Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК») в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 662,26 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 17 986,98 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке змінило назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі анкети-заяви був укладений договір банківського вкладу та йому видано розрахункову карту № [NUMBER] . Банк прийняв на рахунок безвідсотковий вклад у розмірі 7 067,53 дол. США та оформив позивачу іменну карту GOLD № [NUMBER] строком дії до 2017 року. Крім того позивач відкрив декілька рахунків в ПАТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, дебетовий картковий рахунок № [NUMBER] . У березні 2014 року позивач звернувся у відділення банку із заявою про отримання суми вкладу, однак отримав відмову. Вважаючи дії банку односторонньою відмовою від належного виконання своїх зобов`язань за договором, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконною відмови банку у поверненні йому суми грошових коштів за картками № [NUMBER] та № [NUMBER] та стягнення грошових коштів. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 року та постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року, у справі № 520/14809/14-ц позов задоволено. Визнано відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у поверненні [PERSON] грошових коштів за розрахунковими картками № [NUMBER] та № [NUMBER] такою, що не відповідає вимогам закону. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 7 067,53 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 170 892,87 грн., та 290,86 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 7 032,99 грн., всього 7 358,39 дол. США, що еквівалентно 177 925,86 грн. У вказаному рішенні зазначено, що стягненню підлягає основна сума заборгованості (без урахування відсотків за користування, неустойки, 3 % річних та інфляційних витрат). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року рішення суду від 25.01.2016 року у справі № 520/14809/14-ц було роз`яснено та зазначено що стягнення грошових коштів повинно відбуватися в іноземній валюті, оскільки між стягувачем та боржником існує саме валютне грошове зобов`язання. У зв`язку з цим позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в період з 20.03.2016 року по 20.03.2019 року (дата розрахунку), що складає 662,26 дол. США. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.04.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення трьох процентів річних та судове засідання призначено на 01.07.2019 року. 19.06.2019 року від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останнє просило застосувати позовну давність з посиланням на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом 26.03.2019 року, а розрахунок 3 % річних здійснив за період з 20.06.2016 року до 20.03.2019 року, що частково виходить за межі позовної давності. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2019 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення повідомлення про дату, час та місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 04.11.2019 року. 09.07.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 04.11.2019 року у зв`язку з перебування судді Григоренко І.В. на лікарняному справу було знято зі складу та наступне засідання призначено на 04.02.2020 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення повідомлення про дату, час та місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 28.05.2020 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення повідомлення про дату, час та місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 07.10.2020 року. В судове засідання 07.10.2020 року позивач та представник відповідача не з`явилися, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку. Позивач одержано судову повістку, направлену з використанням засобів мобільного зв`язку, 01.06.2020 року. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 24.06.2020 року. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, а позивач у заяві просив розглядати справу за його відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 22.04.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 року та постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року, у справі № 520/14809/14-ц позов задоволено: визнано відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у поверненні [PERSON] грошових коштів за розрахунковими картками № [NUMBER] та № [NUMBER] такою, що не відповідає вимогам закону; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 7 067,53 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 170 892,87 грн., та 290,86 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 7 032,99 грн., всього 7 358,39 дол. США, що еквівалентно 177 925,86 грн. Під час розгляду вказаної справи суди встановили, що 12.07.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі анкети-заяви був укладений договір банківського вкладу, і позивач отримав розрахункову картку № [NUMBER] . Банк прийняв на цей рахунок безвідсотковий вклад у розмірі 7 067,00 дол. США. Вказана анкета-заява була підписана у м. Керч Автономної Республіки Крим. Також позивач у ПАТ КБ «ПриватБанк» оформив іменну GOLD картку № [NUMBER] строком дії до 2017 року. У березні 2014 року позивач звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про отримання суми вкладу. ПАТ КБ «ПриватБанк» у листах від 08.10.2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141007/3337 та від 23.10.2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141022-3337 відмовило [PERSON] з причини, що картка була емітована в Автономній Республіці Крим, а через неможливість здійснення Національним банком України регулювання та нагляду за діяльністю банків та відокремлених підрозділів, що розташовані на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, банк припинив подальшу діяльність та території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя відповідно до постанови Національного банку України від 06.05.2014 року № 260. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що наявність коштів на розрахунковій картці № [NUMBER] у розмірі 7 067,53 дол. США підтверджується банківською випискою від 21.10.2014 року № [NUMBER] ; а наявність коштів на розрахунковій картці № [NUMBER] у розмірі 290,86 дол. США підтверджується банківською випискою від 21.10.2014 року № [NUMBER] . Також суди встановили, що згідно з довідкою про банківські операції від 26.03.2015 року № 2326006 у позивача відкрито декілька рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, дебетова картка № [NUMBER] , на якій наявний залишок коштів у розмірі 7 067,53 дол. США, позивач за звітній період на цей рахунок вніс 5 575,26 дол. США. Також за звітній період на рахунок № [NUMBER] було внесено 10 005,26 дол. США, на рахунок № [NUMBER] було внесено 4 447,92 дол. США, на картці Gold № [NUMBER] станом на 31.12.2014 року існує заборгованість у розмірі 290,86 дол. США. Ця довідка видана ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Дніпропетровську у відділенні на вул. Набережній, 50, має усі необхідні реквізити для цього документа. Крім того, в особистому кабінеті позивача на офіційному сайті https://www.privat24.ua є електронна виписка за його рахунками, з якої відомо, що 09.10.2014 року [PERSON] отримав заробітну плату на картку № [NUMBER] у сумі 7 067,53 дол. США. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року рішення суду від 25.01.2016 року у справі № 520/14809/14-ц було роз`яснено та зазначено що стягнення грошових коштів повинно відбуватися в іноземній валюті, оскільки між стягувачем та боржником існує саме валютне грошове зобов`язання. Крім того, як відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 року у справі № 520/14809/14-ц визнано бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. неправомірною. Зобов`язано державного виконавця Мурихіна С. В. або іншу посадову особу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснювати заходи з примусового виконання виконавчого листа № 520/14809/14-ц виданого 23.05.2016 року Київським районним судом м. Одеси у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження». Під час розгляду скарги стягувача на бездіяльність державного виконавця суд встановив, що 06.02.2019 року [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надіслав заяву про поновлення виконавчого провадження, до якої, зокрема, долучив копію постанови Верховного Суду від 24.10.2018 року та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року про роз`яснення судового рішення у справі № 520/14809/14-ц. Постановою державного виконавця Мурихіна С.В. від 28.02.2019 року виконавче провадження № 51288076 поновлено. Таким чином, встановлені у зазначених судових рішеннях обставини свідчать про наявність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання яке винило на підставі невиконаного рішення суду, і, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За нормою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Відповідно до чистин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». У пункті 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18) міститься висновок про те, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування трьох відсотків річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання. Разом з цим суд не погоджується з періодом розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Звертаючись до суду з цим позовом позивач вказував на те, що з банку на його корить підлягають стягненню 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання визначеного рішенням суду в період з 20.03.2016 року по 20.03.2019 року (дата розрахунку), що складає 662,26 дол. США У відзиві на позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом 26.03.2019 року, однак здійснив розрахунок 3 % річних в період з 20.06.2016 року до 20.03.2019 року, що частково виходить за межі позовної давності. Таким чином суд погоджується з доводами відповідача про те, що вимоги про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, позивач заявив за період, який перевищує три роки. Отже, у спірному випадку 3 % річних підлягають стягненню за період, який не перевищує три роки до дня звернення до суду, а саме за період з 26.03.2016 року до 20.03.2019 року (межі позовних вимог), що складає 1 090 днів. Таким чином розмір 3 % річних у спірному випадку складає 658,73 дол. США (7358,39 х 3 х 1 090 / 365 / 100), що за курсом НБУ станом на 07.10.2020 року еквівалентно 18 684,15 грн. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, суд частково задовольняє позовні вимоги, за які підлягав сплаті судовий збір в розмірі 768,40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 768,40 грн на відшкодування судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 253, 256-259, 264, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial