Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право на спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Батьківщина» Краснопільського району Сумської області розміром 5,08 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі нормативною грошовою оцінкою 70773,00 грн по праву спадкування за законом після померлого 28 жовтня 2002 року батька [PERSON], яке належало йому згідно Сертифіката на право на земельну частку /пай/ серія СМ №0112226. Вимоги обґрунтовані тим, що після смерті спадкодавця [PERSON], 28 жовтня 2002 року відкрилася спадщина, зокрема, на право на земельну частку /пай/, позивач являється спадкоємицею за законом, спадщину прийняла шляхом фактичного розпорядження спадковим майном, але позбавлена можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку /пай/ у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на майно, який був втрачений власником за життя, про що зроблено оголошення в засобах масової інформації, і постановою нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Третя особа по справі [PERSON] є рідним братом позивача, але спадщину не прийняв та на неї не претендує. На переконання позивача її право на спадщину порушено і підлягає судовому захисту. Сторони та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не прибули, на адресу суду направили заяви, кожен окремо, про розгляд справи у їх відсутність, позивач підтримала позовні вимоги, відповідач не заперечує проти задоволення позову / ас 39, 43, 44,46/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. У відповідності з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень статті 61 ЦПК України не підлягають. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За матеріалами справи Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини з питання спадкування. Зі змісту викладених у позові та визнаних сторонами обставин спору вбачається, що право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Батьківщина» Краснопільського району Сумської області розміром 5,08 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі нормативною грошовою оцінкою 70773,00 грн, виникло у громадянина [PERSON] відповідно до Сертифіката на право на земельну частку /пай/ серія СМ № №0112226 виданого на підставі розпорядження голови Краснопільської районної державної адміністрації від 16 липня 1996 року за № 321 та зареєстрованого 30 серпня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів за № 226, який власником за життя втрачений, про що зроблено оголошення в Краснопільській районній газеті «Перемога» № 16 від 17 березня 2017 року /копії ас 14-20, 23, ас 22/. 28 жовтня 2002 року в с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області помер [PERSON], місце державної реєстрації виконком Центральної сільської ради Снігурівського району Миколаївської області , запис № 37 від 25 листопада 2002 року, після смерті якого відкрилась спадщина на його майно /копія ас 8/. На час відкриття спадщини 28 жовтня 2002 року [PERSON] самотньо проживав за місцем реєстрації: вул. Миропільська / колишня назва вулиця Жовтнева/, буд. 99, с. Миропілля Краснопільського району Сумської області / ас 9 /. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, і врегульовані нормами цивільного та земельного законодавства України. До правовідносин, що виникли необхідно застосувати норми ЦК УРСР від 18.07.1963 року, так як спадщина після померлого [PERSON] відкрилась до 01.01.2004 року. Згідно зі статтею 549 ЦК України (в ред. 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) державною адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Позивач [PERSON] є донькою спадкодавця і належить до першої черги спадкоємців за законом /копії ас 10-119/, спадщину прийняла відповідно до статті 534, частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном,водночас, оформити спадщину на право на земельну частку /пай/ не може через відсутність у неї правовстановлюючого документу. За повідомленням завідувача Сумським обласним державним нотаріальним архівом [PERSON] від 27.04.2017 № 929/01-23 за даними Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 20.04.2017 спадкова справа після смерті 28 жовтня 2002 року [PERSON] не заводилася та не видавалася /ас37-38/. 27 березня 2017 року приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу [PERSON] виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої спадкоємиці [PERSON]\~відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку /пай/ у землі по колишньому САПТЗТ «Батьківщина» Краснопільського району Сумської області розміром 5,08 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі після смерті 28 жовтня 2002 року [PERSON], у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу / ас 13/. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру (п. 4.20 Порядку), але позивач не має можливості надати правовстановлюючий документ на спірне майно, оскільки Сертифікат на право на земельну частку /пай/ втрачений спадкодавцем за життя. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); а також рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до статті 392 ЦК України лише власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановив, що позивач зверталась до Міжрайонного управління у Великописарівському та Красноільському районах Головного Управління Держгеокадастру у Сумській області з заявою про видачу дублікату Сертифіката на земельну частку /пай/ серія СМ № 0112226 на імя [PERSON], але їй в цьому було відмовлено по причині смерті власника та відсутності факту встановлення спадкоємця /ас 21/. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що втрата Сертифікату на право на земельну частку (пай) та неможливість отримання його дублікату спадкодавцем, який би підтверджував факт права на спірну земельну частку/пай/, унеможливило отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. У теперішній час право позивача на спадщину за законом ніким не оспорене і спадщина не визнана відумерлою, належним відповідачем по даній справі є Миропільська сільськарада Краснопільського району Сумської області, на території якої знаходиться вказане спадкове майно. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину у встановленому порядку, не має. Відповідно до частини третьої статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке приймається Судом, оскільки не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Суд вважає, що право, яке належало [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Дане право не відноситься до прав, які не входять до складу спадщини, це право в порядку спадкування перейшло до позивача, котрий є спадкоємцем за законом, прийняв спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на вказану земельну частку /пай/ в нотаріальній конторі не може, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, тому його право підлягає захисту, іншим шляхом вирішити спір не можливо. Заперечень проти позову і доказів відносно належності майна іншим особам в суд не надійшло, інших спадкоємців, які б вступили у спадщину, немає, спадщина не визнана відумерлою. Таким чином, позов є обґрунтованим і підставним до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved