Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Ухвалою судді від 15 березня 2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. Згідно з ухвалою судді від 13 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Згідно з ухвалою суду від 10 червня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та призначено її до судового розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивач вказала, що 05 травня 2011 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №760. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей - дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із нею. Однак за час спільного проживання виявилося, що у них з відповідачем різні інтереси та погляди на життя, між ними відсутнє взаєморозуміння, в зв`язку з чим протягом тривалого часу вони спільно не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. У зв`язку з наведеним позивач стверджує, що подальше збереження їхнього з відповідачем шлюбу є неможливим та суперечить їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей. В судове засідання позивач не з`явилася, заявивши клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому позовні вимоги підтримала та просила не надавати їм із відповідачем строк на примирення. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав відзив на позов, у якому позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав, просить розірвати шлюб між ним та позивачем та не вживати заходів щодо примирення подружжя. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 177 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що 05 травня 2011 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №760, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей - дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. В обґрунтування позову позивач стверджує, що впродовж тривалого часу вони з відповідачем спільно не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, у зв`язку з чим примирення між ними та подальше спільне життя неможливе. Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки їх визнав відповідач, що вбачається зі змісту його відзиву на позов, в якому він просив суд шлюб розірвати та не вживати заходів щодо примирення подружжя. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що сторонами висловлено взаємну згоду на розірвання шлюбу, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Отже, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони висловили взаємну згоду щодо розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved