Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з зазначеним вище позовом, у якому зазначив, що [INFO] фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - відповідач) через мережу Інтернет, а саме через сторінку [INFO], головним редактором якого він є поширив інформацію, яка є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача як народного депутата. Суть поширеної інформації полягає у тому, що після висвітлення автобіографії позивача, відповідач зазначає заголовок наступного змісту: «[INFO]». Після чого відповідач критично оцінює положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень» № 657-VІІ від 24.10.2013. В кінці абзацу, відповідач своїм твердженням: «[INFO]» робить висновок про причетність позивача до вище зазначеного припущення, що «[INFO]». Уважаючи, що поширена відповідачем інформація є суб'єктивним припущенням останнього, яке не базується на належних та допустимих доказах та одночасно принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача як Народного депутата України, позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь та ділову репутацію, поширену відповідачем [INFO] інформацію про те, що позивач «[INFO]». Зобов'язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем [INFO] недостовірну інформацію аналогічним способом - шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме через сторінку сайту [INFO] інформацію наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. Шановні користувачі! Сайт [INFO] спростовує недостовірну інформацію, поширену [INFO] на сторінці сайту [INFO] ([INFO]) наступного змісту: «[INFO]». У судове засідання позивач не з'явився, проте у позовній заяві (а.с. 6) та у заяві від 2.04.2015 (а.с. 57) позивач просить справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач ФОП [PERSON] у жодне із призначених судових засідань не з'явився. До суду повернулася уся поштова кореспонденція, яка неодноразово надсилалася відповідачу за адресою: [ADDRESS], з відміткою про те, що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с. 48-50, 60-62). Відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місце проживання фізичної особи-підприємця [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53-55). Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи те, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин та з огляду на згоду позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Позивач є Народним депутатом України VІІІ скликання, що вбачається із посвідчення №182 (а.с. 7). [INFO] через мережу Інтернет, а саме веб-сайт [INFO] ([INFO]) було поширено автобіографічну інформацію позивача, а також зазначено наступне, мовою оригіналу: «…[INFO] Видимо пытаясь заработать на замену поднадоевшего ему Gulfstream G150 на модель поновее и пороскошней, глава парламентского комитета [PERSON] при помощи одной запятой вывел из-под учета налоговых органов весь рынок акций. В Министерстве доходов и сборов планируют добиться отмены правки - на это у них осталось менее двух месяцев. Фондовый рынок, почти год страдающий от налога на ценные бумаги, получил шанс освободиться от налогового бремени. В газете «Голос Украины» был опубликован принятый 24 октября закон N657-VІІ с поправками в Налоговый кодекс (НК), одна из которых с 1 января 2014 года выведет акции из-под налогообложения. «Не являются плательщиками особого налога на операции по отчуждению ценных бумаг и деривативов физические или юридические лица-резиденты или нерезиденты, которые проводят операции по отчуждению акций, сберегательных (депозитных) сертификатов…» - говорится в законе. Сейчас исключением являются «акции сберегательных (депозитных) сертификатов». Напомним, с 1 января 2013 года при внебиржевых операциях с ценными бумагами взимается налог в размере 1,5% от суммы сделки, при условии нахождения бумаг в листинге фондовой биржи - 0,1%. Если же по ним рассчитывается биржевой курс, то 0%. Для производных инструментов (фьючерсы, опционы) ставка налога зависит от места проведения трансакций: на бирже - 0%, за ее пределами - 85 грн. «С нового года акции не будут облагаться налогом. Его надо будет платить только при операциях с векселями, корпоративными и ипотечными облигациями»,- пояснил суть нового закона вице-президент КУА «Кинто» [PERSON]. Автором отмены специального налога от сделок с акциями оказался глава парламентского комитета по вопросам налоговой и таможенной политики [PERSON] (партия регионов). При подготовке документа ко второму чтению депутат предложил внести техническую правку - поставить запятую между словами «акций» и «сберегательных», тем самым распространив исключение на каждый из инструментов. [INFO]…». Як вбачається з інформації, розміщеної на веб-сайті [INFO], головним редактором сайту та відповідальним за його редагування і наповнення є фізична особа-підприємець [PERSON] (а.с. 15). Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація є суб'єктивним припущенням останнього, яке не базується на доказах та одночасно принижує його честь, гідність та ділову репутацію як народного депутата України, у зв'язку із чим, просить визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь та ділову репутацію і зобов'язати відповідача її спростувати у спосіб, у який вона була поширена. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із захистом честі, гідності та ділової репутації, які регулюються наведеними нижче актами законодавства. Так, згідно із положенням статті 3 Конституції України, честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей. Разом із тим, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей (стаття 34 Конституції). Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За змістом частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Ухвалюючи це рішення, суд також виходить із того, що позивач, як Народний депутат України, є публічною особою, що тягне за собою ширші межі допустимої інформації порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003. Окрім того, у статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, зазначено, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконують або виконували свої функції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди використовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. У справі «Українська Прес-група проти України» Європейський суд у своєму рішенні дійшов висновку, що «українське право і практика чітко запобігали тому, щоб суди розрізняли оціночні судження, справедливі коментарі чи твердження, що не підлягають доказуванню, а отже, містили не гнучкі елементи, які в разі їх застосування могли стати причиною прийняття рішень, що не узгоджуються зі статтею 10 Конвенції». У статтях про політичних діячів висловлювалися оціночні судження, які, будучи використаними в ході політичної риторики, не підлягали доведенню, що не було враховано національними судами. Хоч публікації про політичних діячів і містили критику та були образливими і навіть шокуючими, проте політичні лідери, обираючи свою професію, були відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це є той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. У справі «Ляшко про України» Європейський суд наголосив, що питання, які обговорювалися у публікаціях, мали великий суспільний інтерес, оскільки питання, висвітлені у статтях, стосувалися управління «Чорноморським морським мореплавством», перерозподілу влади після звільнення Прем'єр-міністра та корупції в органах внутрішніх справ, а «свобода преси надає громадськості один з найкращих способів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів». Статті були викладені у надзвичайно жорстоких термінах. Проте з огляду на той факт, що вони були написані з питань серйозного суспільного інтересу та стосувалися публічних осіб та політиків, суд вважав, що застосована термінологія не може вважатися надмірною. Суд також вказав, що «немає фактичних елементів, які б доводили, що статті зумовлені навмисним наміром завдати шкоди репутації відповідних осіб чи органів внутрішніх справ загалом» та вкотре наголосив, що заявник національними судами був поставлений в умови, коли він повинен був доводити правдивість оціночних суджень, що неможливо виконати. У справі «Лінгенс проти Австрії» Європейський суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. У цій же справі суд кваліфікує обмеження свободи слова як неприпустиму цензуру. У справі «Соколовскі проти Польщі» Європейський суд зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду за частиною 2 статті 10 Конвенції можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Згідно з позицією Європейського суду у справі «Федченко проти Росії» на відповідача не може бути покладений обов'язок доведення правдивості усіх його фактичних тверджень, адже це «задушить» публічні дебати з питань, які становлять значний суспільний інтерес. Ефективна критика є неможливою без посилання на конкретні відомості та конкретних осіб. Протилежний підхід означатиме руйнацію суті права на політичні дебати з питань, які становлять громадський інтерес, та зведення його до чистої фікції. Особа, яка за власною волею погоджується зайняти публічну посаду, повинна бути готовою терпіти значний обсяг публічної критики. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Отже, з огляду на встановлені обставини та зважаючи на зазначені законодавчі акти та практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що інформація, поширена відповідачем [INFO] на веб-сайті [INFO] ([INFO]) про те, що «[INFO]» та про те, що: «[INFO]» як окремо, так і у контексті усієї статті є оціночним судженням, оскільки автор статті лише дає оцінку діям позивача. Про це свідчить, зокрема фраза, що «[INFO]», тобто проаналізувавши закон № 657-VІІ, який був опублікований у газеті «Голос України», яким вносились зміни до Податкового кодексу України, автор статті зазначає, що подібні зміни раніше пропонувалися народним депутатом [PERSON]. Про оціночність суджень автора статті свідчить також використання ним гіперболи такої як «[INFO]». Отже, усе вище викладене спростовує твердження позивача про те, що у статті від [INFO] її автор навів фактичні дані, а не висловив оціночні судження. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки встановлено, що інформація, поширена про позивача 29 січня 2015 рокує оціночним судженням відповідача, яке не підлягає спростуванню, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають. Тому,

Outcome: dismissed