Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що в період з 02.06.2014 року по 13.10.2014 року вона працювала у Донецькому державному університеті управління на посаді прибиральниці приміщень. 13.10.2014 року була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачкою проведений не був, сума заборгованості по заробітній платі за період з липня 2014 року по серпень 2014 року складає 2436 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 1264,28 грн., а також індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 14.10.2014 року по день винесення рішення. Станом на подання позову до суду 01.03.2017 року сума середнього заробітку складає 33382,08 грн. В звязку з невиплатою заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 1000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по серпень 2014 року в сумі 2436 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 1264,28 грн., заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 641,87 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 14.10.2014 року по день винесення рішення суду, моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, відповідно до яких вказав, що Так, у липні-серпні 2014 року відповідач знаходився в м.Донецьку і був переміщений на територію підконтрольну України лише 18.11.2014 року. Оскільки грошові кошти на виплату заборгованості з заробітної плати бюджетним фінансуванням на 2015 рік передбачено не було і, відповідно бюджетних асигнувань для здійснення таких виплат відповідач не отримував і не міг виплачувати заборгованість позивачці, індексацію заробітної плати. Позовні вимоги стосовно стягнення компенсації за порушення трудового законодавства є необґрунтованими, розрахунок, зроблений позивачкою є незрозумілим та безпідставним. Оскільки зобовязання щодо проведення розрахунку із [PERSON] відповідачем виконано в повному обсязі, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Крім того, позивачка звільнена з посади прибиральниці приміщень 13.10.2014 року, а до суду з даним позовом звернулась лише у березні 2017 року, тобто більше ніж через два роки. Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та моральна шкода не відносяться до заробітної плати, тому у даному випадку дані позовні вимоги обмежені тримісячний строком позовної давності. Просив застосувати до позову [PERSON] позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 02.06.2014 року по 13.10.2014 року працювала у Донецькому державному університеті управління на посаді прибиральниці приміщень, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 13.10.2014 року [PERSON] була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна платня. Згідно із довідкою №176-11 від 03.04.2017 року, виданою Донецьким державним університетом управління встановлено, що [PERSON] з 02.06.2014 року по 13.10.2014 року працювала на посаді прибиральника приміщень, її розмір заробітної плати склав: у липні 2014 року 1339,80 грн., у серпні 2014 року 1339,80 грн. Середньомісячний заробіток складає 1339,80 грн. Даних про виплату заробітної плати [PERSON] за період її роботи у липні-серпні 2014 року суду відповідачем не надано. Відповідно до листа №07-01/479 від 29.07.2016 року, виданого в.о. ректора Донецького державного університету управління встановлено, що борг по заробітній платі перед [PERSON] утворився в минулому бюджетному періоді (2014 році), відповідно до діючого законодавства України у липні-серпні 2014 року ДонДУУ знаходився на тимчасово непідконтрольній Україні території м.Донецьку. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово непідконтрольній території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Тобто заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] виникла в результаті повного припинення фінансування ДонДУУ. Згідно листа №1348/13/84-15 від 13.10.2015 року Міністерства соціальної політики України вбачається, що проектом постанови КМУ «Про порядок погашення заборгованості із виплати заробітної плати, що утворилась внаслідок проведення антитерористичної операції, а також виплати пенсій громадянам, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція», розробленим, розробленим Мінсоцполітики на виконання пункту 2 статті 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», передбачається погашення заборгованості із заробітної плати центральними та місцевими органами виконавчої влади працівникам, які працювали на територіях тимчасово непідконтрольних українській владі та умови надання ними відповідних документів. Таким чином, судом встановлено, що у липні-серпні 2014 року позивачка виконувала свої трудові обовязки, однак заробітну плату за ці місяці не отримала по теперішній час. Позивачка вказала розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 2436 грн. Однак згідно із довідкою, наданою відповідачем розмір заборгованості перед позивачкою за липень-серпень 2014 року становить 2679,60 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується письмовими матеріалами справи та письмовими поясненнями відповідача, а тому з Донецького державного університету управління піддягає стягненню на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2014 року в сумі 2679,60 грн. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Обєктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Позивачка просить стягнути з відповідача індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн., однак розрахунку суду не надано та на підставі яких даних зроблено цей розрахунок, тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Позивачем був проведений власний розрахунок компенсації втрати частини доходів, згідно із яким розмір компенсації становить 1264,28 грн. Відповідачем власного розрахунку компенсації втрати частини доходів до суду не надано, в цій частині позовні вимоги відповідач не визнав, тому суд виходив із наданих позивачем письмових доказів та розрахунків, вважає що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки суд не може виходити за межі заявлених позивачем вимог. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом позивачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому суд вважає, що розрахунок із позивачем не проведений в повному обсязі та розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день винесення рішення суду, тобто по 04.05.2017 року. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 14.10.2014 р. по день винесення рішення, тобто по 04.05.2017 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачем розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становить 55,36 грн. Згідно із довідкою від 03.04.2017 року, наданою відповідачем середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1339,80 грн., тому суд робить власний розрахунок середньоденної заробітної плати: 1339,80 грн. (заробітна плата за серпень 2014 року)+1339,80 грн. (заробітна плата за вересень 2014 року) = 2679,60 грн. Кількість робочих днів при пятиденному сорокагодинному графіку роботи (довідка Донецького державного університету управління від 03.05.2017 року) за серпень-вересень 2014 року склала 42 робочі дні. Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] склав 63,80 грн. (1339,80 грн.*2 місяці : 42 робочі дні). Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Середньостатистична кількість робочих днів позивачки за період з дня після звільнення з 14.10.2014р. по 04.05.2017р. виходячи з графіку роботи: 5 днів робочих два дні вихідні, складає 641 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 14.10.2014р. по 04.05.2017р. складає 40895,80 грн. (641 день х 63,80 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 40895,80 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 грн. за вимоги майнового характеру та 640 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 1280 грн.

Outcome: partial