Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що вона є власником однокімнатної квартири № [ADDRESS]. Вирішивши продати вказану квартиру, з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вона звернулася до Фастівської міської нотаріальної контори, однак 14.03.2018 року у нотаріальному посвідченні вказаного договору їй було відмовлено, оскільки на її квартиру накладено арешт на підставі постанови Державної виконавчої служби м. Фастів б/н від 15.10.2013 року. Позивач зазначає, що станом на 15.03.2018 року у відділі ДВС виконавчі провадження відносно неї відсутні, тому у звязку із порушенням її прав на вільне розпорядження власним майном, вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено до попереднього судового засідання. 19 квітня 2018 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено до судового засідання на 22 травня 2018 року. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому, просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні поклалася на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира № [ADDRESS], що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 11.04.1995 року, посвідчено державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 21288. (а.с.9). Відповідно до Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 13.10.2003 року, державним виконавцем Гора О.С. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2813 виданого 04.12.2001 року, Фастівським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь тепломережі та держави боргу на загальну суму 611,13 гривень. (а.с. 12). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 117001999 від 14.03.2018 року, на підставі постанови б/н від 15.10.2003 року Державною виконавчою службою м. Фастів, накладено арешт на квартиру № [ADDRESS]. (а.с.11). Між тим, як стверджує позивач, факт накладення арешту порушує її права на розпорядження та користування власним майном, оскільки борг за який було накладено арешт на майно, відсутній. Як вбачається із Довідки № 7 від 14.03.2018 року виданої КП «Фастівтепломережа», Довідки № 22.2.3-ЛВ-2878-0318 від 05.03.2018 року Фастівської дільниці по експлуатації газового господарства ПАТ «Київобленерго», Довідки № 63 від 01.03.2018 року виданої КП Фастівської міської ради» «Фастівська житлово-експлуатаційна контора» та Довідки № 9 від 12.03.2018 року виданої КП Фастівської міської ради «Фастівводоканал», у позивача [PERSON] відсутні заборгованості зі сплати комунальних послуг. (.а.с. 14-17). Крім того, відповідно до довідки № 15.28.38/98 від 15.03.2018 р. наданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, вбачається, що згідно даних АСВП та ВП Спец розділ відкритих виконавчих проваджень станом на 15.03.2018 року,виконавчі провадження, де стороною є [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають. (а.с.13). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з належного [PERSON] майна, підлягає до задоволення. право позивача підлягає судовому захисту у заявлений позивачем спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Outcome: approved