Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що позивач є користувачем кімнати № [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору ліжко-місць в гуртожитку від 19.03.2013 року, укладеного з ТОВ «Конавалія 2012». Даний гуртожиток відповідачу було передано на підставі акту приймання-передачі №26/12-1 від 19.03.2013 року. З 02.02.2018 року відповідачем до кімнати позивача було припинено постачання електричної енергії, про що свідчать відповідні акти обстеження. На даний час постачання електричної енергії до кімнати відсутнє. Тому позивач просив суд зобов`язати ТОВ «Конвалія 2012» припинити порушення права [PERSON] на користування електричною енергією у кімнаті № [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати ТОВ «Конвалія 2012» відновити постачання електричної енергії у кімнату № [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . 27.07.2020 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить також суд стягнути з ТОВ «Конвалія 2012» на користь [PERSON] 100\~000 грн. моральної шкоди. 25.05.2020 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін. У встановлений законом строк сторони заперечень щодо такого порядку не заявили. Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, до суду повернувся конверт за закінченням строку зберігання. Відзив на позов суду не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач орендує ліжко-місце в гуртожитку ТОВ «Конвалія 2012» на підставі договору. Відповідно до договору [PERSON] орендує 3 ліжко місця в кімнаті № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є ТОВ «Конвалія 2012». Відповідно до акту від 29.03.2018 року вбачається, що в кімнаті [ADDRESS] вбачається, що в кімнаті тривалий час відсутнє електропостачання зі слів мешканців ніякий перерахунок не робився. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 22.02.2020 року складено депутатом Вишневої міської ради вбачається, що в кімнаті [ADDRESS] відсутнє електропостачання з 02.02.2018 року. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подані акти як на підтвердження своїх вимог суд оцінює критично. Так, з них не можливо встановити на підставі яких даних виходили особи зазначаючи про відсутність світла у кімнаті позивача з 02 лютого 2018 року, за яких обставин було відключено світло, чи проводився перерахунок, чи відсутність електропостачання є тимчасовим чи постійним, наявність чи відсутність заборгованості за електропостачання. При цьому дані акти також не мають підтвердження чи повідомлявся про такі обстеження відповідач, чи направлені йому дані акти, тощо. Подані акти можуть підтверджувати лише відсутність електропостачання на дату їх складення: 22 лютого 2020 року та 29 березня 2018 року. Також не підтверджує позовних вимог лист від 19 липня 2019 року, адресований директору ТОВ «Конвалія 2012», оскільки відсутні докази отриманні такого листа відповідачем. Позивач не заявив клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомив про причини неможливості подати такі докази. У відповідності до положень ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Згідно вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження позовних вимог, в тому числі хто надає послуги з електропостачання, наявність чи відсутність заборгованості за електропостачання, коли, хто та за яких обставин відключив електропостачання, наявність судового рішення про визнання договору оренди недійсним, притягнення відповідача до адміністративної відповідальності саме за відсутність електропостачання до кімнати позивача, відсутні матеріали перевірки держпродспоживслужби кімнати позивача (хто, коли проводив таку перевірку, присутність представників позивача та відповідача при такій перевірці). Відповідно до вимог ЦПК позивач зобов`язаний до свого позову долучити всі докази, які має в наявності, подати клопотання про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У матеріалах справи відсутні докази винної поведінки відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями, бездіяльністю або прийнятими рішення відповідача та наявною шкодою. Тому вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed