Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 червня 2002 року померла її бабуся [PERSON]. Спадщину, яка відкрилася, прийняв син померлої батько позивача [PERSON], який з часом потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та після цього зник. У 2010 році [PERSON] був визнаний померлим. У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки не знала про те, що її батько після померлої бабусі фактично прийняв спадщину, а саме, земельну ділянку площею 5,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Марянівської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області (далі Марянівська сільська рада). На початку 2015 року [PERSON] отримала інформацію про існування зазначеної земельної ділянки, звернулася до Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області (далі нотаріальна контора), проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, що залишилась після смерті батька [PERSON]. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона від позову не відмовляється, підтримує заявлені вимоги та прохає їх задовольнити по тих підставах, які були викладені в позовній заяві. Представник Марянівської сільської ради, як відповідача у справі, письмово повідомив судові про те, що відповідач позов не визнає, оскільки за матеріалами справи не випливає поважних причин пропуску [PERSON] строку для подання заяви про прийняття спадщини. Третя особа у справі нотаріальна контора не заперечувала проти задоволення позову, про що надала відповідну письмову заяву. У судове засідання сторони, третя особа та їх представники не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Зазначені особи до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі.\~ Виходячи з наведеного, а також положень стст.158,169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, зясувавши позиції осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла 29 червня 2002 року, після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 5,42 га, яка розташована на території Марянівської сільської ради, має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала спадкодавцеві на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗП №036661, виданого 10 квітня 2000 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №421 (а.с.3,8). За правилами стст.1216-1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкодавець [PERSON] за життя на випадок своєї смерті заповіту не складала. Після смерті [PERSON] спадщину, яка відкрилася, прийняв її син [PERSON]. Інший спадкоємець за законом першої черги [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] (а.с.13-16). [PERSON] у 2006 році потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, у звязку з чим проходив лікування в м.Запоріжжя, де залишив лікувальний заклад та зник. Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року [PERSON] оголошено померлим. Судове рішення набрало законної сили 06 листопада 2010 року (а.с.11). Спадкодавець [PERSON] за життя на випадок своєї смерті заповіту не складав. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON], а відповідно спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька (а.с.4,5,12). У березні 2015 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, які відкрилась після смерті [PERSON], однак нотаріусом їй було повідомлено про пропуск строку для подання такої заяви та розяснено порядок встановлення додаткового строку (а.с.6,7). Згідно з ч.1 ст.1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За правилами статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. В пункті 24 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 (далі Постанова) Пленум Верховного Суду України розяснив, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Підсумовуючи, слід зазначити, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч.3 ст.1272 ЦК України не застосовуються. Із позовної заяви [PERSON] випливає, що вона після смерті [PERSON] своєчасно спадщину не прийняла, оскільки не знала про те, що її батько після померлої бабусі фактично прийняв спадщину, а саме, земельну ділянку площею 5,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Марянівської сільської ради. Тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняла дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Крім того, з матеріалів справи випливає, що у 2010 році саме [PERSON] (дошлюбне прізвище «Костенко») зверталася до Розівського районного суду Запорізької області із заявою про оголошення [PERSON] померлим, переслідуючи мету оформлення спадщини (а.с.11,12). За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.1272 ЦК України, а тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed