Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.01.2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, а їх спільний син залишився проживати разом з матір`ю. Вказувала на те, що під час літніх канікул вона має намір поїхати з сином на відпочинок за кордон з метою оздоровлення дитини та з цією метою звернулась до приватного нотаріуса для оформлення нотаріальної згоди батька на виїзд дитини за кордон без його супроводу, натомість відповідач на виклик нотаріуса не з`явився та не повідомляючи поважних причин, згоду на виїзд сина за кордон не надав. Враховуючи те, що відповідач не бажає надавати добровільну згоду на виїзд їх неповнолітнього сина [PERSON] в її супроводі за кордон, а саме до Республіки Болгарія, тому звернулась до суду з даним позовом та, посилаючись на норми матеріального права, просила надати малолітньому [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Болгарія, без згоди та супроводу батька, у супроводі матері [PERSON] , на період часу з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року. В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах діяв представник [PERSON] , від якого до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а також не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем його проживання, про причини своєї неявки суд не повідомив та у встановлений строк не подав відзив. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] та відповідно до свідоцтва про народження його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , які перебували між собою в зареєстрованому шлюбі (а/с 7). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.01.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та після розірвання шлюбу їх спільний син залишився проживати разом з матір`ю (а/с 5, 8). Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Судом встановлено, що позивач має бажання з метою відпочинку та оздоровлення дитини виїхати на період літніх канікул за кордон, а саме до Республіки Болгарія, у зв`язку з чим зверталась до приватного нотаріуса з метою оформлення нотаріально посвідченої згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон (а/с 9). Так, в матеріалах справи міститься текст заяви позивача на адресу відповідача, який вручений останньому нотаріусом, проте відомостей про те, що відповідач надав свою згоду на виїзд дитини за кордон матеріали справи не містять. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року дійшла висновку про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Так, за наслідками розгляду справи встановлено, що позивач має намір виїхати з сином за кордон на певний визначений період часу, у конкретну країну з метою оздоровлення дитини, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що надання такого дозволу не буде порушувати прав батька хлопчика та буде відповідати інтересам дитини. При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила надати дозвіл на виїзд на період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року, проте станом на день винесення рішення суду період з 01.06.2019 року по 04.06.2019 року минув, у зв`язку з чим суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері на період з 05.06.2019 року по 31.08.2019 року в Республіку Болгарія. У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою при звернені до суду судовий збір. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial