Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 10461,73 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 254193,24 грн, індексації заробітної плати в сумі 3795,20 грн, а також просив відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач працював на посаді заступника директора з виробництва у структурному підрозділі відповідача Будівельному управлінні № 1 ПАТ «Укргазбуд» з 1 червня 1994 року по 24 липня 2007 року, в зазначений день його було звільнено з роботи за власним бажанням, однак всіх належних при звільненні сум йому виплачено не було. Зокрема, заборгованість підприємства по заробітній платі склала суму 10461 грн 73 коп., яку він просив стягнути на його користь, а також ставив питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 червня 2017 року на користь [PERSON] було стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 10461,73 грн, середній заробіткок за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 254193,24 грн, індексацію за несвоєчасну заробітну плату в сумі 3795,20 грн, судові витрати в сумі 960 грн, а всього 269410 грн 17 коп. З ПАТ «Укргазбуд» в дохід держави було стягнуто 640 грн судового збору. В апеляційній скарзі ПАТ «Укргазбуд» ставило питання про скасування судового рішення та ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у позові, виходячи з наступного. Відповідач стверджував, що в період з 01.01.2007 року по день звільнення з роботи, 24.07.2007 року [PERSON] перебував у відпустці і фактично не працював, через що підприємство не змоголо вчасно виплатити йому заробітну плату за вказаний період, у зв»язку з наведеними обставинами, грошові кошти було депоновано. Оскільки з дня звільнення позивач не пред»являв жодного разу вимог про виплату належних йому при звільненні сум, відповідач вважав, що підстави для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутні. Відносно заборгованості по заробітній платі, апеллянт посилався на те, що на суми депонованої заробітної плати поширюється загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення судом вказаної заборгованості та індексації суперечить вимогам чинного законодавства. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням апеляційним судом в зазначеній частині вимг нового рішення, виходячи з такого. Судом першої інстанції було встановлено, що [PERSON] працював на посаді заступника директора з виробництва у Будівельному управлінні № 1 ПАТ «Укргазбуд» з 1 червня 1994 року по 24 липня 2007 року та звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до положень ст. 38 КЗпП України (а.с.12-16). При звільненні позивачеві не було виплачено заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2006 року по липень 2007 року в сумі 10461 грн 73 коп., що підтверджено у матеріалах справи довідкою відповідача від 25.04.2016 року № 35 (а.с.15, 68). Стягнувши зазначену суму заборгованості на користь позивача, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства та коллективного трудового договору та на підставі укладеного ним трудового договору (ст. 21 Закону України «Про оплату праці») і у разі непроведення виплати розрахунку по заробітній платі у день його звільнення, відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки заробітна плата в сумі 10461,73 грн не була виплачена позивачеві його роботодавцем з дня звільнення позивача з роботи і до часу звернення до суду з даним позовом, висновок суду першої інстанції про стягнення вказаної заборгованості є обгрунтованим, законним та справедливим. В частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати та в частині вирішення питання про відшкодування судового збору рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційнис судом нового рішення відносно зазначених вимог. Ухваливши судове рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.07.2007 року по 28.02.2017 року (за 2478 робочих днів) в сумі 254193,24 грн, суд першої інстанції невірно обрахував період та кількість робочих днів, за які має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, при визначенні середньоденного заробітку позивача не врахував положень абз.3 п.2 Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, що призвело до ухвалення незаконного рішення у наведеній частині вимог. Положеннями ч.1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного для після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи встановлено, заборгованість по заробітній платі виникла протягом періоду з листопада 2006 року по липень 2007 року в сумі 10461 грн 73 коп., при цьому, позивач з 1 січня 2007 року по 24 липня 2007 року перебував у відпустках, які надавались підприємтвом згідно поданих позивачем заяв. Звільнення позивача з роботи 24.07.2007 року було здійснено роботодавцем в останній день перебування його у відпустці, відповідно до заяви, попередньо поданої [PERSON] (а.с. 83-85). Листом від 09.08.2007 року відповідач повідомив [PERSON] про нараховану суму заборгованості та необхідність звернутись за її отриманням (а.с.57). Зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Зазначені обставини судом першої інстанції не були враховані та не було встановлено коли позивач вперше після звільнення звернувся до роботодавця з вимогою про розрахунок, а тому визначення судом затримки розрахунку при звільненні починаючи з 25 липня 2007 року не можна вважати вірним. З вимогою до роботодавця про розрахунок вперше, за даними даної справи, позивач звернувся у грудні 2008 року і такого висновку апеляційний суд дійшов виходячи зі змісту ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 грудня 2008 року про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до АТ Фірма «Укргазбуд», з якої встановлено, що саме у грудні 2008 року позивачем було пред»явлено вимогу до відповідача про стягнення зазначеного вище боргу по заробітній платі, судом двічі призначалось справу до розгляду і оскільки позивач повторно без поважних причин не з»явився у судове засудання його позов було залишено без розгляду (а.с.118). Зі змісту зазначеної ухвали також встановлено, що відповідачеві направлялась позовна заява та двічі судова повістка про виклик у судове засідання, однак, представник відповідача у судове засідання не з»явився, будучи повідомленим належним чином. Оскільки на час розгляду справи апеляційним судом вказану цивільну справу було знищено у суді першої інстанції за закінченням строку зберігання (а.с.126-а), апеляційним судом було досліджено зміст зазначеної ухвали та зроблено висновок про те, що вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред»явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду, а тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 1 грудня 2008 року і по 28 лютого 2017 року, як було визначено в позовній заяві позивачем. Відповідно до норм тривалості робочого часу, визначених розрахунками Міністерства соціальної політики України, в період з 1 грудня 2008 року і по 28 лютого 2017 року кількість робочих днів становила 2069. При визначенні середньоденної заробітної плати позивача, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до даних про заробітну плату позивача, останній працював два повних місяці підряд перед звільненням у серпні та вересні 2006 року, за цей період ним було відпрацьовано 42 (21 + 21) робочих дні , за які нараховано заробітну плату в сумі 3144 грн ( 1600+ 1543) (а.с.141-143), відповідно середньоденний заробіток позивача складав 74,83 грн. Судом першої інстанції було визначено середньоденний заробіток позивача у сумі 102 грн 58 коп. за червень-липень 2007 року, а саме за місяці, коли позивач не працював, а перебував у відпустці. Положеннями абз.3 п.2 Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Оскільки такими останніми двома місяцями, в яких позивач працював, являлись серпень та вересень 2006 року, саме цей період визначений апеляційним судом для обрахування середньоденного заробітку. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] буде складати суму 154 823 грн 27 коп., яка обчислена шляхом множення кількості робочих днів - 2069 на суму середньоденного заробітку позивача - 74,83 грн., та підлягає стягненню на користь позивача. В задоволенні інших вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації суми заборгованості належить відмовити, оскільки вони не підтвержені наявними у справі доказами. Зокрема, розрахунки суми індексації, на стягненні якої наполягав позивач, не відповідають положенням Закону України Про індексацію грошових доходів населення та та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Українивід 17 липня 2003 року № 1078. У відповідності з положеннями ч.1 ст. 88 ЦПК України, з ПАТ «Укргазбуд» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1652 грн. 85 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст. 88 ЦПК України, ПАТ «Укргазбуд» за рахунок держави мають бути компенсовані судові витрати, понесені при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 1134 грн. 82 коп., пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.

Outcome: partial