Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 3 січня 2010 року між нею та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Боківський» (далі - СВК «Боківський») укладено договір оренди земельної ділянки [NUMBER] площею 6,49 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області на строк десять років, що зареєстрований у Долинському районному відділі Кіровоградської регіональної філії «Центр ДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29 листопада 2010 року вчинено запис за № 041037000059 (далі - Договір оренди землі). Пунктом 39 Договору оренди землі передбачено дострокове розірвання договору в односторонньому порядку за умови письмового попередження зацікавленою стороною не пізніше ніж за шість місяців. 24 червня 2014 року [PERSON] направила до СВК «Боківський» попередження про розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, однак орендар листом від 8 липня 2014 року повідомив про незгоду із розірванням правочину. 3 червня 2015 року [PERSON] направлено у відповідні реєстраційні органи заяву про одностороннє розірвання Договору оренди землі. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 8 червня 2015 року дані про оренду землі відсутні. Вважаючи, що договір оренди землі від 3 січня 2010 року із СВК «Боківський» розірвано в односторонньому порядку, 19 червня 2015 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагроком-К» укладено договір оренди землі площею 6,49 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та цього ж дня приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Белінським І.Д. здійснено державну реєстрацію права оренди за № 22217894. Навесні 2015 року товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагроком-К» проведено культивацію земельної ділянки, а у подальшому актом від 12 червня 2015 року, затвердженого розпорядженням голови Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області встановлено, що внаслідок самовільного використання землі, СВК «Боківський» завдано шкоди на суму 23380,75 грн, що у подальшому було стягнуто з позивачки за судовим рішенням. [PERSON] зазначає, що спірний правочин розірвано в односторонньому порядку, однак цей правочин невизнаний недійсним, СВК «Боківський» не повертає спірну земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON], [PERSON] позов підтримала за обставин зазначених у ньому, попросила позов задовольнити. Суду пояснила, що цей позов заявляється з підстав, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України у частині вимог про визнання правочину недійсним, а у частині вимог про заборону відповідачу вчиняти дії є негаторним. Тепер державну реєстрацію спірного правочину припинено. Доказів, що СВК «Боківський» обробляє та має мету обробляти земельну ділянку надати не може. Представник відповідача СВК «Боківський» Гончаренко В.О. у судовому засіданні позов не визнав, уважає його необґрунтованим, просив відмовити у задоволенні позову. Суду пояснив, що дійсно СВК «Боківський» раніше за правочином здійснювало користування земельною ділянкою, що належить [PERSON] Тепер внесено запис про припинення державної реєстрації правочину про оренду землі за яким відповідач використовував земельну ділянку. СВК «Боківський» за будь-яких підстав, а також без підстав земельну ділянку, що належить позивачці не використовує. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерагроком-К» у судове засідання не з'явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у позові з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що позивачка є власником земельної ділянки площею 6,49 га, що знаходиться на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] (а. с. 6). 3 січня 2010 року між [PERSON] та СВК «Боківський» укладено договір оренди землі площею 6,49 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], зареєстрований у Долинському районному відділі Кіровоградської регіональної філії «Центр ДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29 листопада 2010 року вчинено запис за № 041037000059 (а. с. 7-10). Відповідно до п. 8. Договору оренди землі між [PERSON] та СВК «Боківський» від 3 січня 2010 року, договір укладено на строк десять років. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2017 року встановлено, що спірний Договір оренди землі укладений 3 січня 2010 року, зареєстрований у Долинському районному відділі Кіровоградської регіональної філії «Центр ДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29 листопада 2010 року вчинено запис за № 041037000059, є розірваним в односторонньому порядку згідно п. 39 Договору (а. с. 16). Той факт, що спірний правочин розірваний в односторонньому порядку сторонами не заперечується. Отже, судом установлено, що спірний Договір оренди землі тепер розірваний в односторонньому порядку згідно його умов. Судом також установлено, що цей позов у частині вимог про визнання правочину недійсним заявлений з підстав, передбачених пунктами 1, 3 ст. 203 ЦК України тобто з тих підстав, що зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Раніше позивачкою [PERSON] пред'являвся позов до СВК Боківський» про визнання недійсним правочину за відсутності волевиявлення його учасника. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2017 року провадження у цій справі було закрито у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову, а відтак пред'явлення таких самих вимог з таких самих підстав одночасно з іншими підставами слід визнати необґрунтованим. Окрім цього будь-яких доказів, що свідчать про відсутність волевиявлення учасника правочину на його укладення матеріали справи не містять. Так само [PERSON] не надано суду доказів, які дають підстави вважати про те, що зміст спірного правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак позов у цій частині також є необґрунтованим. Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України). Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України. За змістом статей 651, 653 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, неможливо визнати недійсним правочин, що на момент звернення з таким позовом до суду розірвано, оскільки відсутній предмет спору (постанова Верховного Суду України від 4 жовтня 2017 року справа № 906/418/14). Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У цій справі позивачкою не надано суду доказів, що дають підстави стверджувати про застосування заборони СВК «Боківський» користуватися земельною ділянкою площею 6,49 га, кадастровий номер [NUMBER], відповідач заперечує користування цією земельною ділянкою, а також можливість користування цією землею у майбутньому, фактичне користування землею тепер здійснюється товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагроком-К» за договором оренди землі укладеним 19 червня 2015 року з [PERSON], що зареєстрований цього ж дня, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 22217894. Отже, суд дійшов висновку про необґрунтованість цього позову, а тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed