Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, згідно з уточнених позовних вимог від 25.11.2014 року прохав стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 1 500 грн. 00 коп. за договором позики та судові витрати. На підтвердження своїх вимог позивач вказував, що у жовтні 2013 року він позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 3 000,00 грн. шляхом їх перерахування зі своєї кредитної карти на карту відповідача в обмін на що [PERSON] зобов'язувалась повернути кошти через 3-4 дні. Протягом зазначеного строку борг відповідачем повернуто не було. 13.01.2014 року [PERSON] написала розписку, відповідно до якої зобов'язувалась повернути позивачу борг в сумі 3 400 грн. 00 коп. до 01.03.2014 року. Однак після спливу обумовленого в розписці строку борг повернуто не було, у зв'язку з чим [PERSON] 03.06.2014 року в присутності свідків написала позивачу другу розписку, відповідно до якої вказувала, що у вересні 2013 року взяла у позивача в борг кошти в сумі 3 000,00 грн., але повернути не змогла в обумовлений строк, а тому зобов'язувалась повернути кошти в сумі 3 400,00 грн. з урахуванням десять місяців користування коштами до 15.07.2014 року. Після спливу строку повернення боргу відповідач кошти не повернула, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач, адвокат позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, прохали суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 1 500 грн. 00 коп. за договором позики, оскільки [PERSON] сплатила частину коштів за договором позики в сумі 1 500,00 грн. Відповідач, адвокат відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали частково, посилаючись на те, що згідно з квитанціями, [PERSON] здійснила часткове повернення коштів за договором позики на рахунок позивача [PERSON] в сумі 1 592,00 грн., а тому до стягнення підлягають кошти в сумі 1 408,00 грн. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що в 2013 році позивач [PERSON], як Позикодавець, надав відповідачу [PERSON], як Позичальнику, грошову позику в сумі 3 000,00 грн. шляхом перерахування коштів з карткового рахунку (кредитної карти) [NUMBER] на карту Позичальника в обмін на зобов'язання [PERSON] повернути позику через три або чотири дні. Таким чином, між сторонами був укладений усний договір позики грошових коштів. Після спливу обумовленого строку повернення позики позичальник [PERSON] кошти не повернула. 13.01.2014 року позичальником [PERSON] було складено та особисто підписано розписку, відповідно до якої остання зобов'язувалась повернути позивачу, як Позикодавцю, борг в сумі 3 400 грн. 00 коп. до 01.03.2014 року. На думку суду, вказане свідчить про зміну за домовленістю сторін умов усного договору позики, що укладений між сторонами, а саме щодо строку повернення коштів та суми позики. Після спливу обумовленого в розписці строку борг позичальником [PERSON] повернуто не було, у зв'язку з чим [PERSON] 03.06.2014 року в присутності свідків написала позивачу другу розписку, відповідно до якої вказувала, що у вересні 2013 року взяла у позивача в борг кошти в сумі 3 000,00 грн., але повернути не змогла в обумовлений строк, а тому зобов'язувалась повернути кошти в сумі 3 400,00 грн. (з урахуванням десять місяців користування коштами) до 15.07.2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 цього ж кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що письмового договору позики між сторонами не укладалось. Однак, в силу положень чинного цивільного законодавства недодержання сторонами обов'язкової письмової форми договору позики не є наслідком його недійсності. Розписка, як борговий документ, сама по собі не є письмовою формою договору позики і не замінює її. В даному випадку, на підтвердження укладення договору позики позивачем надана розписка, яка написана та підписана власноручно Позичальником. Також, судом встановлено, що позичальником [PERSON] було частково повернуто позивачу кошти за договором позики в сумі 1 592,00 грн., що підтверджується квитанцією від 27.09.2014 року про перерахунок коштів отримувачу [PERSON] в сумі 1 094,50 грн. (5,50 грн. - комісії, що підлягає до сплати [PERSON] на користь Банку) та квитанцією від 29.09.2014 року про перерахунок коштів отримувачу [PERSON] в сумі 497,50 грн. (2,50 грн. - комісії, що покладається до сплати [PERSON] на користь Банку). Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача залишку суми коштів за договором позики, що укладений між сторонами, в розмірі 1 408,00 грн. В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Одностороння відмові від виконання зобов'язання, в силу положень ст. 525 ЦК України, не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial