Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

У березні 2014 року до суду із позовом про зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, оплати за відрядження та моральної шкоди з БПП «Константа» звернувся [PERSON] Свої вимоги обґрунтував тим, що 31 липня 2013 року його було прийнято на посаду водія із заробітною платою 4000 грн. Робота була пов'язана із перевезенням вантажів по Україні та за кордон. Позивач зазначав, що заробітна плата та витрати на відрядження за весь період роботи йому на час звернення до суду не виплачені. 26 листопада 2013 року [PERSON] захворів, про що повідомив роботодавця і 16 грудня 2013 року подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. Листом від 27 грудня 2013 року відповідач повідомив позивача, що його звільнено з 27 грудня 2013 року за прогул без поважних причин по ст. 40 КЗпП України. З таким формулюванням позивач не погоджується, оскільки вважає, що він попередив письмово роботодавця за два тижні до звільнення і тому відповідач повинен був його звільнити за власним бажанням. Також зазначав, що заборгованість по заробітній платі за період з 31 липня 2013 року по 27 грудня 2013 року, у розрахунку по 4000 тисячі гривень на місяць, становить 20 000 гривень. Окрім цього вказував, що перебуває три місяці у вимушеному прогулі, оскільки не отримав від відповідача своєї трудової книжки, тому вважає, що БПП «Константа» повинне сплатити на його користь 12 000 гривень, що є середнім заробітком за час вимушеного прогулу. Також вказував, що йому не виплачені добові за час перебування у відрядженнях - за 35 діб за кордоном та 53 доби у межах України, що, відповідно до чинного законодавства складає 42 266 гривень 99 коп. Окрім цього вказував, що неправомірні дії відповідача спричинили йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у 25 000 гривень. Тому просив визнати формулювання причин його звільнення за прогул без поважних причин невірним, змінити таке формулювання причин звільнення на звільнення за власним бажанням і дату звільнення з 27 грудня 2013 року на день вирішення справи у суді, стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату та витрати на відрядження у розмірі 64 266 гривень 99 коп. та моральну шкоду у розмірі 25 000 гривень. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними у позовній заяві. Представник позивача вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі, обгрунтовуючи їх тими самими доводами. Також додав, що [PERSON] з 16 грудня по 27 грудня 2013 року хворів, тому не зміг прийти на роботу. Представник відповідача позов визнав частково, вказавши, що на даний час у відповідача перед позивачем існує заборгованість за відрядження у розмірі 9 202 гривні 14 коп., яка була нарахована але не виплачена [PERSON] при звільненні, оскільки він з 26 листопада 2013 року не з'являвся на роботі, що також є причиною неотримання ним своєї трудової книжки. Решту частину позовних вимог не визнав, у їх задоволенні просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено і це підтверджують сторони, що [PERSON] 13 грудня 2013 року направив на адресу відповідача лист, датований 16 грудня 2013 року, у якому повідомляв про погіршення свого стану здоров'я, у зв'язку з чим просив звільнити його за власним бажанням, провівши розрахунок (а.с. 62, 181). Однак після цього на роботу не виходив, пояснень і документів з цього приводу роботодавцеві не надавав, про що були складені відповідні акти (а.с. 63-72). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Суд оцінює критично посилання позивача на медичну довідку № 84 від 25 березня 2014 року (а.с. 180), у якій зазначено про перебування [PERSON] на амбулаторному лікуванні у Березанській міській лікарні, що підтверджується ще одною довідкою, з 16 грудня по 27 грудня 2013 року, оскільки самої довідки, на яку посилається позивач і яка згадується у довідці № 84, суду надано не було. Окрім цього, підтверджень, що позивач якимось чином повідомляв роботодавця про неможливість вийти на роботу з 16 грудня 2013 року у зв'язку із хворобою суду надано не було. Також слід зазначити, що підтвердженням того, що працівник був на лікарняному, тобто поважності причини невиходу на роботу, є листки непрацездатності встановленої форми, які підтверджують перебування на лікарняному [PERSON] з 26 листопада по 15 грудня 2013 року і здавалися ним на підприємство 17 грудня 2013 року (а.с. 60, 61). Окрім цього, у заяві про звільнення [PERSON] не було зазначено жодної підстави, передбаченої ч. 1 ст. 38 КЗпП України, яка б давала можливість розірвати трудовий договір з роботодавцем раніше, як за два тижні, а також не було зазначено дати, з якої позивач просив його звільнити. Таким чином, суд приходить до висновку про правильність формулювання відповідачем причин звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У ході судового розгляду було встановлено, і на це вказують сторони, що за час своєї роботи на підприємстві відповідача [PERSON] 53 доби був у відрядженні в межах України. Відшкодування витрат за ці відрядження позивач не отримував. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 13 лютого 2012 року № 54-0-2-12/7.2 до складу витрат на відрядження відносяться також витрати в межах території України - до 0,2 розміру мінімальної заробітної плати за кожен календарний день відрядження, а відрядження за кордон - не більше 0,75 розміру мінімальної заробітної плати за кожен календарний день відрядження, встановлений законом на 01 січня звітного року. Мінімальна заробітна плата на 01 січня 2013 року Законом про Державний бюджет України була встановлена у розмірі 1147 гривень на місяць. Враховуючи те, що відповідач визнав, але не оплатив [PERSON] витрати за 53 доби відрядження у межах Україні, то слід стягнути з БПП «Константа» 12 158 гривень 20 коп. на користь позивача. Суд оцінює критично твердження представника відповідача про те, що [PERSON] слід оплатити витрати на відрядження за кордон лише за 19 днів, оскільки у його закордонному паспорті бракує відмітки Державної прикордонної служби про в'їзд на територію України, що є підставою для нарахування коштів за відрядження. Судом встановлено, що [PERSON] перербував за межами України з 23 серпня по 31 серпня 2013 року, з 14 вересня по 17 жовтня 2013 року, з 12 листопада по 17 листопада 2013 року, а всього 49 днів (а.с. 9), що кореспондує наказам про відрядження (а.с. 146-150). Оскільки [PERSON] було заявлено про 35 діб відрядження за кордоном, суд не виходить за межі заявлених вимог. Також слід зазначити, що перед відрядженнями за кордон та після повернення позивачеві видавалися підзвітні кошти та кошти на відшкодування понесених ним витрат у розмірі 19 300 гривень 81 коп. (а.с. 51-59). Загальна сума коштів, яку позивач повинен був виплатити позивачеві складала 30 108 гривень 75 коп. З урахуванням уже виплачених коштів БПП «Константа» слід виплатити [PERSON] 10 807 гривень 94 коп. на відшкодування понесених ним витрат на відрядження за кордон. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що його зарплата на підприємстві складала 4000 гривень на місяць, оскільки це спростовується копією штатного розпису на 2013 рік по БПП «Константа», згідно з яким заробітна плата водія становила 1700 гривень (а.с. 154). Посилання представника позивача на оголошення від роботодавців у мережі Інтернет із зазначенням значно вищої заробітної плати суд не бере до уваги, оскільки [PERSON] працював на конкретному підприємстві, на якому був затверджений штатний розпис із зазначенням посадового окладу. Твердження позивача про те, що він жодного разу за час роботи у відповідача не отримував заробітної плати, суд оцінює критично, оскільки суду були надані відомості на виплату грошей за липень, серпень, вересень, жовтень 2013 року, з яких вбачається що [PERSON] отримував заробітну плату, за що й розписувався (а.с. 47-50). У судовому засіданні позивач вказував, що у відомостях за липень 2013 року дійсно стоїть його підпис, а у всіх інших відомостях підпис підроблений, однак доказів цього не надав, до правоохоронних органів з цього приводу не звертався. Однак, як вбачається з розрахунково-платіжних відомостей за жовтень, листопад і грудень 2013 року (а.с. 44-46) [PERSON] було нараховано 1392 гривні 98 коп., 1322 гривні 74 коп. та 1226 гривень 66 коп. відповідно, проте у жовтні виплачено 988 гривень 15 коп., а у листопаді і грудні кошти взагалі не виплачувалися. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року у розмірі 2954 гривні 23 коп. Вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається з листа, який був наданий позивачем разом із позовною заявою (а.с. 11), роботодавець 27 грудня 2013 року просив [PERSON] з'явитися для отримання трудової книжки. Також представник відповідача зазначав у судовому засіданні, що трудові книжки звільнених працівників вони видають лише працівникові на руки і не пересилають поштою. Таким чином, суд не вбачає вини відповідача у тому, що на час розгляду справи [PERSON] не отримав свою трудову книжку. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки судом було встановлено, що роботодавцем не були виплачені кошти [PERSON] за відрядження та заробітну плату, що стало причиною звернення позивача до суду, тобто змусило його докладати додаткові зусилля для організації свого життя. За правилами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що загальна ціна позову при зверненні до суду склала 89 266 гривень 99 коп. Фактично позовні вимоги задоволено на 30,15 %. Таким чином, відповідачеві слід сплатити на користь держави 269 гривень 14 коп. на відшкодування судових витрат. На підставі ст. 38, 40, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial