Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначила, що з 1992 по 1999 р.р. перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в період якого ними були придбані дві квартири: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Наприкінці 2016 року вона надала відповідачу нотаріальний дозвіл на продаж кв. 119 за умови надання їй аналогічного дозволу на продаж кв. 4 . Відповідач погодився, але після продажу квартири на Хрещатику відкликав наданий їй дозвіл на продаж квартири на Лютеранській . Наголошує, що спірна квартира №4 була придбана відповідачем в період шлюбу. В подальшому відповідач продав квартиру їй за 3 876 грн. Зазначені кошти є її особистою приватною власністю, оскільки отримані нею від продажу відповідачу квартири №119 . Обидва договори купівлі-продажу зазначених квартир було датовано 14.09.1999 року. Отже, оскільки квартира на Лютеранській була придбана нею за особисті кошти, вона не може вважатись спільним майном подружжя, а є її особистим майном. За таких обставин просить визнати спірну квартиру своєю особистою приватною власністю. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження. В своїх заявах по суті справи від 05.10.2020 року та від 21.01.2021 року (а.с. 36-39, 59-61) сторони висловили свої позиції відносно позовних вимог, зокрема, відповідач заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві, а позивач у відповіді на відзив спростовував аргументи відповідача. В судовому засіданні представник позивача Бондаренко Г.П. підтримала позовні вимоги, а представник відповідача [PERSON] заперечив вимоги позивача. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на момент виникнення права власності на майно подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 27 цього ж Кодексу визначено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у шлюбі, який 16.11.1999 року був розірваний (а.с. 8, 112). За твердженнями сторін в період шлюбу ними були придбані дві квартири: [ADDRESS] та [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу квартири від 14.09.1999 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 20 822 грн (а.с.11). Того ж дня - 14.09.1999 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 3 876 грн (а.с. 10). 26.12.2016 року [PERSON] надала згоду колишньому чоловіку [PERSON] на продаж квартири [ADDRESS] (а.с. 9). За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи видно, що сторони (подружжя) за попередньою домовленістю між собою «обмінялись» нерухомим майном, шляхом укладення договорів купівлі-продажу квартир. Відповідно п. 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Матеріалами справи підтверджено, що позивач придбала квартиру №119 за власні кошти, про що, зокрема, свідчить засвідчуваний напис [PERSON] , зроблений нею на звороті договору купівлі-продажу квартири №119 від 14.09.1999 року (а.с. 11 зворот), а [PERSON] цей факт визнано і засвідчено підписом (а.с. 11 зворот). Із вказаного договору купівлі-продажу квартири №119 вбачається, що її продаж вчинено за 20 822 грн. Тобто за продаж квартири, яка свого часу була придбана [PERSON] за власні кошти, остання отримала певну суму коштів, за які придбала квартиру №4 (у свого, тоді ще чоловіка) за 3 876 грн, тобто також за власні кошти. Отже спірна квартира №4 має статус особистого майна, що була придбана позивачем за її особисті кошти в період перебування у шлюбі з відповідачем. Посилання відповідача на розписку від 26.12.2016 року за якою позивач отримала 45 000 доларів США від нього, як колишнього чоловіка, в якості компенсації від продажу квартири №119 не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, та, крім того, спростовані стороною позивача із посиланням на різницю площ обох квартир. При цьому представник позивача наполягає на тому, що сума за розпискою стосується саме компенсації різниць площ приміщень, а не вартості частки в спільній сумісній власності. Відповідачем таке твердження представника позивача не спростоване. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд також надав оцінку посиланню відповідача на спільність права власності подружжя - кв. №119 , про яку на його думку свідчить факт надання [PERSON] нотаріального дозволу на продаж цієї квартири, проте суд вважає таку думку відповідача помилковою, з огляду на норму ст. 68 СК України та з урахуванням моменту придбання майна - у період шлюбу. Резюмуючи наведене, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира [ADDRESS] хоча і була придбана [PERSON] в період шлюбу, але за її особисті кошти, відповідно таке майно (спірна квартира) є особистою власністю останньої. Позивачем також порушено питання відшкодування судових витрат, в т.ч. на правову допомогу. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судом встановлено, що 28.10.2019 року між позивачем та адвокатом Бондаренко Г.П. укладено договір про надання правової допомоги №28/10/19. Порядок розрахунків за договором визначено в додатковій угоді №1 до договору від 28.10.2019 року. Із банківської виписки вбачається, що позивачем сплачено адвокату 29 700 грн. Актом виконаних робіт за договором від 28.10.2019 року про надання правової допомоги сторони підтвердили виконання/отримання послуг за вказаним договором. Відповідно витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача. Крім того з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved