Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулась до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Богунського районного суду м. Києва від 01.12.2016 року цивільну справу передано до Дарницького районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Обґрунтовуючи позов позивач посилалась на те, що між [PERSON] та [PERSON] 04.01.2014 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якої позивач надала відповідачу кошти у сумі 8100,00 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 30.12.2014 року. З урахуванням уточнення позовних вимог від 18.04.2017 року (а.с. 107) [PERSON] просила стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 7000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 27.08.2016 року становить 186 410,00 грн. Позивач виконала умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 04.01.2014 року. Вказана в позовній заяві заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики від 04.01.2014 року, а саме: у зв'язку з порушенням строків повернення позики. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд позовні вимоги задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 04.01.2014 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якої позивач надала відповідачу кошти у сумі 8100,00 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 30.12.2014 року. Однак позичальник [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, грошових коштів за позикою у повному обсязі не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно норм ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на вимоги ст.1048 ЦК України, відсутність у договорі позики умови про проценти за договором позики не означає, що договір є безоплатним, оскільки у ньому немає застереження про його безоплатний характер, а якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що відповідач умови договору позики належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгував позивачу грошові кошти станом на 27.08.2016 року у сумі 7000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 27.08.2016 року становить 186 410,00 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved