Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

у березні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця. Позов мотивує тим, що, 22.04.2004 між нею та відповідачем було укладено шлюб. 29.07.2020 рішення суду шлюб між ними розірвано. На даний час позивач ніде не працює, є інвалідом 2 групи внаслідок загального захворювання з 15.12.2020 безстроково, отримує пенсію у розмірі 2100 грн., у зв`язку з захворюванням щомісячно їй необхідно витрачати кошти на ліки в сумі 1500 грн., звертатись до лікаря психіатра, проходити курс реабілітації, тобто її матеріальний стан є скрутним та вона потребує матеріальної допомоги від відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, представник відповідача позов не визнав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 22 квітня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2020 року розірвано. 15.12.2020 позивачу [PERSON] встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с. 7). У зв`язку із захворюванням, позивач перебуває на пенсії по інвалідності. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Згідно положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності, у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц). Відповідно до ч.3 ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем на підтвердження своїх вимог не надано доказів про її доходи, натомість в матеріалах справи є розписка від 10.02.2021 та нотаріально завірена заява від 10.02.2021 про отримання [PERSON] від [PERSON] 612 920 грн. що є еквівалентно 22 000 доларів США, для своїх особистих потреб, у свою власність та свого утримання, претензій матеріального та морального характеру до [PERSON] не має (а.с. 41-42). Враховуючи встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами потреби у матеріальній допомозі в розумінні ч.4 ст.75 СК України, у зв`язку з чим її позов задоволенню не підлягає. Судові витрати в справі - судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову в суд, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed