Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], в якій окрім неї зареєстровані та проживають її батько та відповідачка. Колишній власник вказаної квартири у 2000 році уклав договір найму житлового приміщення з відповідачкою, строком на три роки та по закінченню вказаного строку відповідач житлове приміщення не звільнила, з реєстраційного обліку не знялась, не зважаючи на те, що забезпечення житлом, оскільки має у власності житловий будинок у м.Кіцмань Чернівецької області та підстави її проживання у належній позивачці квартирі відпали. Зазначав, що відповідач систематично порушує правила спільного проживання, ходить по квартирі в нижній білизні, жодного разу не приймала участі у витратах на утримання вказаного житла, не сплачувала комунальні послуги та не вела з іншими мешканцями вказаної квартири спільного господарства. Більше року у вказаній квартирі не проживає. Посилався на те, що перебування відповідачки у квартирі та її реєстрація за вказаною адресою порушує права позивача як власника квартири, оскільки остання не може вільно розпоряджатись своєю власністю, має бажання проживати у зазначеному житловому приміщенні разом зі своїм чоловіком, а своїм перебуванням у квартирі відповідач займає необхідну їй площу. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив позбавити [PERSON], [INFO], права користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №1 по вул. Гейне в м.Чернівці. Позивач в судове засідання не зявилась, в її інтересах діяв представник, який позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Справа слухалась у відсутності відповідача, яка не зявилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи за відомим зареєстрованим місцем її проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомила і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 11.04.2016 року позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а/с 8). Відповідно до довідки ТОВ «ТД Укрвтрорресурс» від 06.02.2017 року, окрім позивача у вказаній квартирі зареєстровані її батько [PERSON] та наймач [PERSON], яка значиться зареєстрованою у вказаному житлі з 14.07.2000 року (а/с 9). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України \~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до розяснень, які містяться в абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням. З матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що факт реєстрації та проживання відповідачки у належній позивачу квартирі створює останній перешкоди у користуванні її власністю, оскільки вона немає можливості забезпечити проживання у цій квартирі свого чоловіка, а також іншим чином розпоряджатись своєю власністю. Як вбачається зі змісту п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи те, що відповідач зареєстрована у вказаній квартирі за згодою попереднього власника, не є членом сімї, між нею та позивачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу проживання у належній [PERSON] квартирі, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід позбавити право користування належною позивачу квартирою. [PERSON] не проживає у вказаній квартирі більше ніж 1 рік. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved