Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,1584 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Мішково-Погорілове, вул. Лісна, 23. В обґрунтування своїх вимог вказував, що відповідно до укладеного 6 липня 1993 року договору дарування отримав в дар від свого батька [PERSON] житловий будинок, розташований по вул. Лісна, 15 (нині № 23). Однак в договорі земельна ділянка, на якій розташовувався будинок, як предмет дарування зазначена не була. Дана ділянка перейшла до власності [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], але переоформлена на його ім'я не була. Посилаючись не те, що з переходом права власності на будинок до нього, як обдарованого, перейшло право власності і на ділянку, тому просив визнати за ним це право власності. В судове засідання позивач не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, його представник надала заяву з проханням розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання також не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву з прохання розглянути позов без його участі, про задоволення вимог не заперечував. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 6 липня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з яким переший передав у дар другому житловий будинок, розташований по вул. Лісна, 15 в с. Мішково-Погорілове Жовтневого району (в теперішній час Вітовського району) Миколаївської області. Відповідно до укладеного договору будинок розташовувався на земельній ділянці, площею 0,1584 га. Однак до предмету договору дарування земельна ділянка включена не була, тобто за договором вона подарована не була. Первісно, ця ділянка, відповідно до рішення Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 3 від 2 лютого 1993 року, була передана у приватну власність громадянці [PERSON] матері [PERSON]. На підтвердження права власності їй був оформлений державний акт, виданий тією ж сільською радою 6 квітня 1993 року. В той же час, [PERSON] померла 4 червня 1992 року. Тобто фактично державний акт про право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] був виданий після її смерті. Однак це не спростовує належність їй ділянки. Після її смерті ділянка в порядку спадкування перейшла до її сина [PERSON]М і на час укладення договору дарування належала йому на праві власності. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу Країни 1990 року, який діяв на час укладення договору дарування, При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Статтею 67 цього ж Кодексу визначено, що розмір ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах повинна бути не більше 0,25 гектара. Норми нині діючих Земельного кодексу України 2001 року та Цивільного кодексу України 2003 року передбачають такі ж положення щодо переходу права власності на земельну ділянку при переході права власності на житловий будинок, на якій він розташований (ст. 120 ЗК та ст. 377 ЦК). В теперішній час оформити право власності на земельну ділянку в адміністративному або ж в договірному порядку неможливо, так як первісний власник і його спадкоємець померли, а також і в зв'язку зі зміною законодавства, яке регулювало порядок оформлення переходу та реєстрації права власності на земельні ділянки. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що зазначена ділянка належала первісно [PERSON], а після її смерті перейшла в порядку спадкування до [PERSON] і на підставі укладеного договору дарування від 6 липня 1993 року перейшла [PERSON] Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість. Згідно з рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 140 від 21 листопада 2006 року адреса житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташовувався, була змінена: будинок став мати адресу вул. Лісна № 23, а земельній ділянці надано інша адреса вул. Лісна 23а. Але це не спростовує того факту, що виходячи із зазначених норм закону ділянка на підставі договору дарування перейшла до власності [PERSON], так як первісно вона виділялася для будівництва та обслуговування житлового будинку і мала з ним одну адресу. Враховуючи викладене,

Outcome: approved