Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому (з врахуванням подальших уточнень) вказувала, що [INFO] року померла її мати [PERSON], а [INFO] року - її батько [PERSON] Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої увійшли житловий будинок [ADDRESS] також земельна ділянка площею 362 кв.м., розташована за цією ж адресою, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, яка у встановленому порядку прийняла спадщину, проте нотаріус відмовив їй в оформленні спадкових прав щодо спірних будинку та ділянки, вказуючи на відсутність у спадкоємця правовстановлюючих документів, що підтверджують факт належності спадкодавцю цього майна. [PERSON], враховуючи відмову нотаріуса від посвідчення її спадкових прав та відсутність правовстановлюючих документів на майно, зокрема на земельну ділянку, а також будинок, який не був одержаний спадкодавцем після закінчення будівництва та введення його в експлуатацію, просила визнати за нею право власності на це майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, проте подала заяву про розгляд справи без її участі із запереченням проти вимог [PERSON] в частині визнання права власності на земельну ділянку, вважаючи такі вимоги безпідставними. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу без особистої участі представників відповідача та третьої особи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [INFO] року померла мати позивачки [PERSON], а [INFO] року - її батько [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, яка у встановленому порядку прийняла спадщину, проте нотаріус відмовив їй в оформленні спадкових прав щодо спірного будинку, вказуючи на відсутність у спадкоємця правовстановлюючого документа, що підтверджує факт належності спадкодавцю цього майна. Згідно положень Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.1223 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, в тому числі шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Матеріали справи містять достатньо доказів належності спадкодавцю будинку. Зокрема з матеріалів справи (а.с. 11-24) вбачається, що спірний будинок збудований спадкодавцем на земельній ділянці, відведеній забудовнику для цієї мети, на підставі необхідних дозволів на будівництво та затвердженого проекту. Будівництво будинку завершене, вказане майно прийняте до експлуатації актом від 16 липня 1980 року, затвердженим рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 04 вересня 1980 року №496. Будинок зведено забудовником з незначним перевищенням площі забудови, також останнім без наявності необхідних документів побудовано частину господарських будівель, які є частиною будинку. Однак, оскільки будівництво відбувалося до 05 серпня 1992 року, а тому згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 такі об'єкти не належать до самочинного будівництва. Будинок зареєстровано за спадкодавцем на праві власності у КП «Вознесенське МБТІ» (а.с. 46). Окремого правовстановлюючого документа останній не отримував. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов'язкову частку, судом не виявлено. Враховуючи те, що позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом. Однак суд не вбачає підстав для окремої констатації набуття [PERSON] права власності на господарські будівлі та побутові споруди, оскільки вони є невід'ємною частиною будинку, при переході права власності на будинок вважається, що до набувача переходить й право власності на ці будівлі та споруди, якщо договором чи законом не визначено протилежне. Що стосується спірної земельної ділянки, то суд виходить з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Вознесенської міської ради від 30 грудня 1997 року №2 [PERSON] передано в приватну власність по фактичному користуванню земельну ділянку площею 362 кв.м., розташовану по [ADDRESS] призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку. Проте згідно ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі ділянки у власність), Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Подібні положення містить й чинний Земельний кодекс України. Зокрема, згідно ст. 125, ч.ч. 1-2, 4 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. Проте Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку спадкодавець за життя не отримав та не зареєстрував своє право. Разом з тим на час розгляду справи ділянка не сформована, не визначено її межі та фактичний розмір (не виготовлено технічну документацію із землеустрою), тобто відсутна необхідна для її ідентифікації інформація. Водночас згідно п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте позивачкою не доведено факт неможливості офомлення спірної ділянки у вищепередбаченому (адміністративному) порядку, а тому її вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial