Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

у березні 2017 позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою №39 в будинку №4 по вул. Ухтомського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, які чинить [PERSON], шляхом її вселення у вказану квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що вона разом із відповідачем є співвласниками зазначеної квартири, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.2015 р. Відповідач зареєстрований і проживає у цій квартирі, але всіляким чином перешкоджає позивачці у вільному доступі до квартири і не дає їй можливості проживати у ній , тим самим створюючи перешкоди у користуванні приватною власністю. Оскільки добровільно вирішити питання про вселення позивачки відповідач відмовився, вона звернулась до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснила, що вона раніше проживала разом із своєю покійною матірю у спірній квартирі, яку в подальшому остання приватизувала. Відповідач одружився з покійною матірю позивачки у 1992 році. На цей час позивачка жила окремо зі своєю сімєю в іншій квартирі. Останні 8 років перед смертю мати позивачки дуже хворіла і остання кожного дня приходила до неї, доглядала її. Уже в цей час, з її слів, відповідач намагався чинити перешкоди. Після смерті своєї матері позивачка стала нечасто навідуватися до квартири. Незважаючи на те, що в неї є ключі і відповідач не міняв замків, позивачка побоюється туди приходити, так як відповідач її виганяє, погрожує та навіть обвинувачував її у крадіжці документів. Відповідач не йде ні на які умови, що пропонує позивач, щодо можливості поділу і продажу квартири. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність, просили суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач зазначив, що позивач має ключі від квартири, що не заважає їй приходити туди в будь-який час, він не чинить їй ніяких перешкод у користуванні належною їй часткою майна, проте не погоджується із запропонованими позивачкою умовами купити йому кімнату у малосімейці в обмін на належну йому частку квартири. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 28.05.2014 р. померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №578940 від 29.05.2014 р., виданим Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS]. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.01.2015 р. державним нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори, спадкоємцями зазначеному у цьому свідоцтві [PERSON], [INFO], яка померла 28 травня 2014 року є на 1/2 (одну другу) частку її донька [PERSON] та на 1/2 (одну другу) частку її чоловік [PERSON]. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з права на двокімнатну квартиру, житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м.,яка розташована на пятому поверсі пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №39497625 від 30.01.2015 р. вбачається, що [PERSON] належить 1/2 двокімнатної квартири житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 43,5 кв.м.,яка розташована на пятому поверсі пятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38535038 від 03.10.2014 р. нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори здійснено реєстрацію спадкової справи спадкодавця [PERSON] (а.с.8). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32910443 від 30.01.2015 р. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Таким чином, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач є власником 1/2 квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], який є чоловіком покійної матері позивачки є відповідно власником 1/2 зазначеної квартири. Позивач як у позовній заяві, так і в судових засіданнях, зазначила, що відповідач перешкоджає їй у вільному доступі до своєї частки власності, не дає їй можливості не тільки потрапити до цієї квартири, а й і проживати у ній. З цього приводу позивачка зверталась до органів поліції, проте відповіді так і не отримала. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, зазначили, що мають добросусідські стосунки як із позивачем, так і з відповідачем. Вони бачили, що позивачка дуже часто приходила до своєї матері, коли та хворіла, а після її смерті стала ходити рідко, вони її практично не помічали. Щоб позивачка скаржилась на те, що відповідач не пускає її до квартири вони не чули, як і не чули у підїзді якихось сварок від них із цього приводу. Крім того, свідок [PERSON] ще вказала, що місяць-два тому бачила з балкону своєї квартири як позивачка йшла до підїзду з двома чоловіками, але чи заходили вони до квартири свідок не знає. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Також слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку\~\~\~\~\~\~ Таким чином, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. При цьому, відповідно до положень статті ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Крім того, відповідно до п. 35 вказаної Постанови, задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, та той факт, що в судовому засіданні не встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно перешкоджає позивачу [PERSON] у реалізації її прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, що належить їй на праві спільної часткової власності, що не заперечувалося в судовому засіданні самим відповідачем та його представником і підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків; відсутність доказів того, що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується право власності позивача з огляду на те, що остання має ключі від квартири, замки в якій відповідач не міняв, суд приходить до висновку, що позивач має вільний і безперешкодний доступ до квартири, тобто її право власності ніким не порушується. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Пояснення ж самої позивачки з огляду на приписи ст.ст.57-62 ЦПК України не є джерелом доказів по справі, а клопотань про її допит у якості свідка вона не заявляла. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю у звязку з їх недоведеністю. Представник відповідача у судовому засіданні заявила про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. сплаченого відповідачем відповідно до квитанції про сплату гонорару від 04.08.2017 р. на підставі договору про надання правової допомоги від 23.05.2017 р. та акту виконаних робіт від 04.08.2017 р. Здійснивши перевірку понесених витрат згідно з актом виконаних робіт від 04.08.2017 р., відповідно до якого адвокат надав послуги замовнику у вигляді консультації, ознайомлення з документами та складанням заяв, на що витрачений час у 45 хвилин, а також врахувавши час судових засідань, в яких адвокат відповідача брала участь (журнали судових засідань від 29.05.2017 р., 04.08.2017 р., 30.08.2017 р.), що складає 1 год. 35 хв., з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, понесених із оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 1600,00 грн. Таким чином, у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 1600,00 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 319, 321, 368, 369, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved