Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1996 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. На даний момент донька навчається на другому курсі Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара, юридичного факультету, денної форми навчання на бюджетній основі та потребує додаткової матеріальної допомоги. Відповідач добровільно допомоги на утримання дитини не надає, хоча має можливість надавати допомогу, на утриманні інших дітей та непрацездатних родичів не має, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути із відповідача аліменти на її користь на утримання доньки у розмірі 1500 грн. щомісяця з вересня 2014 року до досягнення донькою 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання; стягнути з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно за період з вересня 2011 року по серпень 2014 року включно. У судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним у позові, на задоволення позову наполягала. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, та підтримав у повному обсязі надані суду заперечення проти позову, пояснивши, що на теперішній час він не має можливості надавати матеріальну допомогу доньці. В судове засідання 12 січня 2015 року позивачка [PERSON] не з'явилася, заяв щодо відкладення справи, або розгляду справи за її відсутності суду не надала. Доказів поважних причин своєї неявки в судове засідання 12 січня 2015 року не надала. Оскільки всі сторони по справі надали свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог, надали пояснення при дослідженні письмових матеріалів справи, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності не з'явившихся учасників процесу. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частина 1 ст. 183 СК України встановлює, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ст.ст. 199, 200 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При стягненні аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання та потребують матеріальної допомоги, розмір аліментів може бути визначено у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, виходячи із стану здоров'я, матеріального та сімейного стану особи, з якої стягуються аліменти і особи, яка їх одержує, наявності у платника аліментів, інших дітей, непрацездатних батьків, можливість надання утримання іншим з батьків, інших обставин, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбу з 16 серпня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.10). Шлюбні відносини між сторонами припинені з 2003 року, що не заперечувалося сторонами у судовому засіданні. [PERSON] є батьком дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження. (а.с.11). Як вбачається з наданої довідки №87-300-1678 від 10 липня 2014 року, виданою Дніпропетровським національним Університетом імені Олеся Гончара [PERSON], [INFO], є студентом другого курсу юридичного факультету, денної форми навчання за державним замовленням (а.с.4). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] з 03.11.2014 зареєстрований приватним підприємцем про що в єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців зроблено запис про проведення державної реєстрації. За листопад 2014 року доход відповідача складає 1 400 грн., що підтверджується книгою обліку доходів №3-151, оригінал якої досліджено в судовому засіданні (а.с.61). Крім того, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] має малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.22). [PERSON] тяжко хворіє та знаходиться на обліку у Комунальному закладі «ДЦПМСД №9», йому встановлений діагноз «Синдром Дауна», у зв'язку з чим останній потребує постійного лікування та догляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач добровільно надає матеріальну допомогу матері дитини [PERSON], що підтверджується наданими квитанціями. Також відповідач під час проходження військової служби отримав контузію в результаті чого потребує постійного лікування, що підтверджується рішенням Госпітальної воєнно-лікувальної комісії (а.с.23). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Суд не може погодитися із посиланнями позивача в судовому засіданні на те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки, та щодо вимог про стягнення аліментів за минулий період, оскільки позивачем не надано жодного доказу в підтвердження її позовних вимог, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, тоді як відповідно до вимог 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed