Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточнивши позовні вимоги просив: стягнути з відповідача на його користь заробітну плату з 01 серпня 2014 року по 7 квітня 2017 року в сумі 211 810 гривень 26 коп.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати станом на 1 грудня 2017 р. в сумі 70 200 гривень 89 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 32 897 гривень 43 коп.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 137 312 гривень 05 коп.; суму компенсації моральної шкоди у сумі 50 000 тис. грн. В обґрунтування своїх вимог вказав, що з 30.09.1975 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 07.04.2017 року його було звільнено з посади головного інженера за власним бажанням. У період із 01.08.2014 року по 07.04.2017 року заборгованість по заробітній платі складає 211810,26 грн. У зв'язку з невиплатою впродовж даного часу заробітної плати позивачу, чим відповідач порушив його право, тому позивач вважає, що має право на компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, позивач в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині 208067,02 грн. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні з 30.09.1975 року перебуває у трудових відносинах з ДП «УкрДАГП». Наказом №15-К від 04.04.2017 року по ДП «УкрДАГП» [PERSON] звільнено з посади головного інженера за власним бажанням 07.04.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов'язок відповідача виконувати свої зобов'язання випливає з вищенаведеного, а не виконання цього обов'язку порушує законні права та інтереси позивача. Враховуючи, що відповідач не здійснив розрахунок заборгованості з позивачем на день звільнення, а саме станом на 07.04.2017 року, тому з нього підлягає стягненню дана заборгованість у розмірі 211810,26 грн. Позивач просить також стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 70200,86 грн. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Тому оскільки відповідачем не здійснено розрахунок з позивачем станом на 01.12.2017 року, тому з нього підлягає стягненню компенсація згідно із втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 70200,89 грн. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Згідно п. 21 взаканої Постанови при визначеннi середньої заробiтної плати слiд виходити з того, що в усiх випадках, коли за чинним законодавством вона зберiгається за працiвниками пiдприємств, установ, органiзацiй, це слiд робити вiдповiдно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 8 лютого 1995 р. №100 (з наступними змiнами i доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тодi, коли середня заробiтна плата визначається для вiдшкодування шкоди, заподiяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсiї. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Отже, суд вважає, що слід обчислювати середній заробіток за час затримки розрахунку в робочих днях, з урахуванням святкових та неробочих днів. Так, з дати звільнення позивача 08.04.2017року по 23.01.2018 року період затримки розрахунку становить 9,5 місяці. Середня заробітна плата складає 18048 грн. Таким чином, до сплати підлягає сума 137312,05 грн., що є середнім заробітком за весь час затримки по 23.01.2018р. Крім того, відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористану відпустку провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Суд бере до уваги та покладає в основу мотивування рішення суду наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку і вважає, що до стягнення підлягає 32897,43 гривень компенсації. Судом не береться до уваги наданий суду представником відповідача аудиторський звіт Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23.12.2016 року №24-7-19 як доказ того, що у ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» не існує заборгованості по заробітній платі перед позивачем, оскільки така нараховувалася позивачу неправомірно, а бухгалтер допускалася помилок при її нарахуванні на протязі 2014-2016 років, оскільки позивач працював на підприємстві виконуючи свої посадові обов'язки, заробітна плата йому нараховувалася за фактично виконану роботу, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за вказаний період та довідкою про заборгованість із виплати заробітної плати, що була видана відповідачем, які наявні в матеріалах справи та були досліджені судом в судовому засіданні. З огляду на викладене вище, порушення з боку відповідача ст. 47 КЗпП України. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Постанова Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.995 р. №4 зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. У зв'язку із вчиненням Відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного порушення прав позивача, йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України та полягає у наступному: у спричиненому йому тяжкому стресі (психологічний шок) у момент, коли він дізналась про своє звільнення через недовіру відповідача до нього; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та затверджень Відповідача, що передавали невиконання ним своїх договірних зобов'язань; у нехтуванні відповідачем його законних прав на заробітну плату; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призведе до вчинення ним протиправних дій які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. Враховуючи обставини справи, обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених позивачем вимог і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості (ст.23 ЦК України); в решті вимог позову має бути відмовлено. З огляду на те, що позивач був звільнений від оплати судового збору під час звернення до суду з даним позовом, суд вважає, що судовий збір повинен бути стягнутий з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial