Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом з вимогою до відповідача [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] ( [INFO] ), разом з матір`ю - [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] ). Позов мотивовано тим, що з 20 травня 1995 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки до сьогодення позивач та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання їхньої дитини - [PERSON] , то позивач вважає за можливе порушити таке питання перед судом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2019 року відкрито провадження по цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. В судове засідання позивач не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове повторно не з`являвся, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином (оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет, відповідно до ч.ч. 11-12 ст. 128 ЦПК України). Представник третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також надав суду висновок від 26.06.2019 року № 100-9635. У відповідності до ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; з`являтись в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. (ч. 4 ст. 44 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України, головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. Разом з цим, враховуючи, що позивач не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 9). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2013, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 11-12). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 13.06.2012 року, виданий Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 10) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] там же зареєстрована і позивач [PERSON] (а.с. 14-15). Згідно Акту обстеження умов проживання від 21 січня 2019 року умови для проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , створені належним чином. (а.с. 18-19). Як вбачається з характеристики [PERSON] учениці 1-А класу, школи І-ІІІ ступенів № 36 ім. С.П. Корольова м. Києва, вона навчається в школі з 01 вересня 2018 року. [PERSON] приділяє велику увагу вихованню та розвитку своєї доньки. Після уроків [PERSON] забирає мама або бабуся. Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 08.02.2019 року № 00520-187, [PERSON] , [INFO] спостерігається з народження та мешкає за адресою: [ADDRESS] . В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вказано, що при розгляді спорів між батьками про місце проживання дітей обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно з висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, наданим Службою у справах дітей Голосіївської РДА у м. Києві, враховуючи інтереси дитини, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , 2012 р.н. разом з матір`ю [PERSON] . (а.с. 31-32). Висновок містить рекомендаційний характер. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. У висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітньої разом з матір`ю. Пункт 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи зміст висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, суд вважає, що органом опіки та піклування у повній мірі виконано вимоги норми п. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866. Так, у висновку проаналізовано ставлення батьків дитини до виконання своїх батьківських обов`язків. Також зазначено, що батько [PERSON] за весь час навчання жодного разу до школи не приходив та не цікавився донькою. Зв`язатися з [PERSON] засобом телефонного зв`язку не виявилось можливим. [PERSON] працює на посаді головного бухгалтера ТОВ «Л.К.О.» З огляду на те, що висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої з матір`ю є достатньо аргументованим, не суперечить інтересам дитини, суд погоджується з ним. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до вимог ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, однак, враховуючи вік, стан здоров`я малолітнього, відносини між сторонами, що склались у зв`язку з припиненням шлюбних стосунків, суд визначає місце проживання дитини разом з матір`ю. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі вище викладених правових норм, беручи до уваги обставини справи, досліджені судом при її розгляді, зважаючи на вік дитини, її інтереси, умови життя та життя її батьків, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з нею, з матір`ю, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд дійшов висновку про задоволення позову з тих підстав, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved