Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування спільною земельною ділянкою, в обґрунтування позову посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 18.04.1982 позивачка купила 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Інша частина вказаного домоволодіння належить відповідачці [PERSON] При домоволодінні наявна земельна ділянка площею 1018 кв.м. З приводу користування земельною ділянкою відповідач постійно влаштовує скандали. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 1982 року було визначено право користування земельною ділянкою, згідно другого варіанту додаткової схеми від 03.08.1982 висновку технічної експертизи, а саме було виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 347 кв.м., відповідачу - 619 кв.м. Земельна ділянка площею 52 кв.м. залишилася в загальному користуванні сторін. На теперішній час земельна ділянка площею 459 кв.м. на праві власності належить позивачу, а земельна ділянка площею 588 кв.м. відповідачу. В державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, яка належить позивачу була врахована загальна територія земельної ділянки площею 28 кв.м. для обслуговування споруд сусідки [PERSON], однак в акті відповідача вказана територія для обслуговування споруд позивача не зазначена. У зв'язку з цим відповідач не дозволяє позивачу користуватися загальною земельною ділянкою. Таким чином, позивач просить встановити порядок користування земельною ділянкою площею 52 кв.м. розташованої на території домоволодіння [ADDRESS] (земельної ділянки 24 кв.м. для обслуговування будівель зі сторони [PERSON]), згідно з висновком технічної експертизи Міськінвентарбюро та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні зміст позовних вимог, на задоволенні позову наполягала. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, підтримали надані суду письмові заперечення. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 1982 року визначено порядок користування земельною ділянкою [ADDRESS], згідно другого варіанту додаткової схеми від 03.08.1982 року, та виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 347 кв.м., [PERSON], [PERSON], [PERSON] - 619 кв.м., земельну ділянку площею 52 кв.м. залишено в загальному користуванні (а.с.6). [PERSON] належить 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 червня 1992 року (а.с.4). Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 20.03.1992 № 172/4 [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 64 кв.м. по [ADDRESS] в рахунок відчуження земельної ділянки [ADDRESS] (а.с.13). За змістом статті 6 ЗК України (в редакції 1990 року) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Частиною 5 статті 17 ЗК України (в редакції 1990 року) встановлено, що передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, в тому числі, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ч.1 ст.23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 18.11.1999 № 2539 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0588 га по [ADDRESS] (а.с.11,83-84). На підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 17.12.1998 № 2481 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0459 га по [ADDRESS] (а.с.46,78-82). В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами по справі, що на час звернення до суду, після реалізації [PERSON] та [PERSON] свого права на приватизацію земельної ділянки, земельна ділянка площею 52 кв.м., яка була залишена в загальному користуванні рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 1982 року, була передана сторонам у власність. Доказів передачі земельної ділянки площею 52 кв.м. у користування [PERSON] та [PERSON], суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, позивачем [PERSON] не доведено чи передавалася будь-яка частина земельної ділянки в загальне користування сторін після приватизації [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, її розмір, конфігурація, де вона розташована, а тому суд приходить до висновку про відмову позивачу [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed