Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 247\~773 грн. 07 коп., з яких 18\~701,92 грн. три відсотки річних, сума з урахуванням індексу інфляції у розмірі 229\~071,15 грн., а також суму судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06 серпня 2003 року [PERSON] взяв у нього борг у сумі 5 400 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2004 року, однак цього зобов`язання не виконав. Вказав, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 54 404,51 грн, та заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 390,91 грн, тобто загалом з відповідача стягнуто 54795,42 грн. Також заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2015 стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 101\~053,98 грн. Відповідно до вказаних рішень Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) були відкриті виконавчі провадження, які були зведені в об`єднане виконавче провадження № 6133274 на загальну суму боргу 155\~849,40 грн. Листом за вих. № 42333 від 28.02.2020 року державний виконавець підтвердив, що станом на 28.02.2020 залишок не стягнутої заборгованості складає 155\~849,40 грн. та на день звернення до суду з позовом [PERSON] борг не повернув. Враховуючи, що з боржника відповідно до вищезазначених рішень вже було стягнуто три проценти річних від простроченої суми та враховуючи, що боржник продовжує ухилятись від виконання свого обов`язку повернути борг, після останнього рішення суду від 23.10.2015 у нього виникло право відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України вимагати від боржника сплати 3 % річних, тобто з 24.10.2015 по час звернення з даним позовом (по 13.03.2020), а також вимагати згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, тобто з 01.09.2004 по 13.03.2020. Боржник згідно розписки від 06.08.2003 року взяв в борг 5400 доларів США, що встановлено рішенням суду по справі № 642/254/13-ц від 28.02.2013. Зважаючи, що змінився курс долару до гривні на день звернення з даним позовом, для розрахунку на скільки зросла заборгованість за рахунок індексу інфляції, виникла необхідність провести перерахунок боргу з урахуванням зміни курсу долара США. Тому позивач вважає за необхідне перерахувати взяті в борг згідно розписки від 06.08.2003 року 5400 доларів США на курс до гривні за весь період прострочення та саме цю суму індексувати до дня рішення суду по справі № 642/254/13 від 28.02.2013, а від дня цього рішення суду індексувати суму боргу встановлену згідно рішення від 28.02.2013, а це 54\~404,51 грн. та індексувати цю суму коштів до рішення по справі № 642/5691/15 від 23.10.2015 року, а після цього рішення, яким стягнуто з відповідача додатково 101\~053,98 грн. і індексацію потрібно провести вже загальної суми боргу по рішенням всіх трьох судів, яка відображена в об`єднаному виконавчому провадженні ВП № 61332704 та становить 155\~849, 40 грн. Таким чином, відповідно до розрахунків розміру боргу боржник повинен додатково сплатити 247\~773,07 грн., яка складається з: 1)18\~701,92 грн. три відсотки річних, 2) сума з урахуванням індексу інфляції у розмірі 229\~071,15 грн. Ухвалою суду від 13 березня 2020 року провадження за вищевказаним позовом відкрито в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 24-25). Ухвалою суду від 22 травня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 42-43). 12 січня 2021 року відповідач надав через канцелярію суду письмові заперечення, у яких зазначив, що проти позовних вимог заперечує, просить відмовити у їх задоволенні у зв`язку з безпідставністю (а.с. 67). В судове засідання позивач не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Надав заяви, у яких просив розглядати справу без його участі та задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 18, 56, 61). Відповідач до судового засідання також не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Надав через канцелярію суду заяву, у якій просив справу розглянути у його відсутність та зазначив, що заперечує проти позову, у задоволенні позову просив відмовити повністю. Також просив при ухваленні судом рішення врахувати постанову Харківського апеляційного суду від 21.12.2020 та застосувати трирічний строк позовної давнини при розрахунках трьох відсотків річних (а.с. 80). Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2003 року [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 5400,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 01 вересня 2004 року. Зазначену суму коштів у передбачений строк [PERSON] не повернув, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до нього з позовом до суду про стягнення суми боргу. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 54 404,51 грн (а. с. 5-8). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 390,91 грн (а. с. 9-10). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 101\~053,98 грн (а. с. 11). Згідно листа за вих. 42333 від 28.02.2020 Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомило, що на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 61332704 за виконавчими листами, виданими Ленінським районним судом м. Харкова від 18.04.2013 року, від 21.01.2016 року, від 26.05.2015 року за вищезазначеними трьома рішеннями на загальну суму 155\~849,40 грн. Станом на 28.02.2020 залишок не стягнутої заборгованості складає 155\~849,40 грн. (а.с. 13). Постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року змінено. Зменшено суму стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за невиконання грошового зобов`язання з 101\~053, 98 грн. до 2933,85 грн. Також постановлено скасувати заочне рішення суду в частині стягнення судового збору з [PERSON] на користь держави у розмірі 1010,60 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким компенсувати [PERSON] за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в розмірі 1441,17 грн. (а.с. 68-79). Станом на день ухвалення рішення суду - судові рішення не виконано, суму боргу не повернуто. Щодо вимог [PERSON] про стягнення курсової різниці суд виходить з наступного. Згідно зі\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з\~тим ч.\~2\~ст.\~533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі\~статтею 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8\~статті 16 ЦК України\~зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною другою\~статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсова різниця жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. [PERSON] як позичальник за договором позики відповідно до вимог статей\~6,\~627 ЦК України\~ та, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] , визначивши заборгованість у валюті України - гривні, вказавши, що саме 54404,51 грн є розміром заборгованості. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті. Зазначене відповідає висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18, від 10 червня 2020 року у справі № 766/7004/17, провадження № 61-46241св18. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача еквіваленту суми боргу у гривні за курсом гривні до долару США на час звернення до суду з позовом у цій справі станом на березень 2020 року. Вимога позивача\~стягнути на\~його користь\~суму заборгованості\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~починаючи з\~01.09.2004,\~задоволенню не\~підлягає,\~оскільки положення статей\~3,\~509,\~625 ЦК України\~передбачають нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати, нараховані за попередній період. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі№ 916/2889/13. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, визначення в договорі грошових зобов`язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Щодо вимог [PERSON] про стягнення 3% річних від суми боргу суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦКУкраїни\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом\~статті 625 ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: - постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); - постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія\~статті 625ЦКУкраїни\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята\~статті 11ЦК України\~не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625\~ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої\~статтею 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї. Стаття 625 ЦК України\~не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку розрахунків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від\~07 лютого 2018 року, справа № 910/11249/17. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] має грошове зобов`язання перед [PERSON] , що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року та заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року, які ним не виконано. Невиконання боржником зобов`язання та судового рішення дає підстави для нарахування 3 % річних на суму боргу. Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно\~ст. 257 ЦК України\~загальний строк позовної давності складає 3 роки. На підставі ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторін у спорі, зробленому до ухвалення їм рішення. Через канцелярію суду відповідач [PERSON] надав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст.\~261\~ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи викладене, суд, встановив, що з моменту останнього рішення Ленінського районного суду м. Харкова 23 жовтня 2015 року повторно [PERSON] звернувся до суду з позовом 06.03.2020 року, тому з урахуванням вимог ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, суд здійснює розрахунок трьох відсотків річних в межах строків позовної давності, тобто з 13.03.2017 року по 13.03.2020 року, тобто 1097 днів. Також при розрахунку трьох відсотків річних суд враховує положення статей\~3,\~509,\~625 ЦК України, що\~передбачають нарахування 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13. На підставі викладеного суд вважає за необхідне навести власний розрахунок 3% річних та стягнути з відповідача грошові кошти у наступному розмірі: 43162,20 грн *3/100*1097 днів / 365 днів = 3891,69 (три тисячі вісімсот дев`яносто одна) грн. 69 коп. На підставі викладеного, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за невиконання грошового зобов`язання з урахуванням трьох відсотків річних у розмірі 3\~891 (три тисячі вісімсот дев?яносто одна) грн. 69 коп. у межах строку позовної давнини за період з 13.03.2017 по 13.03.2020. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнений від сплати судового збору як інвалід 2 групи, тому за подачу позову з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial