Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відкритого акціонерного товариства «Харківське автотранспортне підприємство 16330». У позовній заяві позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 вересня 1980 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю працівника ВАТ «Харківське автотранспортне підприємство 16330» позивачу була спричинена травма, що спричинила втрату 20% професійної працездатності. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року у справі № 2-772/2001 року зазначені вище обставини були встановлені в спорі, та було вирішено стягувати з відповідача на користь позивача 23,60 грн. щомісяця з 01 жовтня 2001 року по 16 березня 2005 року в рахунок відшкодування шкоди здоровю, що відповідало 20% мінімальної заробітної плати станом на дату ухвалення рішення. За вказаний період позивач отримав виплати, проте в подальшому відповідач відмовився здійснювати виплати. Згідно експертних висновків позивачу необхідне ендопротезування правого тазостегнового суглобу, вартість якого згідно рахунку № 185 від 14 вересня 2015 року складає 13\~300,00 грн. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 13\~300,00 грн. на придбання ендопротеза та стягувати з відповідача на користь позивача 275,60 грн. безстроково. Позивач надав суду заяву з проханням розглядати дану цивільну справу за його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.24). Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток з викликом у судове засідання на його адресу (а. с. 24), про причини неявки суду не повідомив, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог 8\~Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення даного позову з таких підстав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13 вересня 1980 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю працівника ВАТ «Харківське автотранспортне підприємство 16330» позивачу була спричинена травма, що спричинила втрату 20% професійної працездатності. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року у справі № 2-772/2001 року зазначені вище обставини були встановлені в спорі, та було вирішено стягувати з відповідача на користь позивача 23,60 грн. щомісяця з 01 жовтня 2001 року по 16 березня 2005 року в рахунок відшкодування шкоди здоровю (а.с. 8). За вказаний період позивач отримав виплати, проте в подальшому відповідач відмовився сплачувати виплати. Згідно експертних висновків позивачу необхідне ендопротезування правого тазостегнового суглобу, вартість якого згідно рахунку № 185 від 14 вересня 2015 року складає 13\~300,00 грн. (а.с. 9-14). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до\~ст. 440-1 ЦК УРСР, чинному на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі\~\~за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. За змістом\~ст. 450 ЦК УРСР\~організації і громадяни, діяльність яких\~\~пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні\~\~організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода\~\~ виникла\~\~ внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~440\~і\~450 ЦК\~шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пунктом. 4 вказаної постанови передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Outcome: approved