Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувсяя до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22 вересня 2009 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено кредитний договір № E/V 092939, за умовами якого йому надано кредит у сумі 2246595,00 грн. Відповідно до п. 1.3. кредитного договору - термін повернення кредиту, відсотків і винагороди - до 20 вересня 2019 року. При цьому, як йому стало відомо, 16 липня 2020 року AT КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни та отримав два виконавчих написи, якими приватним нотаріусом запропоновано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №E/V 092936: звернути стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 410D, рік випуску: 1995, тип ТЗ: пасажирський мікроавтобус, колір: білий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; звернути стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 230Е, рік випуску: 1991, тип ТЗ: легковий автомобіль, колір: сірий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . Дані виконавчі написи знаходяться на виконанні Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Разом з тим вважає, що вчинені виконавчі написи приватним нотаріусом Бондар І.М. є таким, що не підлягають виконанню, оскільки нотаріусу для вчинення виконавчого напису не було надано оригіналу кредитного договору, а також первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутні підставі вважати, що розмір заборгованості перед банком є безспірним. Крім того вказував, що відповідно до виконавчого напису, стягнення було здійснено за період з 22 вересня 2009 року по 20 травня 2020 року, тобто після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги стягнення, оскільки AT КБ «ПриватБанк» звернувшись у 2012 році з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за договором № E/V 092936, змінив строки виконання зобов`язання, а тому обчислення трирічного строку звернення з заявою про вчинення виконавчого напису повинно обчислюватися з березня 2012 року, однак виконавчий напис вчинено через 8 років, що суперечить ЗУ «Про нотаріат». Таким чином вважає, що приватний нотаріус, з підстав передбачених ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», зобов`язаний був відмовити у здійсненні такої нотаріальної дії як вчинення виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості, проте вчинив таку нотаріальну дію і тим самим порушив вимоги закону, а тому виконавчі написи, вчинені 16 липня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на рухоме майно [PERSON] в рахунок погашення заборгованості у сумі 5671577 грн. є такими, що не підлягають виконанню. Також зазначав, що 09 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення, яким задоволено позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на усі спірні автомобілі. Однак Банк, маючи рішення суду про звернення стягнення звертається до нотаріуса про вчинення виконавчого напису з аналогічними вимогами, при цьому порушує принцип неможливості притягнення особи до відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення. Посилаючись на вказане, просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований 16.07.2020 року за реєстровим № 573 про звернення стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 410D, рік випуску: 1995 тип ТЗ: пасажирський мікроавтобус, колір: білий, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] ; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною зареєстрований 16.07.2020 року за реєстровим № 574, про звернення стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 230Е, рік випуску: 1991 тип ТЗ: легковий автомобіль, колір: сірий, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] який належить на праві приватної власності [PERSON] ; стягнути з AT КБ «ПриватБанк» витрати, понесені [PERSON] у зв`язку із зверненням до суду в розмірі 12108,00 грн., що складається з 908,00 грн. (оплати судового збору) та 11 200 грн. (витрати на правову допомогу). Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.03.2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до підготовчого судового розгляду, а в подальшому справу призначено до судового розгляду. 25 травня 2021 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому вказав, що АТ КБ «Приват Банк» позовні вимоги [PERSON] не визнає. Зокрема зазначив, що при вчиненні виконавчого напису нотаріуса, безспірність заборгованості боржника перед стягувачем підтверджується на підставі наданих нотаріусу документів, виключний перелік яких визначено законодавством. Під час вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса Банком було подано всі визначені чинним законодавством документи, а тому вважає, що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису безспірність заборгованості позивача перед відповідачем була доведена у встановленому законодавством порядку, а отже твердження позивача про те, що заборгованість не була безспірною є помилковим. Також вказував, що у даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення договору, однак договір не був припинений, оскільки згідно умов договору, договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань, яке на сьогоднішній день не виконано, а відповідач, як кредитор у зобов`язанні за кредитним договором був наділений правом грошової вимоги щодо повернення наданих грошових коштів у вигляді кредиту. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив. Від третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І.М. через канцелярію суду надійшло клопотання про проведення судового засідання у його відсутності. Представник третьої особи - Другого ВДВС у м. Чернівці Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали цивільної справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № E/V 092936 від 22.09.2009 року, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2246595,00 грн. (а.с. 4-6). При цьому, п. 1.3 Кредитного договору визначено, що термін повернення кредиту, відсотків і винагороди становить 20 вересня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 23.09.2009 року укладено договір застави № E/V 092936-4, за умовами якого [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором надав в заставу банку автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 410D, рік випуску: 1995, тип ТЗ: пасажирський мікроавтобус, колір: білий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , а також автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 230Е, рік випуску: 1991, тип ТЗ: легковий автомобіль, колір: сірий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с. 7-9). В подальшому, у зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.03.2012 року у справі №2-240/12 позов ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задоволено та стягнуто з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № E/V 092936 у розмірі 2838068,38 грн. (а.с.14-15). Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № E/V092936 від 22 вересня 2009 року в сумі 3 318 346 грн. 96 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль: [NUMBER] , рік випуску: 2005, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: SHAOLIN SLG6720CGE, рік випуску: 2005, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: SHAOLIN SLG6720CGE, рік випуску: 2005, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: SHAOLIN SLG6720CGE, рік випуску: 2005, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: YOUYI ZGT6710, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: YOUYI ZGT6710, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Пасажирський автобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; автомобіль: YOUYI ZGT6710, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Пасажирський автобус 21+1 п.м., № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ); автомобіль: MERCEDES-BENZ, модель: 410D, рік випуску: 1995, тип ТЗ: пасажирський мікроавтобус, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; MERCEDES-BENZ, модель: 230E, рік випуску: 1991, тип ТЗ: Легковий сєдан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ) шляхом опису та передачі зазначених автомобілів ПАТ КБ «Приват Банк» з правом їх продажу ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені [PERSON] , [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 16). Дані судові рішення набрали законної сили. Разом з тим, 16 липня 2020 року AT КБ «ПриватБанк» також звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та отримав два виконавчих написи, якими приватним нотаріусом запропоновано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №E/ 092936: звернути стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 410D, рік випуску: 1995, тип ТЗ: пасажирський мікроавтобус, колір: білий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] ; звернути стягнення на рухоме майно - автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель 230Е, рік випуску: 1991, тип ТЗ: легковий автомобіль, колір: сірий, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с. 10-11). На даний час вищевказані виконавчі написи знаходяться на виконанні Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 12-13). Так, звертаючись до суду із вищевказаним позовом та оспорюючи вищевказані виконавчі написи нотаріуса Храпчинський М.В. зазначав, що вони вчинені нотаріусом у порушення норм закону, а саме нотаріусом не було встановлено факту безспірності заборгованості, яка б підтверджувалася документами, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів), а також у порушення трирічного строку з дня виникнення у банка права вимоги, тому просив суд визнати їх такими, що не підлягає виконанню. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом При цьому, положеннями статті 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з пунктом 1.1. вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Як передбачено пунктами 3.1., 3.2. Глави 16, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 2-2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Пунктом 3.5. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Таким чином, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18). Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Зокрема, з метою оцінки безпірності заборгованості за кредитним договором та перевірки переліку усіх документів, які надавалися стягувачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису й відповідно для втсановлення на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису існування безспірної заборгованості перед стягувачем, тобто існування заборгованості узагалі та чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчих написів, судом за клопотанням представника позивача вирішувалося питання про витребування доказів, а саме переліку документів, які надавалися стягувачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису, перелік яких 14.06.2021 року надав нотаріус суду. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, дослідивши подані нотаріусом документи, які надані АТ КБ «Приват Банк» при подачі заяви на видачу вихонавчих написів, суд приходить до висновку про відсуність підстав вважати, що на момент вчинення виконавчих написів заборгованість носила безспірний характер, оскільки як встановлено в ході розгляду справи на час вчинення нотаріусом виконавчих написів були наявні вирішені по суті спори між банком та боржниками щодо дострокового стягнення заборгованості, а саме рішення судів про стягнення суми боргу з позичальника та поручителів, а також звернення стягнення на заставне майно - спірні автомобілі й відповідно докази щодо виконання чи невиконання даних судовіих рішень в матеріалах справи відсутні. Крім того, як вже вказувалося, частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно п 3.4. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено визначено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При цьому, як установлено судом, ПАТ КБ «Приват Банк» у 2012 році звернувся до суду із позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №E/V 092936 в розмірі 2838068,38 грн., яка утворилася станом на 6 вересня 2011 року й відповідно рішенням суду вказаний розмір заборгованості достроково стягнуто солідарно з боржника та поручителів ( а.с. 14-15). Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № E/V092936 від 22 вересня 2009 року в сумі 3 318 346 грн. 96 коп., яка виникла станом на 16 серпня 2013 року, звернуто стягнення на предмет застави - спірні автомобілі. Таким чином, скориставшись своїм правом щодо дострокового стягнення суми боргу за кредитом банк фактично змінив строки виконання зобов`язання, а тому обчислення трирічного строку звернення із заявою про вчинення виконавчого напису повинно було обчислюватися з березня 2012 року, однак банк звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчих написів на задоволення вимог кредитора за період з 22 вересня 2009 року по 20 травня 2020 року, лише 16 липня 2020 року, саме після спливу трьох років з дня виникнення права вимоги. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14 цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, зважаючи на те, що банк скористався своїм правом щодо дострокового повернення суми боргу за кредитним договором, пред`явивши відповідний позов до позичальника, відсутні й правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, а також визначені в договорі штрафи, неустойку та пеню, що також свідчить про відсутність безспірності заборгованості за кредитним договором. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано належними і допустимими доказами факт того, що для вчинення нотаріальної дії та встановлення безспірності заборгованості ним було надано всі необхідні документи й відповідно на момент вчинення оспорюваних виконавчих написів заборгованість за кредитним договром носила безспірний характер, а також дотримання строків звернення з відповідною вимогою, а тому спірні виконавчі написи слід визнати такими, що не підлягають виконанню. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 11200 грн. яка складаються із вартості роботи адвоката в рамках розгляду даної справи, то суд зазначає наступне. Так, положеннями ЦПК України визначено види судових витрат. Зокрема, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Як убачається з матеріалів справи, представником [PERSON] був адвокат Бабічук А.С., яка діяла на підставі ордеру та додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 27 січня 2020 року (а.с 17, 138). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було подано розрахунок витрат з детальним описом робіт (наданих послуг) на суму 9000 грн. та відповідний прибутковий касовий ордер про оплату послуг на цю суму, які були пов`язані із розглядом саме цієї справи. Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону). Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону ). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Крім того, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зокрема, при розподілі судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Крім того, зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в їх узагальненому вигляді слідує, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Зокрема, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. За таких обставин, суд приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правову допомогу підлягають частковому задоволенню саме в розмірі підтверджених позивачем відповідними доказами витрат на суму 9000 грн. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 908,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial