Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 30.08.2003 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період шлюбу, а саме в грудні 2007 року, вона отримала дарунок від своєї матері [PERSON] - грошові кошти в сумі 70 000 доларів США. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2007 року, вона придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,70 кв.м., житловою площею 42,10 кв.м. За придбання вказаної квартири нею особисто було сплачено 320000 грн., що еквівалентно 63366 доларів США з числа тих, які були подаровані матір'ю. У зв'язку з тим, що придбана квартира потребувала ремонту, нею, у період з 2007 року по 2009 рік, була здійснена реконструкція вказаного нерухомого майна та рішенням Першотравневої районної у м. Чернівці ради №57/6 від 27.05.2009 року було погоджено прийняття в експлуатацію завершеного будівництва. На даний час квартира складається з двох житлових кімнат площею 17,2 кв.м. та 14,6 кв.м., а також кухні площею 9,4 кв.м., санвузла площею 5,1 кв.м., коридору площею 10,4 кв.м., комори площею 1,1 кв.м. Вказана реконструкція була здійснена за рахунок залишку подарованих їй матір'ю грошових коштів, а також за рахунок позичених нею у матері 6500 доларів США. Таким чином, на придбання та реконструкцію спірного нерухомого майна нею були використанні особисті грошові кошти, а тому вважає, що вказана квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, хоча і була набута нею у власність в період шлюбу з відповідачем. Посилалась на те, що відповідач відмовляється визнавати спірну квартиру її особистою власністю та на її лист-претензію з вимогою з'явитись до нотаріуса для оформлення договору про поділ майна подружжя в поза судовому порядку належним чином не відреагував. За таких обставин, вважає, що між нею та відповідачем існує спір щодо придбаної нею та реконструйованої квартири [ADDRESS] та її право власності на вказане майно не визнається відповідачем, а тому звернулась до суду з даним позовом і просила визнати за нею право особистої приватної власності на двокімнатну житлову квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,80 кв.м., житловою площею 31,80 кв.м., яка була придбана нею та реконструйована за її особисті кошти. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому. В подальшому в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Проте, своїми поясненнями підтвердив, що спірна квартира дійсно була придбана та реконструйована за рахунок коштів позивачки, які вона отримала в дарунок, а також позичила у матері. В подальшому в судове засідання не з'явився, від нього через канцелярію суду надійшла заява про визнання позову і розгляд справи без його участі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 30 серпня 2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а/с 5). В період шлюбу, 13 грудня 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивач набула у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,70 кв.м., в тому числі житловою 42,10 кв.м., вартістю 320000 грн. (а/с 6). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою у встановленому на момент її придбання законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а/с 7). У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Судом встановлено. що позивачкою проведено реконструкцію належної їй квартири та рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27.05.2009 року №57/6 погоджено прийняття в експлуатацію зазначеної квартири, яка після реконструкції складається з двох житлових кімнат площею 17,2 кв.м., та 14, 6 кв.м., а також кухні 9,4 кв.м., санвузла - 5,1 кв.м., коридору - 10,4 кв.м. та комори - 1,1 кв.м. (а/с 8). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З аналізу вище вказаних норм права вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п 24 ПостановиПленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття, до такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 1 липня 2015 року №6-612цс15. Як вбачається зі змісту ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема на підставі пояснень сторін. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідачем подано заяву про визнання позову, а також, враховуючи те, що своїми поясненнями в судовому засіданні він підтвердив факт набуття спірної квартири позивачем за рахунок отриманих нею у дарунок та позику грошових коштів, суд приходить до висновку, що останній підтверджує ту обставину, що спірна квартира була придбана та реконструйована за рахунок особистих коштів [PERSON], а тому не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, станом на 07.02.2017 року спірна квартира передана в іпотеку Державній іпотечній установі з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань [PERSON] (а/с 42). Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо вказаної вище квартири, оскільки позивачем направлено на адресу відповідача лист-претензію з вимогою з'явитись до приватного нотаріуса з метою нотаріального посвідчення того факту, що відповідач не претендує на зазначену квартиру як на спільне майно подружжя, проте останній на таку вимогу належним чином не відреагував (а/с 41). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, враховуючи вище вказані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність факту належності позивачу квартири [ADDRESS] на праві особистої приватної власності. Згідно п. 2.15 рішення 70 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 29.10.2015 року №1761 [ADDRESS] (а/с 9). На підставі вище викладеного та

Outcome: approved