Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просить суд: визнати недійсним договір іпотеки реєстровий № 894 від 26.07.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати рішення про державну реєстрацію та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 47969617 від 26.07.2019 р., номер запису: 32569881, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксаною Михайлівною; скасувати рішення про державну реєстрацію та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] , власник: [PERSON] , індексний номер: 50879664 від 29.01.2020р., номер запису про право власності: 35249415, посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Римська Анастасією Миколаївною та витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 12.04.2019 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є., про визнання договорів дарування квартири [ADDRESS] недійсними. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року у позовних вимогах [PERSON] відмовлено. В свою чергу, постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2020 року апеляційна скарга позивача була задоволена. Рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними договори дарування від 16.09.2016 року та 21.12.2016 року. Вказує, що з метою державної реєстрації права власності на квартиру вона звернулась до Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, де 17.02.2020 року їй було про відмовлено у реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з тим, що право власності на заявлений об`єкт зареєстровано за іншою особою - [PERSON] . Позивач зазначає, що під час розгляду справи щодо визнання договорів дарування недійсними відповідачка [PERSON] 26.07.2019 року уклала договір позики з [PERSON] на суму 533 000,00 грн., строком до 26.08.2019 року. Як засіб забезпечення основного зобов`язання (договору позики) сторонами було також укладено договір іпотеки від 26.07.2019 року, предметом якого було визначено квартиру позивачки. З урахуванням викладеного, у позивача виникла необхідність звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді від 13 березня 2020 року вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01 липня 2020 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення заперечували. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повід солені належним чином, причину неявки не повідомили. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що для державної реєстрації права власності за [PERSON] було подано належним чином зареєстрований та посвідчений нотаріально оригінал Договору іпотеки та документ, передбачені п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому підстави для відмови у державні реєстрації права власності за вказаною особою були відсутні, положення чинного законодавства приватним нотаріусом не порушені. Суд, заслухавши сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободи чи законних інтересів. Положення ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] та її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15.01.2001 року, належала квартира [ADDRESS] , по 1/2 частині кожному. [INFO] [PERSON] помер. У серпні 2016 року позивач дізналася, що вона тяжко захворіла; лікарі діагностували в [PERSON] онкологічне захворювання. З метою отримання грошових коштів на операцію [PERSON] звернулася за допомогою до [PERSON] , на що відповідач погодилась. Під час розмови сторони вирішили оформити договір дарування квартири, що належала позивачці. Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., від 16.09.2016 року і зареєстрованого в реєстрі за номером 2056, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Оскільки інша 1/2 частина цієї квартири після оформлення спадкових прав після смерті сина не була зареєстрована на позивача, то [PERSON] подарувала її відповідачці 21.12.2016 року, тобто після проведення державної реєстрації цієї частини квартири на своє ім`я. Цей договір дарування також посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. і зареєстрований в реєстрі за номером. 12.04.2019 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є., про визнання договорів дарування квартири [ADDRESS] недійсними. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року у позовних вимогах [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року скасовано. Позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, про визнання недійсними договорів дарування,- задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 16.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №2056 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 31488025 від 21.09.2016 р. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 21.12.2016р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №2866 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33064979 від 21.12.2016 р. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 10.03.2020 року квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Як пояснили у судовому засіданні представник позивача та позивач під час розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, про визнання недійсними договорів дарування щодо визнання договорів дарування недійсними відповідачка [PERSON] 26.07.2019 року з метою недопущення відчуження спірної квартири уклала договір позики з [PERSON] на суму 533 000,00 грн., строком до 26.08.2019 року. Як засіб забезпечення основного зобов`язання (договору позики) між сторонами також було укладено договір іпотеки від 26.07.2019 року, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до ч.1. ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне й недійсність іпотеки. Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон «Про іпотеку» визначає іпотекодавця та іпотекодержателя. Відповідно до визначень, що містяться в ст. 1 Закону «Про іпотеку», іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням. Іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи боржника. Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону «Про іпотеку» предметом іпотеки є об`єкти нерухомого майна та об`єкти, які прирівнюються до таких цим Законом «Про іпотеку». Об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено Законом «Про іпотеку». Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Як зазначає Верховний Суд України при здійсненні аналізу судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, є питання щодо правильності вирішення спорів між іпотекодавцем та іпотекодержателем у випадках, коли на час передачі нерухомості в іпотеку іпотекодавець був власником майна, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з відмовою іпотекодавцю у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким іпотекодавець набув у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення іпотечного договору судом був визнаний недійсним. У таких випадках необхідно враховувати, що в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб`єктивного речового права на майно в певної особи, у зв`язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону «Про іпотеку», згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Зазначеної позиції дотримуються Вищий господарський суд України (рішення № 19979614 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), а також суди нижчих рівнів (наприклад, рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської обл. від 11 грудня 2012 р. у справі № 1121/4572/12). Відповідно до статей 387, 388 ЦК України можливість віндикації майна в особи, яка володіє майном, у тому числі й майна, переданого в іпотеку, залежить від того, чи є володілець добросовісним набувачем. Якщо іпотекодавець є недобросовісним набувачем, то власник має право витребувати своє майно у іпотекодавця в будь-якому випадку. Подібно до цього власник має право витребувати своє майно, якщо іпотекодавець хоча і є добросовісним набувачем, але це майно було набуте ним безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Коли ж іпотекодавець є добросовісним набувачем майна, переданого в іпотеку, і майно придбане ним за відплатним договором, власник має право витребувати це майно в іпотекодавця у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суди повинні враховувати, що у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна припиняється. При цьому з метою захисту законних інтересів іпотекодержателя від негативних для нього наслідків слід передбачити можливість вимагати від боржника дострокового виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 17 Закону «При іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), у разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Враховуючи, що апеляційною інстанцією визнано недійсними договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 16.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №2056, та договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 21.12.2016р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрований в реєстрі за №2866 та скасовані відповідні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), суд вважає за необхідним визнати недійсним Договір іпотеки реєстр №894 від 26.07.2019р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати реєстрацію права власності за відповідачем. Стаття 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Отже позивач [PERSON] , будучи власником спірної квартири, позбавлена можливості зареєструвати її у встановленому законом порядку, або в будь-який інший спосіб оформити свої права на квартиру та у повній мірі розпоряджатись нею. На підставі наведеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які впливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, з метою забезпечення в повній мірі захисту прав, свобод та інтересів позивача, дійшов переконливого висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved