Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання договору недійсним, у якому просить визнати недійсною угоду про прощення боргу від 10 липня 2018 року по договору безвідсоткової позики з фізичною особою (позивальником) від 04 вересня 2012 року з додатковими угодами від 01 серпня 2017 року та від 05 вересня 2012 року, укладеними між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Залізничні шляхи». Свої вимоги мотивує тим, що 04.09.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір безвідсоткової позики, за яким відповідач передав позичальнику у власність кошти в сумі 4800000 грн., а останній зобовязався повернути вказану суму грошей до 04.09.2017 року. [PERSON] вказує, що безвідсоткова позика була надана відповідачем позивачу як працівнику відповідно до пп.7.2.-7.4 Колективного договору відповідача, згідно з яким за рахунок підприємства видаються безвідсоткові позики працівникам, з обовязковим зазначенням у відповідному договорі позики дати її повернення, в залежності від умов договору. 01.08.2017 року сторони Договору продовжили строк повернення позики до 04.09.2020 року. Договір безвідсоткової позики відповідає законодавству як на момент укладення, так і на теперішній час, а відтак є правомірним правочином. Позивач вказує, що у липні 2018 року відповідач звернувся до позивача з пропозицією про припинення договору та дострокове повернення позики, але позивач за такий короткий період часу (до 15.08.2018 року) була не в змозі здійснити повернення всієї суми позики. Відповідач звільнив позивача від виконання зобовязання по поверненню боргу по договору, що було оформлено сторонами угодою від 10.07.2018 року про прощення боргу за ст.605 ЦК України, хоча на цей час зобовязання по договору повинні бути припинені за неможливістю виконання за ст.607 ЦК України. Крім того, позивач вважає, що укладення угоди про прощення боргу порушує права третіх осіб акціонерів підприємства, так як з прощенням боргу сума позики не повертається, що призведе до прямих збитків відповідача. Тобто, на думку позивача, укладення оспорюваної угоди суперечить ст.605 ЦК України, відповідно до якої зобовязання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таким чином, вважає, що угода була укладена внаслідок помилки, а тому є оспорюваним правочином та підлягає визнанню недійсною відповідно до ст.229 ЦК України з огляду на те, що визнання правочину недійсним має істотне значення природа правочину, а разом з нею права та обовязки сторін та третіх осіб, які порушуються у даному випадку. На підставі викладеного, просить задовольнити позовну заяву повністю. 19 вересня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін. 16 жовтня 2018 року представником відповідача до суду надано відзив, згідно якого зазначив, що ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» не погоджується з позовними вимогами [PERSON], вважає їх безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що Наглядовою радою ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» у звязку з фінансовими змінами в діяльності компанії Голові правління [PERSON] було запропоновано достроково повернути надані їй у позику грошові кошти, на що останньою направлено лист про неможливість дострокового повернення заборгованості, у звязку з тяжким матеріальним становищем та знаходженням на лікуванні. Крім того, відповідач вважає, що підставою припинення зобовязання у даному випадку є домовленість сторін, а тому й було укладено з [PERSON] угоду про прощення боргу. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до\~ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п. 58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, статей\~1,\~2-4\~ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 11 ЦК України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і відповідачем 04.09.2012 року укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до якого ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» в особі першого заступника голови правління [PERSON] (позичкодавець) передає у власність [PERSON] (позичальник) кошти, а позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошей в строк до 04.09.2017 року (а.с.6). 05 вересня 2012 року укладено додаткову угоду до вищевказаного договору від 04.09.2012 року, згідно з якою сторони за взаємною згодою вирішили доповнити зміт договору безвідсоткової позики від 04 вересня 2012 року пунктом 10 та встановити розмір відсотків за користування грошовими коштами становить «0%» (а.с.8). 01 серпня 2017 року укладено додаткову угоду до договору безвідсоткової позики від 04.09.2012 року, згідно з якою внесено зміни щодо дати повернення фактично переданої суми коштів не пізніше 04 вересня 2020 року та сторони за взаємною згодою продовжують строк дії даного договору до 04.09.2020 року (а.с.7). Вказаний договір відповідає положенням пп.7.2.-7.4 Колективного договору ПрАТ «СК «Залізничні шляхи», відповідно до яких за рахунок підприємства працівникам може надаватися безвідсоткова позика з обовязковим зазначенням у відповідному договорі позики дати її повернення, в залежності від умов договору. Можливе дострокове повернення позики працівниками, повернення позики частинами за рахунок заробітної плати або зручним для працівника способом (готівкою до каси товариства чи перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок товариства). Позика не надається за наявності непогашеної заборгованості щодо попередньої позики (а.с.9-15). Як вбачається з копії листа Голови Наглядової ради ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» №95 від 03.07.2018 року у звязку з прийняттям Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг розпорядження №999 від 19.06.2018 року про усунення порушень ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» ліцензійних умов, на товариство покладено обовязок дотримуватись обмежень щодо суміщення провадження видів господарської діяльності, а саме товариству згідно даного розпорядження заборонено укладення договорів позики та надано термін для усунення порушень та повернення на рахунок ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» грошових коштів, наданих на умовах договорів позики. На підставі наведеного, позивачу висунуто вимогу здійснити дострокове повернення грошових коштів, наданих товариством на підставі договору безвідсоткової позики з фізичною особою (позичальником) б/н від 04 вересня 2012 року у сумі 3859237,78 грн. у строк до 15.08.2018 року (а.с.16). Згідно копії листа [PERSON] вбачається, що останньою здійснюються заходи для погашення виданої позики на підставі договору безвідсоткової позики б/н від 04.09.2012 року у сумі 3859237,78 грн. (а.с.17). 10 липня 2018 року між ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» та [PERSON] було укладено угоду про прощення боргу, згідно якої сторони, на виконання розпорядження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №999 від 19.06.2018 року та враховуючи відсутність можливості у боржника згідно договору безвідсоткової позики від 04.09.2012 року та додаткової угоди до даного договору від 01.08.2017 року, внести грошові кошти в рахунок погашення позики (достроково), дійшли згоди про припинення зобовязання з моменту підписання цієї угоди (а.с.5). Як вбачається з умов оспорюваної угоди, його предметом є дії відповідача спрямовані на прощення боргу [PERSON] за договором безвідсоткової позики від 04.09.2012 року з додатковими угодами до неї, проте з аналізу змісту усього договору вбачається, що позивач не поінформований щодо природи даного правочину, що є обставиною, яка має істотне значення, а саме, при укладенні даного правочину порушуються права та обовязки сторін та третіх осіб щодо майна кредитора, зокрема акціонерів підприємства, що може також спричинити прямі збитки підприємству. Згідно з ч.1 ст.203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3,5\~ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК\~України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу.\~Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1\~ст.627\~ЦК України та\~ст.6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.600 цього ж Кодексу\~зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Згідно зі ст.605\~ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1\~ст. 229 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1\~ст.637 ЦК України\~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Нормою\~ст.213 ЦК України\~встановлено, що якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Викладені обставини дають суду підстави вважати, що при укладанні 10 липня 2018 року угоди про прощення боргу по договору безвідсоткової позики з фізичною особою (позичальником) від 04 вересня 2012 року з додатковими угодами, укладеними між [PERSON] та ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» порушено вимоги ст.605 ЦК України, так як правочином не було враховано порушення прав третіх осіб щодо майна кредитора, а тому, згідно з вимогами ст.215 ЦК України, наявні підстави визнати цей договір, як оспорюваний правочин, недійсним. Положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до\~ст.79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.2 ст.79 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Будь-яких конкретних правових підстав на спростування позовних вимог і обставин, на які посилається позивач, як і доказів на їх обґрунтування, відповідач у встановленому порядку суду не надав і судом таких доказів не здобуто. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги про визнання правочину недійсним обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved