Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ [PERSON] «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що [PERSON] 29.11.2006 року уклала з банком кредитний договір № б/н та отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, та має прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 2615 грн. 79 коп., тому ПАТ «[PERSON] банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що 29.11.2006 року відповідачка уклала з позивачем [PERSON] кредиту, відносини по якому були зафіксовані в заяві на отримання кредиту. Відповідно до умов вказаного вище договору відповідачка отримала кредит у розмірі 1000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається із розрахунку, який наданий позивачем до позовної заяви, остання сплата суми основної заборгованості за кредитом була здійснена відповідачем 14.07.2012 на суму 20,00 гривень шляхом договірного списання самим позивачем вказаної суми з рахунку клієнта банку (відповідача). До суду за захистом своїх порушених прав позивач звернувся у жовтні 2015 року, про що свідчить ухвала Ленінського районного суду м. Полтави від 09.10.2015 року, а тому відповідачка вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відтак заявляє про застосування позовної давності до позовних вимог позивача і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача підтримав заяву відповідачки про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити заяву відповідачки про застосування строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову, за наступних обставин. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 29.11.2006 року уклала з банком кредитний договір № б/н та отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачаться з розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви, остання сплата суми основної заборгованості за кредитом була здійснена відповідачем 14.07.2012 на суму 20,00 гривень шляхом договірного списання самим позивачем вказаної суми з рахунку клієнта банку (відповідача). До суду за захистом своїх порушених прав позивач звернувся у жовтні 2015 року, про що свідчить ухвала Ленінського районного суду м. Полтави від 09.10.2015 року, за таких обставин заява відповідачки про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі №6-14цс14, від 24.09.2014 у справі №6-103цс14, від 01.10.2014 у справі №6-133цс14 та від 12.11.2014 у справі №6-167цс14. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved