Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

У березні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 06.04.2009 у розмірі 550000,00 грн. та сплачений ним судовий збір при подачі позову в розмірі 3300,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.04.2009 [PERSON] отримала від нього позику в розмірі 250000,00 грн., яку зобов`язалася повернути до06.05.2011, про що був складений відповідний договір та акт передачі грошей у присутності свідків. 12.05.2011 відповідачка повторно отримала позику у позивача в сумі 2600,00 євро, які за її проханням були переведені на рахунок її брата - [PERSON] . Цю позику вона зобов`язалася повернути до 12.06.2011. Дотепер відповідачка суму позики не повернула, у зв`язку з чим він просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних витрат та 3% річних у сумі 550000,00 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 травня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з штрафами, відсотками та інфляційними витратами у розмірі, розрахованому на дату ухвалення рішення, - 1553184,48 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2019 року задоволена заява [PERSON] про перегляд вищевказаного заочного рішення, та його скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити в повному обсязі, зазначив, що розписка та договір позики від 06 квітня 2009 року підтверджують факт передачі ним [PERSON] 250000,00 грн., а квитанції про перерахування 2600 євро на користь [PERSON] підтверджують факт надання позики вказаної суми відповідачу, а крім того, факт відрахувань виконавчої службою з її доходів за виконавчим листом, виданим на виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29.05.2012, підтверджує визнання нею боргу. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала повністю, зазначивши, що суму в розмірі 30000 дол., як про це стверджує позивач, вона в нього не позичала, договір позики від 06.04.2009 та розписку не підписувала, з особами, зазначеними у розписці як свідків, взагалі не знає. Дійсно позичала гроші у позивача за усною домовленістю у розмірі 90000,00 грн. раніше, однак це відбувалося без розписок та свідків, повертала гроші частками та також наодинці. Спочатку повернула 10000,00 грн., потім в неї померла матір і вона прохала [PERSON] почекати, після чого він звернувся з позовом до суду. Її справами з ВДВС займався колишній чоловік, тому лише з часом, коли вирішила впорядкувати справи та за місцем роботи прийшов виконавчий лист дізналася, у зв`язку з чим з її доходів відбувається відрахування на користь позивача, вважала, що виплачує залишок боргу, взятого у розмірі 90000,00 грн. Виконавчий лист не бачила, постанову про відкриття виконавчого провадження з ВДВС не отримувала. Представник відповідача також заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що твердження позивача про укладання договору позики від 06.04.2009 на суму 250000,00 грн. не відповідає дійсності, відповідачем не підписувався та не підтверджується оригіналом договору позики та розписки факт передачі грошей, а вимога про стягнення суми у розмірі 2600 євро взагалі не може бути розглянута, оскільки не надано жодного належного доказу, що ця позика має відношення до відповідача. Вислухавши думку сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В силу ст.ст. 11, 14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. В силу ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначено у ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 08 липня 2019 року у справі №61-20376св18. Так, позивач в своїй позовній заяві зазначає, що 06 квітня 2009 року надав відповідачу [PERSON] позику у розмірі 250000 грн. строком до 06 травня 2011 року. На підтвердження цього факту ним надано до суду копію розписки, засвідченої підписами сторін та підписами свідків [PERSON] та [PERSON] , а також копію договору позики. Крім того, позивач стверджує, що 12 травня 2011 року він згідно усного договору позики надав відповідачці [PERSON] у борг 2600 євро, однак за її проханням перерахував їх на рахунок її брата - [PERSON] . На підтвердження цього факту ним надано копії квитанцій №102004712 від 12.05.2011 та №102049467 від 12.05.2011. У зв`язку з порушенням зобов`язання за вказаними договорами позивачем нараховано штраф, інфляційні витрати та відсотки за прострочений строк повернення боргу, які в загальному розмірі становлять 1553184,00 грн., та були стягнуті заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29.05.2012. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2019 року вказане заочне рішення було скасоване та призначено справу до розгляду. Під час перегляду справи після скасування заочного рішення судом було встановлено відсутність у позивача оригіналів договору позики та розписки, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача 250000,00 грн. Відсутність оригіналів вказаних документів унеможливила призначення почеркознавчої експертизи, про що клопотав представник відповідача, оскільки [PERSON] стверджувала, що на вказаних документах підпис виконаний не нею. За клопотанням позивача під час судового розгляду були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем знайомий дуже давно, той надавав йому юридичні консультації. За запрошенням [PERSON] приїхав до нього додому, оскільки той попрохав бути присутнім при передачі грошей. Вони разом поїхали в банк, де позивач зняв кошти у сумі 30000 доларів США. Після чого в центрі міста біля магазину «Дитячий світ» в автомобілі відбулася передача позивачем вказаної суми жінці, про що остання в присутності свідка підписала розписку та договір позики. Пригадати, як виглядала жінка, він не може, оскільки це відбувалося давно, міг би впізнати її по фото. Свідок [PERSON] пояснив, що дуже давно знайомий з позивачем, колись навчалися разом, потім періодично зустрічалися декілька разів на рік на свята. 06 квітня десять років тому був присутнім при передачі [PERSON] позики. У вказаний день близько 09.00 години приїхав до нього додому, де вже знаходився ще один чоловік. Разом на автомобілі вони поїхали у філію банку, розташовану на вул. Полтавський шлях, де позивач зняв 30000 дол. США. Після цього [PERSON] зателефонував майбутньому позичальнику та спитав, в якій валюті потрібна сума. З розмови стало зрозуміло, що необхідна позика у доларах США. Після цього вони приїхали до магазину «Дитячий світ», де до них в машину сіла поряд з [PERSON] жінка, яку він представив як подругу своєї дружини, назвав [PERSON] і передав їй кошти - 3 пачки доларів США купюрами по 100 дол. Жінка перерахувала гроші, підтвердила наявність всієї суми, ознайомилась з договором позики та підписала його у двох екземплярах, питань з приводу його умов не задавала, також підписала розписку. Після цього розписку підписали свідки (спочатку [PERSON] ) та повернули її [PERSON] . Жінка вийшла з автомобіля та пішла, а вони поїхали. Свідок підтвердив належність йому підпису у розписці. Разом з тим, суд розцінює надані вказаними свідками покази критично, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність у позивача боргового документа - розписки та договору позики відповідача свідчила б про невиконання ним взятих на себе зобов`язань, однак, як було встановлено судом, оригінали таких документів у позивача відсутні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом Касаційним Цивільним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №143/280/17 та від 26 вересня 2018 року по справі №483/1953/16-ц. Стосовно вимоги про стягнення позики у розмірі 2600 євро суд зазначає, що квитанції про перерахування вказаної суми на рахунок іншої особи ( [PERSON] ) не підтверджують факт отримання [PERSON] коштів у борг і виникнення цього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача вказаної суми. Зазначений правовий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 серпня 2019 року у справі №61-7418св18. Згідно зі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги не знайшли підтвердження під час судового розгляду. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно зі ст. ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і міркування сторін, суд приходить до висновку щодо недостатності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки не доведені обставини, на які посилається позивач як на підставу заявлених вимог, не надано належних та достатніх доказів в обґрунтування цих вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed