Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25.10.2016 року по цивільній справі №756/10363/16-ц з нього стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн., щомісячно з 10.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття. На момент розгляду справи про стягнення аліментів [PERSON] був безробітним, постійного доходу не мав, заробляв різними видами діяльності, але мав певні заощадження, які давали можливість сплачувати щомісяця кошти на утримання малолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. 27.03.2017 року позивач був прийнятий на роботу з оплатою праці згідно штатного розпису в розмірі 4000 грн., і після сплати податків його дохід становить лише 3220 грн. Іншого доходу [PERSON] не має. За твердженням позивача його матеріальний стан істотно погіршився, оскільки протягом тривалого часу він перебував без постійної роботи і змушений був витратити усі наявні у нього грошові заощадження на які раніше розраховував. Крім того, на даний час позивач змушений щомісячно допомагати своїм батькам-пенсіонерам, мізерна пенсія яких не покриває навіть вартості споживчого кошика в 3200 грн. на місяць для однієї особи, і є, за твердженням позивача, недостатнім для забезпечення нормального рівня життя. При цьому, позивач просить зменшити розмір сплачуваних ним аліментів на утримання доньки до 1500 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду подала відзив, в якому заперечує проти позову, посилаючись на те, що працевлаштування позивача із мінімальною заробітною платою ніяким чином не впливає на його можливість сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі на які останній особисто погодився в процесі розгляду справи про стягнення аліментів. Крім того, вказувала, що [PERSON] має і інші види доходів окрім офіційного працевлаштування. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 848. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2016 року, з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн., щомісячно з 10.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття. З рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2016 року вбачається, що аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн., стягуються саме за ініціативою [PERSON], який заперечував проти відрахування зі своїх доходів у процентному відношенні. При цьому, в судовому засіданні судом взято до уваги посилання [PERSON] на те, що він є безробітним і не має постійного місця роботи, на життя заробляє різними видами діяльності та із різною періодичністю, а розмір його доходів нестабільний та мінливий. Статтею 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За матеріалами справи, на час ініціювання позову про зменшення розміру аліментів [PERSON] працевлаштувався і, відповідно до наказу №6 від 27.03.2017 року був прийнятий на посаду заступника директора з маркетингу у ТОВ «Українська стивідорна компанія» із оплатою згідно зі штатним розписом в розмірі 4000 грн. При цьому, на даний час його щомісячний дохід після утримання податків становить 3220 грн. Зі змісту ст. 192 СК України вбачається, що визначений за рішенням суду розмір аліментів може бути згодом зменшено і це є правом, а не обов'язком, за умови (зміни) погіршення матеріального становища. З огляду на зазначене, на думку суду, працевлаштування [PERSON], навіть на мінімальну заробітну платню ніяким чином не свідчить про погіршення матеріального становища останнього, а навпаки є підтвердженням отримання стабільного доходу. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Оболонського районного суду від 16.02.2017 року здійснено поділ майна подружжя за яким, у власності [PERSON] перебуває рухоме та нерухоме майно, а саме: ? частини кварти [ADDRESS], ? частини квартири [ADDRESS], ? квартири та комори до неї, розташованої за адресою: [ADDRESS] та ? частина автомобіля марки BMW 2014 року модель X5, реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того, з'ясовано наявність валютних рахунків у банківських установах. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, стверджуючи про відсутність заощаджень та погіршення матеріального становища, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин. Також, суд не вважає підставою для зменшення розміру аліментів для дитини посилання позивача на допомогу своїм батькам з огляду на те, що останні є пенсіонерами та отримують пенсію визначену державою, що підтверджено матеріалами справи, і допомога [PERSON], у разі її реального здійснення, носить добровільний характер. Враховуючи зазначене, суд не вбачає істотних обставин, які могли б унеможливити виконання відповідачем своїх обов'язків, визначених рішенням суду по сплаті аліментів у розмірі 10 000 грн. щомісячно. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВРУ № 789-XII від 27.02.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed