Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1995 року по 27 листопада 2013 року. Під час шлюбу він 24 травня 2005 року зареєстрував відповідача як члена сім`ї у квартирі [ADDRESS] . Крім нього та відповідача в квартирі зареєстровані їх спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Він є єдиним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 06 вересня 2004 року. З 19 грудня 2015 року відповідач перебуває в шлюбі з [PERSON] та до березня 2016 року проживала з останнім у квартирі [ADDRESS] . 28 лютого 2016 року відповідач разом з [PERSON] та малолітнім [PERSON] добровільно залишили спірну квартиру, їх майна та речей там немає, витрат по утриманню квартири [PERSON] не несе. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року позовну залишено без руху. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року повернуто скаржнику. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] . Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року до участі у справі залучено Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію Служба у справах дітей та сім`ї. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви та просили їх задовольнити (а.с. 104-106). Пояснили суду, що відповідачі перешкод у користуванні квартирою не мали та 28 лютого 2016 року добровільно її залишили, проте не бажають знятись з реєстраційного обліку, що порушує права позивача по вільному розпорядженню квартирою і покладає на нього додаткові фінансові витрати. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мешкають в іншій квартирі, якою користується [PERSON] . У серпні 2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Вважають, що за таких обставин відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідачі у судове засідання не з`явились. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність та врахувати її письмові пояснення від 17 грудня 2019 року (а.с. 160). З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що між сторонами існує спір щодо реєстрації місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Останній відсутній у складі відповідачів, а тому позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права. За таких обставин, вимоги позову грубо порушують права неповнолітнього сина [PERSON] . Позивач вказує на те, що зняття [PERSON] з реєстрації не порушує його прав та посилається на те, що місцем постійного проживання сина є адреса його матері. Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано. Дитина зареєстрована за адресою одного з батьків, що узгоджується з вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, задоволення позову стане підставою для зняття дитини з реєстрації в квартирі його батька та призведе до невизначеності реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини, що суперечить його інтересам. Третя особа в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, з якої вбачається, що вона просить розглядати справу у відсутність представника адміністрації та ухвалити рішення з урахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON] Зазначено, що право дитини на користування житлом, право на користування яким мають її батьки, встановлено законом і є похідним від відповідного права батьків, незалежно від реєстрації дитини. Батьки неповнолітнього [PERSON] до органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання дитини не звертались (а.с. 161). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 06 вересня 2004 року (а.с. 10). Зазначене також підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 06 вересня 2004 року (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1995 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились діти: [PERSON] , [INFO] (а.с. 7), та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Під час шлюбу [PERSON] 24 травня 2005 року зареєстрував [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту [PERSON] (а.с. 6). Крім [PERSON] та [PERSON] у квартирі зареєстровані їх спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON]. , [INFO] , що підтверджується довідкою Форми № 3 від 07 листопада 2016 року № 9938 (а.с. 13). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач захначає, що з 19 грудня 2015 року [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] та до березня 2016 року проживала з останнім у квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу. 28 лютого 2016 року [PERSON] разом з [PERSON] та малолітнім сином [PERSON] добровільно залишили спірну квартиру, їх майна та речей в ній немає, витрат по утриманню квартири [PERSON] не несе. Сторона відповідача заперечує проти позову та зазначає про те, що між сторонами існує спір щодо реєстрації місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Останній відсутній у складі відповідачів, а тому позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права. За таких обставин, вимоги позову грубо порушують права неповнолітнього сина [PERSON] . Разом з тим, за заявою позивача протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє [PERSON] Відповідач [PERSON] народився [INFO] (а.с. 8). Станом на день ухвалення судом рішення (18 грудня 2019 року) [PERSON] виповнилось 14 років. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був відсутній спір щодо місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і він проживав з матір`ю. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За таких обставин, відповідач [PERSON] , після досягнення 14 років має право самостійно обирати собі місце проживання, і воно у нього не змінилось - він мешкає з матір`ю. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. У такому випадку місцем проживання неповнолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , тому має право вимагати визнання такими, що втратили право користування цією квартирою осіб, які в ній зареєстровані, але тривалий час не проживають. [PERSON] факт непроживання відповідачів у спірній квартирі більше року не заперечується. Вона зазначає, що між сторонами лише існує спір щодо реєстрації їх неповнолітнього сина в квартирі позивача. Сторона позивача зазначає, що відповідачі з 28 лютого 2016 року не проживають у квартирі, а тому втратили право користування нею. На підтвердження своїх доводів щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі більше одного року, позивач посилається на письмові докази та покази свідків. З відповіді Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві № 66-Ві/125/55/05-2017, вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з перших чисел березня 2016 року по теперішній час не проживає. Як пояснили [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з березня 2016 року по теперішній час разом з неповнолітнім сином та чоловіком [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Зазначену інформацію також підтвердили [PERSON] та [PERSON] (а.с. 82). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є сином [PERSON] та [PERSON] , інший відповідач є його рідним братом. Пояснив, що відповідачі за власною волею переїхали жити в інше житло. Він також проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а зараз періодично в ній буває. Речей відповідачів у квартирі немає. Спорів щодо користування квартирою між сторонами ніколи не було та на даний час немає, оскільки відповідачі залишили спірну квартиру добровільно. З своїм меншим братом - [PERSON] він спілкується та зустрічається з ним. Останній проживає з матір`ю та не бажає жити з батьком. З матір`ю фактично не спілкується через особистий конфлікт з нею, пов`язаний з її окремими діями щодо нього, зокрема, й через те, що вона на полягала на тому, щоб він не підтримував батька в цьому судовому процесі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою сторін та проживає у квартирі [ADDRESS] близько 20 років. Знає всю сім`ю. Приблизно до березня 2016 року [PERSON] проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а потім вона бачила як остання переїжджала з речами. На її запитання [PERSON] відповіла, що переїжджає в іншу квартиру. Щодо наявності спорів з приводу користування квартирою та наявності у [PERSON] намірів повернутися до квартири позивача їй нічого не відомо. Її дитина ходить з [PERSON] в один клас у школі. [PERSON] живе з матір`ю. З 2016 року відповідачів у квартирі [ADDRESS] більше не бачила, [PERSON] іноді зустрічає на вулиці та на батьківських зборах у школі. Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше одного року без поважних причин, а тому вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом підлягає задоволенню. У судовому засіданні знайшли своє підтвердження належними доказами доводи позивача щодо не проживання у його квартирі відповідача [PERSON] . Інший відповідач - [PERSON] , [INFO] , також у квартирі не проживає та залишив квартиру разом з матір`ю 28 лютого 2016 року. На день розгляду справи судом відповідач [PERSON] досягнув віку 14 років та має право самостійно обирати собі місце проживання, яке після досягнення цього віку ним не змінювалось - він мешкає з матір`ю. Суд вважає, що житлові права [PERSON] , [INFO] , порушені не будуть, оскільки він мешкає з матір`ю в квартирі, яка останній належить. На підтвердження таких обставин, стороною позивача було надано суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 грудня 2019 року, з якої вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 166). З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2440 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься ордер на надання правової допомоги від [PERSON] на [PERSON] , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, витяг з договору про надання правової допомоги № 09-02/17 ЮР від 27 лютого 2017 року, акт № 1 приймання-передачі виконаних робіт від 16 березня 2017 року, копія квитанції № 0.0.726216441.1 від 16 березня 2017 року на суму 2440 гривень (а.с. 19-23). Вбачається, що позивачем не надано суду договору про надання правової допомоги № 09-02/17 ЮР від 27 лютого 2017 року. Був наданий лише витяг з нього. За таких обставин, вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2440 гривень задоволенню не підлягає. З урахуванням задоволення позову стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає 640 гривень судового збору.

Outcome: approved