Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У вересні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк Національний Кредит» (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Національний Кредит» та [PERSON] було укладено договір про відкриття карткового рахунку № VIP-2576-PANDA, відповідно до умов якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок, надавши останньому право скористатись овердафтом у вигляді кредитної лінії у розмірі 100000,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 36 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 23.07.2015 року. Відповідачем не виконуються належним чином зобов'язання за вказаним договором, тому станом на 01.08.2015 року заборгованість Лисенка С.С. становить 944346,11 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 580639,06 грн., заборгованості за процентами 46284,26 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 28922,67 грн. та інфляційні втрати в сумі 288500,12 грн. Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 944346,11 грн. Не погоджуючись із заявленим позовом, [PERSON] 04.10.2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк Національний Кредит» про визнання договору про відкриття карткового рахунку недійсним. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що договір між сторонами було укладено з порушенням чинного законодавства, оскільки в ньому не визначений строк його дії, який зазначений до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. При цьому, зміст договору суперечить Цивільному кодексу України, оскільки позивач, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не проводив із [PERSON] переддоговірної роботи та не повідомив про наявні форми кредитування, не надав детального опису загальної вартості кредиту, а розмір процентів за договором є невиправдано великим. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив суд визнати недійсним з моменту укладання договір про відкриття карткового рахунку № VIP-2576-PANDA від 05.09.2012 року. Також, 19.07.2017 року, [PERSON] звернулась до суду із позовом як третя особа з самостійними вимогами до Банку та [PERSON] про визнання укладеного договору № VIP-2576-PANDA недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що з початку 2012 року [PERSON] з [PERSON] проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу та у них є спільно набуте майно, а тому укладений правочин підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений без письмової згоди [PERSON], а тому просила суд визнати договір про відкриття карткового рахунку № VIP-2576-PANDA від 05.09.2012 року з моменту укладення. В судовому засіданні представник публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» позов підтримав та просив суд про його задоволення. При цьому зазначав, що на запит судового експерта у справі банком було надано усі наявні документи для проведення економічної експертизи, яка залишилась без виконання у зв'язку із необґрунтованими вимогами експерта. В задоволенні зустрічного позову, а також позову третьої особи із самостійними вимогами просив суд відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Окрім того, просив суд застосувати до позовних вимог за зустрічним позовом позовну давність, оскільки, з моменту укладення спірного договору і до моменту подання позову відповідачем минуло більше трьох років. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом Лисенка С.С. в задоволенні первісного позову просив відмовити, посилаючись на недоведеність суми боргу та непроведення у справі судової економічної експертизи з вини позивача. Зустрічний позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] позов підтримала та просила суд про його задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» (за договором - Банк) та [PERSON] (за договором - Держатель) було укладено Договір про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками № VIP-2576-PANDA. Відповідно до вимог вказаного договору, Банк відкриває Держателю картковий рахунок в національній валюті, надає йому у користування платіжну картку та виконує операції за розрахунками з Карткою згідно з умовами цього Договору і Порядку здійснення розрахунків за допомогою пластикових платіжних карток. Банк надає Позичальнику право скористатись овердрафтом у вигляді кредитної лінії без встановлення строку погашення траншами по картковому рахунку. Сторони домовились, що овердрафт становить 100000,00 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 12.10.2013 року та сплатою процентів в розмірі - 36,00 % річних (а.с. 4-12). Договором про внесення змін № 1 від 22.07.2013 року внесено відповідні зміни до вказаного договору та сторони домовились, що овердрафт становить 340000,00 грн. та діє до 23.07.2014 року (а.с. 13). Позивачем виконано свої зобов'язання за даним договором і надано відповідачу пластикову картку № [NUMBER] та видано кредит, що підтверджується виписками з вказаного рахунку, розпискою про отримання платіжної картки (а.с. 31, 125-133. 134). Відповідачем не виконуються належним чином зобов'язання за вказаним договором, тому станом на 01.08.2015 року заборгованість відповідача [PERSON] склала 944346,11 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 580639,06 грн., заборгованості за процентами 46284,26 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 28922,67 грн. та інфляційні втрати в сумі 288500,12 грн. Вказаний розрахунок перевірений судом, зпівставлений із випискою по рахунку та визнаний обґрунтованим. Жодних доказів на підтвердження погашення існуючого боргу, часткового виконання зобов'язань або іншого розміру заборгованості відповідачем за первісним позовом суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та стягнення з відповідача заборгованості, саме у загальному розмірі 944346,11 грн. За клопотанням представника відповідача [PERSON] судом було призначено у справі судову експертизу, яку не виявилось за можливе провести через ненадання сторонами експерту первинних документів щодо погашення відповідачем заборгованості, а також виписок за рахунками обліку заборгованості за кредитом. Разом із тим, із наданих позивачем суду документів вбачається сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 580639,06 грн. та 46284,26 грн. заборгованості за процентами, а розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних був перевірений судом та визнаний обґрунтованим. Щодо вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Окрім того, до укладення договору, [PERSON] був ознайомлений із тарифами Банку та Порядком здійснення розрахунку за допомогою пластикових карток (а.с. 152, 153-154). Відтак, позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних підстав, передбачених законом для визнання договору недійсним, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Стосовно заяви Банку про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 та п. 1ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки судом було відмовлено у задоволенні зустрічного позову за безпідставністю позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд в даному випадку, не застосовує позовну давність. Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами, суд виходить з наступного. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Так, третьою особою жодним доказом не доведено того, що укладений [PERSON] договір укладено в інтересах сім'ї, а кошти одержані за цим договором використовується для потреб сім'ї, як і не надано доказів того, що [PERSON] проживає із відповідачем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. За таких обставин, в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь Держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00 грн., оскільки позивач, на момент подання позову, був звільнений від сплати судових витрат. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 543, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved