Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, визначення порядку користування земельними ділянками, визнання майна особистою приватною власністю та витребування майна із чужого незаконного володіння (цивільна справа № 490/10287/13-ц). Відповідач по цій справі [PERSON] подав зустрічний позов до позивачки про визнання майна особистою приватною власністю та витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2013 р. позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом були виділені в самостійне провадження (провадження № 2/490/2498/2014). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.10.2014 р. цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та витребування майна із чужого незаконного володіння, була передана за підсудністю до Корабельного районного суду м. Миколаєва. Позивач [PERSON] свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 08.07.2016 р., мотивував тим, що з відповідачкою - [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2008 р. Позивач зазначив, що він до укладення цього шлюбу, у тому числі і за час перебування в іншому шлюбі, та за свої особисті кошти придбав певне рухоме майно, у тому числі пральну машину ELECTROLUX EWS1247, вартістю 3\~119,10 грн. Це майно знаходилося в його квартирі [ADDRESS], однак відповідачка у вересні 2010 року самовільно, без дозволу позивача, вивезла це майно та відмовляється його повертати. Посилаючись на таке, позивач просив визнати пральну машину ELECTROLUX EWS1247 його особистою приватною власністю та витребувати його із чужого незаконного володіння відповідачки, а у випадку відсутності цього майна, стягнути його вартість 3\~119,10 грн. У судове зсідання по справі позивач не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову, та пояснили, що спірна пральну машина ELECTROLUX EWS1247 була придбана позивачем до їх шлюбу, за час його перебування в іншому шлюбі з [PERSON], і їй невідомо за які кошти вона була придбана і де знаходиться у даний час. Також відповідачка категорично заперечила факт самовільного вивезення нею спірної пральної машини. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по даній справі зареєстрували шлюб 25.07.2008 року, і від шлюбу вони мають спільного сина Віталія, [INFO]. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.07.2011 року шлюб між сторонами був розірваний. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії 1-ФП № 005142, виданого Корабельним ВДРАЦСу реєстраційної служби ММУЮ 30.05.2014 р., відповідачка [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. Із наявної у матеріалах справи копії видаткової накладної від 14.01.2007 року (а.с. 52) вбачається, що пральна машина ELECTROLUX EWS1247 була придбана 14.07.2007 р. Із копії свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про розірвання шлюбу, вбачається, що з 01.04.2005 року по 30.10.2007 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] З урахуванням такого, суд робить висновок, що спірна пральна машина була придбана за час перебування позивача в іншому шлюбі, що визнається сторонами, а відтак в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 57 СК України визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини (чоловіка), зокрема, це - майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто тощо. Однак матеріали справи не містять доказів того, що придбане за час шлюбу спірне майно є особистою приватною власністю позивача і джерел придбання цього майна, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання майна його особистою приватною власністю. При цьому позивач не предявляв відповідних позовних вимог до [PERSON], з якою він перебував у шлюбі на час придбання спірної пральної машини. Також суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про витребування пральної машини із чужого незаконного володіння позивачки, виходячи із такого. Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають при наявності наступних вимог: 1)набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої особи; 2)відсутність відповідної правової підстави такого набуття (збереження) майна, передбаченої законом або угодою. У залежності від змісту вимоги, яка пред'являється на підставі зобов'язання, яке виникає у потерпілого, законодавець передбачив можливість повернення набутого (збереженого) майна в натурі. Майно, яке може бути розпізнане, повертається в натурі. Доходи також повертаються в натурі або у вигляді грошового еквіваленту. У випадку неможливості повернення безпідставно набутого майна в натурі відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Аналізуючи викладені норми цивільного законодавства, доводи позивача та представлені ним докази, суд приходить до висновку, що докази, надані позивачем жодним чином не доводять факту заволодіння позивачкою спірним майном та його знаходження у володінні позивачки. Надана позивачем копія акту від 17.09.2010 р. (а.с. 58), акту від 19.03.2010 р. та постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 25.09.2010 р. (а.с. 57), на думку суду, жодним чином не доводять цього. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачеві не відшкодовуються понесені ним судові витрати по справі через те, що суд у повному обсязі відмовив у задоволенні його позову.

Outcome: dismissed