Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 16 січня 2017 року відповідач в приміщенні Куковицької сільської ради усно заявила, що нібито позивач та художній керівник Куковицького будинку культури запустили роботу, не працюють, систематично прогулюють, але при цьому незаконно отримують зарплату. На цю усну заяву сільський голова повідомив, що сільська рада не розглядає усних заяв і рекомендував [PERSON] звернутись із письмовою заявою на адресу Куковицької сільської ради щодо цього питання. 18 січня 2017 року відповідач звернулась до сільського голови с. Куковичі Менського району із письмовою заявою, в якій, за доводами позивача, виклала недостовірну інформацію: „І як Ви відреагували на прогули [PERSON], в звязку з його пянкою, коли він не зявлявся на роботі. Позивач вказував, що незважаючи на письмову відповідь про те, що звинувачення відповідача є безпідставними, остання продовжує постійно публічно протягом тривалого часу стверджувати в с. Куковичі про те, що позивач здійснює прогули та систематично пянствує, а сільська рада його незаконно покриває та захищає. Викладену в письмовій заяві інформацію [PERSON] вважає такою, що повністю не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, яка підлягає спростуванню відповідачем у той самий спосіб, так само як нею вона була оприлюднена, оскільки ця її заява наклепницького характеру офіційно розглядалась у Куковицькій сільській раді на засіданні виконкому, що спричинило позивачу моральні страждання, психоемоційне напруження та нервові переживання. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Позивач вказує, що суд першої інстанції не здійснив ніякого правового обґрунтування та розмежування між мірою цивільного права про те, що таке оціночні судження, якою не передбачено відповідальності, окрім образи та наклепу, а що таке недостовірна інформація стверджувального характеру у формі образи особистості та зведення на неї наклепу, за що передбачена цивільно-правова [PERSON] вважає, що у судовому рішенні відсутня критична оцінка та не надано правового обґрунтування доказам, які були досліджені судом, а саме показам свідка [PERSON] та відеозапису виступу відповідачки [PERSON] 24 лютого 2017 року на сході села Куковичі. Крім того, позивач вважає, що якщо [PERSON] постійно розповсюджує про позивача недостовірну інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь чи ділову репутацію, то на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку, або оцінку, повинно бути покладено обовязок відшкодувати завдану моральну шкоду, що судом першої інстанції зроблено не було. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] прийшов до висновку, що відповідачка, звернувшись до сільської ради із заявою від 18.01.2017 року про перевірку викладених у заяві фактів, скористалася своїм Конституційним правом, передбаченим ст. 40 Конституції України, оскільки сільська рада є роботодавцем позивача і компетентна перевіряти факти, що стосуються його трудової дисципліни. Дані, викладені в заяві від 18.01.2017 року, яку відповідач направляла до органу місцевого самоврядування, є лише оціночним судженням, а не фактичним твердженням, адже підтвердити чи спростувати дані судження міг лише орган, до якого було подано відповідачем заяву від 18.01.2017 року, в ході перевірки, а саме про можливі прогули. З таким висновком суду першої інстанції частково не погоджується колегія суддів апеляційного суду, враховуючи наступне. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді директора будинку культури с. Куковичі Менського району Чернігівської області. 18.01.2017 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою на імя голови Куковицької сільської ради Менського району Чернігівської області щодо бездіяльності директора будинку культури. Крім того у цій же заяві запитувала про те, як відреагував голова Куковицької сільської ради на прогули [PERSON] у звязку з його пянкою, коли він не зявлявся на роботі. Дана заява була розглянута на засіданні виконавчого комітету Куковицької сільської ради Менського району 25.01.2017 року і за результатами такого розгляду відповідачу була надана письмова відповідь про безпідставність її заяви та про визнання роботи директора будинку культури задовільною. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, предбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. По справі встановлено, що [PERSON], будучи незадоволеною роботою будинку культури і, зокрема його директором, скористалась своїм правом і звернулась спочатку в усній формі, а згодом письмово із заявою до голови Куковицької сільської ради Менського району, якому підпорядкований будинок культури, щодо перевірки діяльності зазначеного закладу. При цьому розгляд вказаної заяви на засіданні виконавчого комітету сільської ради носив форму перевірки викладених в заяві фактів і не був спрямований на поширення викладеної в заяві інформації. Хоча викладена відповідачем в заяві інформація не знайшла свого підтвердження, а рішенням виконавчого комітету роботу директора Куковицького будинку культури одноголосно було визнано незадовільною. У своїй заяві відповідач запитувала у сільського голови, як він відреагував на прогули [PERSON] у звязку з його пянкою. Зазначену інформацію судом першої інстанції визнано оціночним судженням, оскільки підтвердити чи спростувати дані судження міг лише орган, до якого було подано відповідачем заяву від 18.01.2017 року в ході перевірки. Проте, зазначені висновки є необгрунтованими, враховуючи, що відповідач звернувшись до сільської ради реалізувала своє право на звернення щодо перевірки роботи та поведінки піблічної особи. В звязку з викладеним, з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення слід виключити посилання суду відносно того, що викладені в заяві [PERSON] від 18.01.2017 року дані є лише оціночними судженнями. Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано ніякої критичної оцінки і правового реагування на завідомо неправдиві свідчення свідка [PERSON], а також не дано оцінку відеозапису виступу відповідачки [PERSON] 24 лютого 2017 року на сході села Куковичі, не можуть бути прийняті судом до уваги з таких підстав. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема показань свідків. З урахуванням зазначених вимог судом і дано оцінку доказів по справі, у взаємному звязку у їх сукупності, в тому числі і з урахуванням показань свідків. Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги, про те що суд не взяв до уваги те, що [PERSON] продовжує постійно розповсюджувати про позивача недостовірну інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь чи ділову репутацію , оскільки вказане не було предметом судового розгляду. Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не спростовують.

Outcome: partial