Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] через свого представника звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-банк», згідно з яким просила суд: зобов`язати АТ «Альфак-банк» зарахувати 33 000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] ; визнати кредитний Договір № 630827763 від 29.12.2017 року, укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», припиненим, а зобов`язання [PERSON] з повернення кредитних коштів - виконаними у повному обсязі; визнати дії АТ «Альфа-Банк» з нарахувння [PERSON] за кредитним договором № 630827763 від 29.12.2017 року процентів за користування кредитом після 25.11.2018 року неправомірними; стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] 3 564,00 грн. пені та 30 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 33 564,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.12.2017 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» було укладено Договір № 630827763 та відкрито картковий рахунок № [NUMBER] відповідно до публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб. При цьому, у той же день позивачем було підписано паспорт споживчого кредиту, за яким сума/ліміт кредиту становлять 54 000,00/50 000,00 грн.; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; строк кредитування - 12 місяців з можливістю продовження дії за умови дотримання Клієнтом умов Договору. Разом з тим, 25.11.2018 року відбулося неправомірне безпідставне списання грошових коштів з кредитної банківської карти позивача шляхом проведення у м. Дніпро дев`яти послідовних інтернет-платежів протягом шести хвилин у період з 17 год. 00 хв. до 17 год. 06 хв. без будь-яких вказівок на те позивача, без його участі та без підтвердження щодо здійснення таких операцій. Натомість, як зауважує позивач, для підтвердження цих операцій її електронні засоби, зокрема телефон, електрона пошта, особистий банківський кабінет не використовувалися. У зв`язку з цим, позивач після отримання відповідних смс-повідомлень 25.11.2018 року о 17 год. 10 хв. звернувся на гарячу лінію АТ «Альфа-банк» з повідомленням про несанкціоноване здійснення банківських операцій із списання з її рахунку 33 000,00 грн. шляхом здійснення дев`яти послідовних платежів та з вимогою заблокувати кредитну картку. Крім того, 25.11.2018 року о 17 год. 20 хв. позивач повторно звернувся на гарчу лінію банку з вимогою негайно повернути їй грошові кошти у сумі 33 000,00 грн. як такі, що протиправно списані з її карткового рахунку, без її відома та будь-яких на те її дозволів чи доручень. Однак, згідно з випискою, яку позивач отримав у АТ «Альфа Банк», хоча протиправне списання коштів відбулося у період з 17 год. 00 хв. по 17 год. 06 хв. 25.11.2018 року (неділя), проведення відповідачем операцій по рахунку позивача відбулося 27.11.2018 року (вівторок) та 28.11.2018 року (середа), тобто через два дні після повідомлення про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що, незважаючи на явну сумнівність здійснених протягом шести хвилин дев`яти платіжних операцій на суму 33 000,00 грн. з карткового рахунку, банк не вчинив жодних дій на зупинення таких операцій та відновлення його порушених прав, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 15.03.2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 15.03.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 25.04.2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.07.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача щодо заявлених позовних вимог. В судовому засіданні 11.10.2019 долучено до матералів справи розрахунок позивача щодо розміру пені згідно якого позивач просить стягнути із відповідача пеню за період з 25.11.2018 року по 10.10.2019 року в розмірі 10494,00 грн. (а.с.124). У судовому засіданні, яке відбулося 22.10.2019 року, судом було долучено до матеріалів справи копію пояснень відповідача щодо позову, в яких він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Позивач та його представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, за приписами ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка, банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 29.12.2017 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» було укладено Договір № 630827763 та відкрито картковий рахунок № [NUMBER] відповідно до публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб. При цьому, у той же день позивачем було підписано паспорт споживчого кредиту, за яким сума/ліміт кредиту становлять 54 000,00/50 000,00 грн.; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; строк кредитування - 12 місяців з можливістю продовження дії за умови дотримання Клієнтом умов Договору. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, в тому числі й з пояснень учасників судового розгляду, 25.11.2018 року на мобільний телефон позивача надійшли смс-повідомлення про списання грошових коштів з її кредитної картки шляхом дев`яти грошових транзакцій на загальну суму 33 000,00 грн. Як вбачається з виписки по рахунку кредитної картки позивача, 25.11.2018 з карткового рахунку позивача (з кредитної банківської картки) № [NUMBER] на рахунки у м. Дніпро шляхом проведення дев`яти послідовних інтернет-платежів протягом шести хвилин у період з 17.00 годин до 17 годин 06 хвилин (а.с. 17). У зв`язку з цим, позивач 25.11.2018 року зателефонував до гарячої лінії ПАТ «Альфа-Банк», повідомила, що списання грошових коштів нею не здійснювались, а також просила заблокувати картку. У той же день року позивач повторно звернувся на гарчу лінію банку з вимогою негайно повернути їй грошові кошти у сумі 33 000,00 грн. як такі, що протиправно списані з її карткового рахунку, без її відома та будь-яких на те її дозволів чи доручень. Крім того, 25.11.2018 року позивач звернулася до Шевченківського районного у м. Києві Управління національної поліції з відповідною заявою про злочин, за якою 26.11.2018 року було відкрито кримінальне провадження № 120181100100012505 за ч. 1 ст. 185 КК України. Однак, згідно з випискою, яку позивач отримав у АТ «Альфа Банк», хоча списання коштів відбулося 25.11.2018 року проведення відповідачем операцій по рахунку позивача відбулося 27.11.2018 року (вівторок) та 28.11.2018 року (середа), тобто через два дні після повідомлення про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку. Також, 06.12.2018 року та 21.12.2018 року позивачем було направлено письмову заяву на ім`я Голови Правління АТ «Альфа-Банк» В. в. Михайльо , в якій він просив провести внутрішнє розслідування шахрайських дій невідомих осіб та порушення АТ «Альфа-Банк» нормативно-правових актів Національного Банку України, які призвели до неправомірного списання грошових коштів з його рахунку. В свою чергу, відповідач відмовив у задоволенні претензії позивача, посилаючись на коректність проведених 25.11.2018 року операцій, а також на відсутність підтверджуючих документів щодо здійснення цих операцій третіми особами. Разом з тим, відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Як зазначено у п. 7 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Згідно з пунктом 8 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. При цьому, відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Проте, як вже зазначалося вище, після надходження 25.11.2018 року повідомлення від позивача про нездійснення нею платіжної операції, банк не зупинив здійснення операцій з використанням картки та 27.11.2018 року і 28.11.2018 року провів операцію щодо перерахування коштів, чим порушив п. 7 розділу VI вищевказаного Положення. Більш того, відповідачем у ході розгляду справи не доведено, що дії чи бездіяльність позивача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Натомість, Верховний Суд України у своїй постанові від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 зазначив, що висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки спірної суми супроводжувались правильним вводом пін-коду вказаної картки, а умовами договору передбачено обов`язок позивача, щодо нерозголошення даного пін-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковим, оскільки висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, оскільки судом встановлено, що операція зі списання грошових коштів на загальну суму 33 000,00 грн. з рахунку № [NUMBER] позивачем 25.11.2018 року не здійснювалась, платіжна картка не втрачалась, іншим особам не передавалась, ПІН-код нікому не повідомлявся, тобто фактично під час здійснення вказаної операції електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, який в свою чергу, невідкладно повідомив банк про платіжні операції, які ним не здійснювались, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині зобов`язання АТ «Альфа-Банк» зарахувати 33000,00 грн. на рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] . Також, згідно з п.37.2 ст.37 ЗУ « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунку неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 564,00 грн. в якості пені за період прострочення з 25.11.2018 року по 13.03.2019 року (33000 х 0,1 % х 108 днів) та пеня за період прострочення з 14.03.2019 по 10.10.2019 в розмірі 6930,00 грн. (33000 х 0,1 % х 210 днів), а разом підлягає стягненню 3 564,00 грн. + 6930,00 грн. = 10494,00 грн. Разом з тим, оскільки на час розгляду даної справи до позивача відповідачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 630827763 від 29.12.2017 року, суд приходить до висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про визнання кредитного договору припиненим та про визнання зобов`язання позивача з повернення кредитних коштів за договором виконаними у повному обсязі. Крім того, передчасними є також вимоги й про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування процентів за кредитним договором після 25.11.2018 року, адже в даному випадку також спір між сторонами щодо стягнення відповідних коштів (процентів) відсутній. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Так, положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння йому шкоди саме протиправними діями відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу, і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправності дій відповідача та наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з врахуванням правил, визначених ст.141 ЦПК України та враховуючи те, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору по вказаній справі, прийшов до висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial