Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], який був його батьком. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. У цьому будинку залишився проживати [PERSON], який був рідним братом позивача. Після смерті [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] успадкувала відповідачка [PERSON] Після смерті батька [PERSON] вважав, що разом із братом переоформлять спірне домоволодіння на обох, однак після смерті брата дізнався, що 17 січня 1995 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на спірне домоволодіння. [PERSON] зазначає, що є інвалідом з дитинства та його вади не дозволили вчасно та у передбачений законом спосіб оформити право на спадкове майно, що залишилось після смерті батька [PERSON] Вищезазначені обставини позивач уважає є підставою для продовження строку для прийняття спадщини згідно ст. 550 ЦК УРСР (1960 року). У судовому засіданні представник позивача [PERSON], [PERSON] позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні. Суду пояснила, що знає про те, що позивач у 1975 році мав роботу, працював на залізниці, водив мотоцикл, мав у власності транспортні засоби. Також раніше працював токарем. [PERSON] має четверо дітей, молодший син 1982 року народження, а старший приблизно 1972-1974 року народження. Її дід усіх своїх дітей забезпечив житлом, зокрема й позивача. Дід мав рідних троє дітей. Свідок [PERSON] суду пояснив, що народився [INFO]. Особисто знає [PERSON], а також знав його батьків. Пам'ятає, що [PERSON] працював кочегаром у дитячому садку. Знає, що спірний будинок збудували батьки позивача. При житті від батька [PERSON] не чув про те, кому залишиться належне йому домоволодіння. [PERSON] у 1975 році мав інвалідний автомобіль та мотоцикл, здійснював керування ними. Будучи глухонімим [PERSON] умів настроювати техніку краще ніж здорові люди. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом установлено, що [INFO] у м. Долинській Долинського району Кіровоградської області помер [PERSON] (а. с. 5). Статтею 524 ЦК УРСР (1960 року) передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. ст. 525-527 ЦК УРСР (1960 року)). Згідно ст. 529 ЦК УРСР (1960 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1960 року) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 січня 1995 року Долинською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1-78, спадкоємцем майна [PERSON], який помер [INFO] є його син [PERSON] Спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], що належав спадкодавцю згідно свідоцтва про право особистої власності, виданого виконавчим комітетом Долинської районної Ради народних депутатів 5 грудня 1994 року, зареєстрованого в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації 5 грудня 1994 року за № 5769/32 (а. с. 6). [INFO] у м. Долинській Долинського району Кіровоградської області помер [PERSON] 11 серпня 2014 року до Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON], яка є відповідачкою у справі (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Вищезазначені обставини встановленні рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 9 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 січня 2017 року. Цим рішенням також встановлено, зокрема те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а також не звертався у встановлений строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР (1960 року) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. За змістом п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. [PERSON] зазначає, що спадщину після смерті батька [PERSON] не прийняв, оскільки має з дитинства вади, є інвалідом 1 групи з дитинства, що не дозволило вчасно прийняти спадщину. Однак у цій справі немає жодного доказу, що свідчить про те, що позивач [PERSON] є інвалідом 1 групи з дитинства. Разом із тим суд установив, що [PERSON] на момент смерті батька ([INFO]) мав роботу, керував транспортними засобами, мав сім'ю, що спростовує його доводи про неможливість через фізичні вади реалізувати право на прийняття спадщини. Відповідно до вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed