Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

У 2019 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують на те, що місце проживання відповідачки та її неповнолітньої доньки зареєстровано у квартирі за вказаною адресою. Однак, починаючи з червня 2019 року вони за цією адресою не проживають, своїх речей у цій квартирі не мають. Будь-яких перешкод щодо проживання відповідачки з донькою позивачі не чинили. З огляду на це, посилаючись на статті 317, 319, 321, 383, 405 Цивільного кодексу України та статтей 71,72 Житлового кодексу України, позивачі просять визнати відповідачку та її доньку такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відзиву на позов від відповідачки [PERSON] не надійшло. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради (далі - Служба). У судове засідання, призначене на 12 листопада 2020 року, з`явилися позивачі [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] та третя особа до суду не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи вона повідомлялася судом повторно через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1997 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дана квартира, є квартирою посімейного, спільного заселення, розташованою на 1 поверсі п`ятиповерхового житлового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 27,8 кв.м. (площа кімнат 17,4 кв.м. та кімната 10,4 кв.м.), кухні 6,8 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., коридору 3,8+1,5+2,3 кв.м. та шафи 0,6+0,8 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 30/09 кв.м., лоджією 4,8/2,4 кв.м. 04 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від якого вони мають доньку [PERSON] [INFO] . На час розгляду справи їй виповнилося 10 років. У означеній квартирі зареєстровано місце проживання таких осіб: [PERSON] [INFO] (заявник), [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (син) та невістку [PERSON] [INFO] з малолітньою донькою [PERSON] [INFO] . Зазначене підтверджується наявній у матеріалах справи довідкою ЖКП «Прибужжя» № 259 від 03 червня 2019 року. У акті про не проживання, складеного т.в.о. завідувача сектором соціально-економічного розвитку мрк. Матвіївка Безушко Т.Г., за участі свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 03 червня 2019 року, підтверджено той факт, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , зареєстровані, але не проживають, та не мають особистих речей у кв. [ADDRESS] , з березня 2013 року і до тепер. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить із таких міркувань. З матеріалів справи слідує, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності позивачів. Відповідно до приписів частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із аналізу наведених норм слідує, що відповідно до чинного законодавства власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Як зазначено Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №761/20452/17 зміст статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Як встановлено судом під час розгляду справи та слідує з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] , починаючи з березня 2013 року по теперішній час не проживає за місцем реєстрації, витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивачі сплачують самостійно, відповідачка такі платежі не здійснює. Зазначене підтверджується актом, складеним т.в.о. завідувача сектором соціально-економічного розвитку мрк. Матвіївка Безушко Т.Г. за участі свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 03 червня 2019 року та показаннями, наданими цими свідками, у судовому засіданні. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] більше одного року. Докази поважності причин не проживання відповідачки за вказаною адресою у суду відсутні. Отже позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеною квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, співвласником якого є її батько [PERSON] . При цьому, малолітня [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі, за місцем реєстраційного обліку, як її батька, так і матері. З огляду на таке позовні вимоги про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] є необгрунтованими, в їх задоволенні слід відмовити. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На думку суду, [PERSON] , [INFO] , слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . слід відмовити. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки [PERSON] на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слід стягнути судовий збір, у розмірі по 256 грн 13 коп кожному.

Outcome: partial