Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'явився, попередньо не повідомивши суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема, і через оголошення у пресі. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України, справу потрібно вирішувати на підставі наявних у ній даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 28 листопада 2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. (а.с. 6). У вказаному будинку на час розгляду справи зареєстрований [PERSON], довідка (а.с. 61). В спірному будинку Відповідач не проживає більше року, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, у тому числі актами про не проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] з 2012 року, відсутністю його речей в будинку. Згідно положень ст. 150 ЖК України, які узгоджуються зі змістом ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS] більше шестимісячного строку, втратив право на користування помешканням, внаслідок його відсутності без поважних причин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS], є обґрунтованими, а позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved