Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь у відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Пенсійним фондом України, щодо ненарахованої та не отриманої різниці у пенсії державного службовця за період з жовтня 2011 року по вересень 2014 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 41051 грн. 25 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, посилаючись на те, що їй пенсію було призначено на підставі даних довідки від 22.04.2011 № 17 про дані її заробітної плати за період з 2009 по 2010 роки, форму якої затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.10.2008 № 19-11, котра у судовому порядку була визнана такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили у частині щодо не включення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутових питань. Ухвалою судді від 08.09.2017 у справі відкрито провадження /а. с. 26/. 29.09.2017 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі, у яких представник просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], посилаючись на те, що у ст.ст. 33, 37 Закону України «Про державну службу», постанові Кабінету Міністрів України № 865 від 31.05.2000 не визначено обов'язок щодо врахування при призначенні пенсії матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової винагороди, виплаченої відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 24.02.2003 № 212, тому Управлінням не були включені такі виплати у розрахунок пенсії /а. с. 40-41/. Від відповідача Державної казначейської служби України 02.10.2017 були подані письмові заперечення на позовну заяву, у яких представник, вважаючи вимоги щодо стягнення з держави недоотриманої пенсії та інфляційних збитків необґрунтованими та безпідставними, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та посилався на те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. Позивач знаходився у правовідносинах з відповідним органом Пенсійного фонду України, саме внаслідок дій цього державного органу виникла підстава для звернення позивача до суду для відновлення порушених його прав. Окрім того, представник вказав, що судом не встановлена незаконність дій органів державної влади, тому у позивача немає підстав для відшкодування шкоди /а. с. 49-51/. 24.10.2017 у судовому засіданні представником відповідача Пенсійного фонду України подано письмові заперечення проти позову [PERSON], у яких представник просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що цивільна справа за вказаним позовом підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому подано окреме клопотання про закриття провадження у справі, а також на те, що у даній справі відсутній обов'язковий елемент складу цивільного правопорушення (протиправність дій) та особлива умова застосування ст. 1175 ЦК України - визнання нормативно-правового акту незаконним та його скасування, строк позовної давності позивачем пропущено, помилковий розрахунок суми відшкодування /а. с. 54-58, 59/. 29.11.2017 від представника позивача надійшли письмові заперечення на клопотання про закриття провадження у справі /а. с. 69-71/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визнаються малозначними і розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України. Встановивши, що ціна позову становить 41 051 грн. 25 коп., тобто менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку за участі сторін (їх представників) та третіх осіб у справі. Ухвалою суду від 01.03.2018 у задоволенні клопотання представника позивача у справі про закриття провадження за позовом відмовлено. Позивач [PERSON] у судове засідання 01.03.2018 не з'явилася, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача /а. с. 37/. Від відповідача Пенсійного фонду України представник для участі у судовому засіданні не з'явився, про час, дату і місце проведення якого був повідомлений належним чином. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, у письмових запереченнях просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі /а. с. 49-51/. Представник третьої особи Управління ПФУ в Московському районі м. Харкова у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про судове засідання, у письмових поясненнях просив суд розглянути справу за відсутності представника /а. с. 40-41/. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З вересня 2011 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районів м. Харкова, отримуючи пенсію державного службовця /а. с. 16/. Звертаючись до Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова за призначенням пенсії державного службовця, для розрахунку розміру позивач надала довідку від 22.04.2011 № 17 за період з 2009 по 2010, видану Управлінням праці та соціальних питань Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради за формою, затвердженою Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.10.2008 № 19-11; та довідку від 28.09.2011 № 4 за період з 2011 по 28.09.2011, яку видано Департаментом праці та соціальної політики Харківської міської ради за формою, затвердженою Постановою Правління Пенсійного фонду України від 14.02.2011 /а. с. 10/. Згідно з довідкою від 22.04.2011 № 17, виданій позивачу, до складу заробітної плати при розрахунку пенсії Управлінням Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова не було включено матеріальну допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, які нею були одержані та з яких сплачено внески в пенсійний фонд. Відповідно до постанов Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі № 21-430а11 та від 28.05.2013 у справі № 21-97а13, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. Таким чином, внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування позивачем сплачено у тому числі з матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати. Постановами Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2010 (справа № 2-а-4753/09/2670) та від 03.10.2012 (справа 2а-8893/12/2670), якими визнано постанову правління Пенсійного фонду України «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 30.10.2008 № 19-11, такою, що не відповідає актам вищої юридичної сили в частині щодо невключення до складових заробітної плати для призначення (перерахунку) пенсії винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутових питань, які передбачені Законами України «Про державну службу», «Про оплату праці» та постановами Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268, від 12.09.1997 № 1013, від 20.12.1993 № 1049, від 31.05.2000 № 865, зобов'язано Пенсійний фонд України привести у відповідність до вимог законодавства форми довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії, визначених в підпунктах 1.1, 1.3, 1.4 пункту 1 Постанови правління Пенсійного фонду України «Про затвердження форм довідок про заробітну плату, що подаються для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 30.10.2008 № 19-11. З 24.03.2017 набрала чинності Постанова Правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3 Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 за № 180/30048, якою також визнано такими, що втратили чинність, постанови правління Пенсійного фонду України від 14.02.2011 № 5-1 «Про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 2а-4753/09/2670», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 18.02.2011 за № 210/18948; від 04.09.2013 № 15-1 «Про виконання рішень Окружного адміністративного суду міста Києва по справах № 2а-8893/12/2670, № 2а-4753/09/2670», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 26.09.2013 за № 1661/24193; від 04.07.2016 № 15-2 «Про внесення змін до постанови правління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 № 15-1», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 25.07.2016 за № 1020/29150. 24.07.2014 позивач одержала довідку про складові заробітної плати (надбавки та премії за останні 24 календарні місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», за формою затвердженою Постановою Правління Пенсійного Фонду України від 14.02.2011 № 5-1 на виконання Постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2012 у справі № 2а-8893/12/2670 і вона містить відомості про «інші виплати», в які включаються в тому числі і матеріальна допомога на здоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та індексація заробітної плати /а. с. 11/. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду (справа 643/14669/14-а) від 03.12.2014 визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 04.09.2014 щодо виключення з розрахунку при перерахунку їй пенсії державного службовця, суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та винагороди згідно з Постановою КМУ від 24.02.2003 № 212; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова провести позивачеві перерахунок пенсії державного службовця з 01.09.2014, включивши до складу заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, винагороди згідно Постанови КМУ від 24.02.2003 № 212 із збереженням проценту нарахування пенсії на момент виходу позивача на пенсію та виплатити її у повному обсязі /а. с. 14-15/. На виконання постанови суду від 03.12.2014 третьою особою у справі Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова проведено позивачу перерахунок пенсії /а. с. 16-18/. У відповідності до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 56 Основного Закону України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ця норма кореспондується з нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у справі 6-237цс16 у постанові від 18.05.2016, діями відповідача, зокрема, наданням довідок щодо отримання грошового забезпечення за посадою на момент виходу на пенсію, які не відповідали дійсності, позивачу було завдано збитків, які полягали в нарахуванні позивачеві щомісячної грошової виплати у розмірі, меншому за той, на який вона мав право. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає,а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає в наслідок порушення його цивільного права. Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 2 ч. 2 cт. 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Згідно з ст. 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Таким чином, затвердження Пенсійним фондом України форми довідки, яка не відображає всі складові заробітної плати, на які нараховуються внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, призвело до того, що в період з жовтня 2011 року по вересень 2014 року з вини Пенсійного фонду України позивачу щомісяця не нараховувалася пенсія у розмірі 536 грн.10 коп. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 № 1261 (яке було чинним на момент призначення пенсії позивачеві), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра праці та соціальної політики. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України,указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України,актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положенням. Пенсійний фонд України організовує у межах своїх повноважень виконання актів законодавства, здійснює контроль за їх реалізацією, узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції з питань вдосконалення цього законодавства і в установленому порядку вносить їх на розгляд Міністра праці та соціальної політики. До функцій Правління Пенсійного фонду України належить визначення поточних та перспективних завдання Фонду; прийняття у межах своїх повноважень постанови, затверджує положення, інструкції та інші нормативно-правові акти Фонду. Тому Правління Пенсійного фонду України, приймаючи постанову від 30.10.2008 № 19-11, якою було затверджено форму довідки, яка не мала в своєму складі усіх складових заробітної плати державних службовців, з яких сплачено внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, реалізував свої повноваження як центрального органу виконавчої влади, щодо прийому у межах своїх повноважень нормативно-правового акту. Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Частиною 2 цієї статті визначено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» - «Рисовський проти України» від 20.10.2011). Згідно з ст. 2 Цивільного кодексу України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави, її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 15.04.2015 № 215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З огляду на положення ст.ст. 2, 1173 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, сума майнової шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45), казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 вказаного Порядку Казначейством. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved