Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» (надалі - відповідач) про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням договірних зобов'язань. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.09.2017 року позивач придбав посадочний документ № 000В3D46-4FF6-8898-0001 вартістю 188 грн. 95 коп. для проїзду на поїзді № 715 за маршрутом м. Перемишль, Польща - м. Львів, Україна, тобто уклав договір перевезення пасажира з відповідачем. При цьому відправлення з м. Перемишль мало відбутись о 13 год. 07 хв. 10.09.2017 року, а прибуття до м. Львова зазначалось о 16 год. 02хв. 10.09.2017 року. Разом з тим, фактично потяг відправився з м. Перемишля із затримкою більш ніж у чотири години, а саме о 17 год. 52хв. Через запізнення потяга у позивача погіршились стосунки з друзями та колегами через виникнення конфліктної ситуації, пов'язаної із неможливістю реалізації того, що було заздалегідь заплановано на цей день. Грубе порушення відповідачем умов договору перевезення спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає у психологічній виснаженості, порушенні звичайного життєвого ритму, зменшення часу, який позивач планував приділити особистому життю, оскільки внаслідок фізичної та психічної виснаженості був вимушений докладати додаткових зусиль задля відновлення власного фізичного та психологічного стану, яку позивач оцінює в 112 000 грн. та просить стягнути останню з відповідача на його користь. Також просив зобов'язати відповідача надати публічні, повні та аргументовані пояснення щодо причин тривалої затримки відправлення поїзда. Ухвалою суду від 26.09.2017 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду на 07.11.2017 (а.с.10). 07.02.2018 року від представника відповідача Савки В.В. надійшов відзив на позов з (а.с. 31-40), мотивований тим, що позивачем не надано доказів користуванняя послугою перевезення відповідно до п. 2.12 «Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України», затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.12.2006 року № 1196 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за № 310/13577. Відсутні письмові підтвердження про запізнення поїзда, що видаються на станції призначення пасажира тільки при пред'явленні проїзного документа шляхом нанесення відмітки на ньому або на окремому бланку безпосередньо після прибуття поїзда. Крім того, згідно з даними Автоматизованої системи керування пасажирських перевезень [PERSON] придбав електронний квиток для проїзду 10.09.2017 року в поїзді № 715 до м. Львова, однак відомості про використання проїзного квитка відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди, то представник відповідача зазначив, що договором перевезення, який було укладено між позивачем та відповідачем, не передбачено умов про можливість відшкодування моральної шкоди. Не встановлено такого виду відповідальності і Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що на думку представника відповідача свідчить, про відсутність правових підстав для задоволення позову і в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Також зазначив, що вимоги позивача про надання публічних, повних та аргументованих пояснення стосовно причин тривалої затримки відправлення поїзда не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України. 21.03.2018 року на підставі п.9 Перехідних положень ЦПК України суд ухвалив проводити розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Згідно зі ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Українська залізниця» було укладено договір про перевезення пасажира, у вигляді посадочного документа № 000В3D46-4FF6-8898-0001, придбаного позивачем для проїзду на поїзді № 715 за маршрутом м. Перемишль, Польща - м. Львів, Україна, що не заперечувалось представником відповідача. Відповідно до ст. 911 ЦК України пасажир має право: 1) одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком; 2) провозити з собою безоплатно одну дитину віком до шести років без права зайняття нею окремого місця; 3) купувати для дітей віком від шести до чотирнадцяти років дитячі квитки за пільговою ціною; 4) перевозити з собою безоплатно ручну поклажу у межах норм, встановлених транспортними кодексами (статутами); 5) зробити не більше однієї зупинки в дорозі з подовженням строку чинності проїзних документів (квитка) не більше ніж на десять діб, а в разі хвороби - на весь час хвороби; 6) відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка - залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами); 7) отримувати повну та своєчасну інформацію про час та місце відправлення транспортного засобу за вказаним у транспортному документі (квитку) маршрутом. У позовній заяві позивач зазначив, що 10.09.2017 року відправлення поїзду Інтерсіті+ № 715 з м. Перемишль, Польща, до м. Львова, Україна відбулося з запізненням більш, ніж на чотири години, а саме у 17 год. 52 хв. Проте, під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт того, що позивач скористався послугою перевезення, а відтак є споживачем послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з такого. Статтею 922 ЦК України передбачено, що за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життя або здоров'ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника. Відповідно до 2.12. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України 27.12.2006 р. № 1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 р. за № 310/13577, письмові підтвердження про запізнення поїзда видаються на станції призначення пасажира тільки при пред'явленні проїзного документа шляхом нанесення відмітки на ньому або на окремому бланку безпосередньо після прибуття поїзда. Без пред'явлення проїзних документів письмові довідки про запізнення поїздів не видаються. Разом з тим, оригіналу чи належної копії зазначеного проїзного документу (квитка) та доказів про звернення позивача до відповідача з вимогою видати письмову довідку про запізнення поїзда, [PERSON] до суду не надав. При цьому, як вбачається з наданих представником відповідача даних Автоматизованої системи керування пасажирських перевезень відсутні відомості про належне використання позивачем [PERSON] проїзного квитка. Отже, можна дійти висновку, що посадку до вагона поїзда Інтерсіті+ № 715 сполученням м. Перемишль, Польща - м. Львів, Україна позивач [PERSON] не здійснював (а.с. 36-40). Оскільки Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, зареєстровані в Міністерстві юстиції України, пройшли державну реєстрацію, внаслідок чого є нормативно-правовим актом в розумінні Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, таким чином вони є обов'язковими для усіх громадян, організацій та установ, встановлюють загальні правила, що регулюють перевезення залізничним транспортом. Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не виконані вимоги вказаних правил, оскільки ним не підтверджено користування послугою перевезення. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Таким чином, у разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватись лише тоді, якщо це буде встановлено договором або законом. Однак, як встановлено судом, укладеними між сторонами договором перевезення не передбачено умов про можливість відшкодування моральної шкоди, не встановлено такого виду цивільної відповідальності і вказаними Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, оскільки судом не встановлено, що позивач скористався послугою перевезення, а відтак відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діяннями відповідача, внаслідок чого не встановлено порушення його прав, як пасажира. Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача надати публічні, повні та аргументовані пояснення стосовно причин тривалої затримки відправлення поїзду Інтерсіті+ № 715, то вказані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України. При цьому, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що він не позбавлений права звернутись з відповідним зверненням до відповідача з метою встановлення причин тривалої затримки відправлення вказаного поїзду у відповідно до казаних вимог Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України 27.12.2006 р. № 1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 р. за № 310/13577. З урахування того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх вимог, суд оцінюючи докази в їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed