Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

У березні 2016 року позивач ТОВ «Рада 6» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Позивач з 15 грудня 2008 року здійснює утримання житлового будинку, в якому проживає відповідач, забезпечує його експлуатацію і обслуговування. Відповідач користується житлово-комунальними послугами. Проте, не здійснює їх оплату, в зв'язку з чим утворилась заборгованість за період з 15 грудня 2008 року по 29 лютого 2016 року в розмірі 127 108 грн. 94 коп. З урахуванням наведеного позивач просив стягнути вказану суму заборгованості з відповідача, а також 80 384 грн. 06 коп. інфляційних втрат та 12 238 грн. 23 коп. 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зменшив (а.с. 191-192), просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за період з 8 вересня 2012 року по 31 липня 2016 року у розмірі 84 882 грн. 86 коп., а також 44 401 грн. 18 коп. інфляційних втрат та 2 020 грн. 18 коп. 3% річних. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 135) та письмові заперечення (а.с. 159-161). Зазначив, що позовні вимоги є безпідставним, оскільки між сторонами не укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, відсутні будь-які докази того, що відповідачу надавались житлово-комунальні послуги. Відповідач постійно проживала та проживає за іншою адресою, що свідчить про неотримання нею житлово-комунальних послуг. Вказав, що позивачем необґрунтована сума заборгованості, відсутні посилання на розпорядження Київської міської державної адміністрації щодо затвердження тарифів на теплову енергію. Згодом представник відповідача до судового засідання не з'явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову за таких обставин. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Згідно зі ст. 1 цього Закону балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні. Будинок, в якому проживає відповідач прийнятий в експлуатацію 15 грудня 2008 року та житлово-експлуатаційною організацією, який обслуговує вказаний будинок, визначено позивача ТОВ «Рада 6» (а.с. 27-30). У зв'язку з цим, ТОВ «Рада 6» має права, передбачені ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у тому числі одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та котрий кореспондується з обов'язком споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, що передбачений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Разом з тим, слід зазначити, що дійсно сторони між собою не укладали договір про надання житлово-комунальних послуг. Проте, не укладення договору не позбавляє відповідача здійснити оплату житлово-комунальних послуг, отриманих від позивача, оскільки статтями 20, 21 вказаного Закону врегульовані права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Цим Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Даний Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Тому, не укладення сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, не звільняє відповідача від оплати отриманих житлово-комунальних послуг. Крім того, відповідно до ст. 162 ЖУ Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, то в неї виникла заборгованість перед позивачем за період з 8 вересня 2012 року по 31 липня 2016 року у розмірі 84 882 грн. 86 коп. (а.с. 193-194). Посилання представника відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, що відсутні будь-які докази про надання відповідачу житлово-комунальних послуг, що відповідач постійно проживала та проживає за іншою адресою, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Доводи представника відповідача про те, що позивачем необґрунтована сума заборгованості, відсутні посилання на розпорядження Київської міської державної адміністрації щодо затвердження тарифів, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають суд відхиляє, оскільки судом, встановлено, що між позивачем та АЕК «Київенерго» 26 січня 2007 року укладено договір № 521324 на постачання теплової енергії у гарячій воді, у тому числі і в будинок [ADDRESS] та додатками до договору визначені обсяги постачання теплової енергії, тарифи, порядок розрахунків (а.с. 58-72). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, і встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги. Тарифи для житлового будинку [ADDRESS] встановлені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 липня 2007 року № 798, де вартість послуг за 1 кв.м. опалювальної площі становила 1,60 грн.; від 29 квітня 2009 року № 520, де вартість становила 2,38 грн.; від 15 жовтня 2009 № 1192, де вартість становила 1,60 грн.; від 30 листопада 2009 року № 1333, де вартість становила 1,60 грн.; від 31 травня 2010 року № 392, де вартість становила 2,26 грн.; від 29 грудня 2010 року № 1222, де вартість становила 2,91 грн. (а.с. 94-132). Згідно з постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 14 грудня 2010 року № 1729 тарифи на теплову енергію для населення становлять 171,25 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с. 133). Отже позивачем в обґрунтування нарахування заборгованості за спожиту теплову енергію надано суду належні докази, котрі представником відповідача у судовому засіданні не спростовані. Разом з тим, суд погоджується з розрахунком позивача про стягнення заборгованості за період з 8 вересня 2012 року по 31 липня 2016 року, котрий був здійснений з урахуванням заяви представника відповідача про застосування строків позовної даності, оскільки як вбачається з матеріалів справи 8 вересня 2015 року до суду була подана заява про видачу судового наказу про стягнення із [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги, справа № 757/33022/15-ц. 2 жовтня 2015 року у вказаній справи судом видано судовий наказ, який 26 січня 2016 року скасований. Про вказані обставини представники сторін зазначили у судовому засіданні та їх визнали. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом також встановлено, що відповідач жодних дій щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг не вчиняла. Отже строк позовної давності у позивача перервався з дня подання до суду заяви про видачу судового наказу - з 8 вересня 2015 року. Тому суд дійшов до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 8 вересня 2012 року по 31 липня 2016 року у розмірі 84 882 грн. 86 коп. (а.с. 193-194). Також суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 44 401 грн. 18 коп. інфляційних втрат та 2 020 грн. 18 коп. 3% річних, виходячи з такого. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведено з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 8 вересня 2012 року по 31 липня 2016 року у розмірі 134 678 грн. 74 коп. (84 882 грн. 86 коп. сума заборгованості + 44 401 грн. 18 коп. інфляційних втрат + 2 020 грн. 18 коп. 3% річних). Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір за ставкою, розрахованою на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та з урахування заяви про зменшення позовних вимог, у розмірі 2 020 грн. 18 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті (зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом), судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи, що представник позивача у заяві про зменшення розміру позовних вимоги зазначив про повернення судового збору, то судовий збір у розмірі 1 275 грн. 79 коп. підлягає поверненню позивачу. На підставі викладеного та

Outcome: approved