Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Залозецького, 111/14. При цьому, що на даний час в його квартирі крім нього зареєстровані та проживають його донька [PERSON]М та онука [PERSON] Відповідач [PERSON], був чоловіком його доньки, та 13 серпня 2013 року шлюб між ними розірвано, й відповідно він значиться зареєстрованим у спірній квартирі, однак з січня 2013 року в квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в його квартирі чинить йому, як власнику квартири, а саме перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, просив визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Чернівці, вул. В.Залозецького, 111/14. В судове засідання позивач не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомив та не подав відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1999 року (а/с 5,6). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані дочка позивача [PERSON], онука [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою КЖРЕП №11 від 16.07.2016 року (а/с 7). Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 14). При цьому, як убачається з акту КЖРЕП №11 від 21.07.2016 року відповідач будучи зареєстрованим за адресою [INFO], з січня 2013 року у квартирі не проживає за вказаною адресою (а/с 9). За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сімї з власником житла та вед понад один рік відсутній за місцем своєї реєстрації, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні понад один рік. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником будинку або членом його сімї власника, безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження належній позивачу, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачу як власнику квартири перешкоди у користуванні власністю, а тому права позивача як власника зазначеної вище квартири підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved