] , бухгалтера [PERSON] , завідуючої складом [PERSON] , було проведено інвентаризацію озимої пшениці в складах ТОВ «Україна». 08.08.2019 було складено Акт, відповідно до якого, при перевантажуванні фактично виявленої пшениці - 170 т 570 кг, за даними бухгалтерського обліку пшениці - 270 т 955 кг, нестача становить - 100 т 385 кг (по підприємству СБОК «Зоряне») (а.с.11). 20.07.2018 було укладено договір №20/07-18 відповідального зберігання сільськогосподарської продукції між ТОВ «Україна» та СБОК «Зоряне» (а.с.21). Відповідно до наказу №63 від 27.04.2020 (а.с.8), комісією у складі директора [PERSON] , головного бухгалтера [PERSON] , бухгалтера [PERSON] , в присутності завідуючої складом [PERSON] , було проведено інвентаризацію зернової продукції - «Пшениця» урожаю 2019 року, яка знаходилася на відповідальному зберіганні в складському приміщенні ТОВ «Україна» (відповідальна особа [PERSON] ). власника ТОВ «Агропрогрес плюс», згідно Договору зберігання від 22.07.2019 №22/07-19 (а.с.23-24). За даними складського обліку, ТОВ «Агропрогрес плюс» завезено пшениці урожаю 2019 на відповідальне зберігання в складському приміщенні ТОВ «Україна» (з 22.07.2020 по 16.10.2020) 532,050 т, вивезено зі зберігання ( з 02.08.2020 по 23.04.2020) 436,78 т, залишок зерна 95,27 т. В наявності Пшениця загальною кількістю 39,04 т на суму 128838,50 грн., нестача пшениці становить 56,23 т балансовою вартістю 185094,24 грн. Відповідачем було підписано Розписку, за якою їй відомо про наявність недостачі Пшениці озимої на вищезазначену суму (а.с.9). У своїй пояснюючій записці від 05.05.2020, на ім`я директора ТОВ «Україна, відповідачка зазначила, що їй відомо про нестачу зерна, була присутня на інвентаризації 30.04.2020, де поділося зерно їй не відомо. Раніше вже траплялися випадки нестачі пшениці на даному складі і про них було відомо керівництву підприємства. Зазначає, що склад не обладнано належним захистом: двері в дірках, на вікнах відсутні грати, стекла частково. Усно, про вказане, неодноразово повідомляла керівництво. Крім того, комісією не було враховано факту, що зерно до складу завезено з відповідною вологістю і за час його зберігання могло втратити частину його ваги (усушка). Не було складено жодного акту у період зберігання зерна (втрата якості (попріло під стінами), знищення гризунами). На підтвердження, того, що приміщення складу знаходиться у неналежному стані, відповідачкою, до відзиву на позов, додано фото складу (а.с.50-54). Частинами 1 та 2 ст.130 КЗпП, визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. У частині 4 зазначеної статті йдеться поро те, що на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Пунктами першим та другим частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Частиною першою статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачка працює завідуючою складу ТОВ «Україна» та з нею було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно договору, відповідач бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання довірених їй підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується дбайливо ставитися до переданих їй на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти Адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей. Адміністрація, в свою чергу, зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної роботи з забезпечення повного зберігання довірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальності працівників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, а також із діючими інструкціями, нормативами та правилами зберігання, приймання, обробки, продажу (відпускання), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. У випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, їх відшкодування виконується згідно з діючим законодавством. У п.4 даного Договору визначено, що працівник не несе матеріальну відповідальність, якщо шкода заподіяна не з його провини. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). З викладеного вище вбачається, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництвом товариства вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження довірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність. Згідно пояснень відповідача, контрольна повірка вагів не проводилася тривалий час, а позивачем не надано підтвердження на спростування зазначеного. Разом із тим, позивачем не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідачка, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди. Тож, суд вважає, що позивачем не доведено наявності вини відповідача у нестачі зернової продукції, тому відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі за недоведеності. При вирішенні даної справи, судом враховано позицію ВС висловлену у своїй Постанові від 07.02.2019 № 363/1400/16-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. З урахуванням вищезазначеного,

Outcome: dismissed