Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут « Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16.12.2010 року між нею, як з директором Запорізької філії ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» та ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» був укладений контракт. 04 березня 2015 року нею було подано до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» заяву про звільнення з роботи у звязку з порушенням роботодавцем законодавства на працю та умов контракту. Наказом № 44-к/ОС від 05.03.2015 року достроково розірвано контракт від 16.12.2010 року ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» та [PERSON] з ініціативи працівника згідно ч. 1 ст. 39 КЗпП України у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про право та умов контракту. На день її звільнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з 10 січня 2014 року по день звільнення, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 10.01.2014р. по 03.03.2015р. у сумі 57370,65 грн., зарплату з 04 по 05 березня 2015 року у сумі 394,30 грн., вихідну допомогу у розмірі 12420,45 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили 30 червня 2015 року. На виконання зазначеного рішення суду 30 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано відповідний виконавчий лист, за яким постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] від 02 липня 2015 року відкрито виконавче провадження, та станом на березень 2016 року рішення суду не виконано. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 18 січня 2016 року по 04 березня 2016 року, тобто за 35 робочих днів, в сумі 6900,25 грн. (197,15 грн. (середній заробіток за робочий день) х 35 робочих днів). В процесі розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період з 18 січня 2016 року по 18 квітня 2016 року, тобто за 65 робочих днів, в сумі 12814,75 грн. (197,15 грн. (середній заробіток за робочий день) х 65 робочих днів). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача базуються на встановлених попередніми судовими рішенням фактах та вимогах діючого законодавства. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечувала, посилаючись на те, що позивач, вимагаючи стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надає розрахунку зазначеного середнього заробітку, складеного з урахуванням п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Крім того, надана позивачем тальки кінцева сума заробітної плати є безпідставною, оскільки позивач фактично не пояснює якими вихідними даними він керується при її розрахунку та на підтвердження цих даних не надає відповідних доказів. Додатково зазначила, що на сьогоднішній день на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» має місце складна фінансова ситуація. 07 червня 2013 року постановою державного виконавця № 1340/4 за зведеним виконавчим провадження на всі розрахункові рахунки підприємства було накладено арешт, який підприємство в судовому порядку намагалося зняти для можливості виплатити заробітну плату працівникам, проте сама [PERSON], маючи в тому судовому процесі статус третьої особи, заперечувала проти зняття арешту з рахунків. Вважає, що внаслідок накладення на рахунки підприємства арешту, підприємство не в змозі розпоряджатися грошовими коштами, а тому вважає, що в діях підприємства відсутня вина по невиплаті заробітної плати працівникам підприємства. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 16.12.2010 року між [PERSON], як з директором Запорізької філії ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» та ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» був укладений контракт. 04 березня 2015 року [PERSON] було подано до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» заяву про звільнення з роботи у звязку з порушенням роботодавцем законодавства на працю та умов контракту. Наказом № 44-к/ОС від 05.03.2015 року достроково розірвано контракт від 16.12.2010 року ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» та [PERSON] з ініціативи працівника згідно ч. 1 ст. 39 КЗпП України у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про право та умов контракту. На день звільнення [PERSON] з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з 10 січня 2014 року по день звільнення, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 10.01.2014р. по 03.03.2015р. у сумі 57370,65 грн., зарплату з 04 по 05 березня 2015 року у сумі 394,30 грн., вихідну допомогу у розмірі 12420,45 грн. В решті позовних вимог відмовлено. (а.с. 8-10) Зазначене рішення суду набрало законної сили 30 червня 2015 року. На виконання зазначеного рішення суду 30 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано відповідний виконавчий лист, за яким постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ЗМУЮ [PERSON] від 02 липня 2015 року відкрито виконавче провадження, та станом на січень 2016 року рішення суду не виконано. (а.с. 11) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 Закону основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством. На день звільнення [PERSON] з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити їй заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим вона була вимушена звернутися до суду з відповідними позовами, рішення по яким станом на березень 2016 року не виконані. Внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» рішень суду та обовязку по виплаті заборгованості по заробітній платі, вона була вимушена звертатися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з моменту звільнення по 15 січня 2016 року (включно), які розглянуті по суті та за зазначений період стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. (а.с. 12-17) Таким чином, судовими наказами та рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя встановлено, що ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» не здійснило повного розрахунку з звільненим працівником [PERSON] Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Стороною відповідача не надано суду будь-якого належного чи допустимого доказу того, що підприємством вживаються залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобовязання, а тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок при звільненні [PERSON] з підприємства не проведений з вини роботодавця. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 18.01.2016 р. по 18.04.2016р. за розрахунком позивача становить: (197,15 грн. (середній заробіток за робочий день) х 65 робочих днів) = 12814,75 грн. Суд приходить до висновку,що наданий позивачем розрахунок сум є вірним, оскільки іншого розрахунку відповідачем по справі на надано. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, в даному випадку представник відповідача заперечує проти позовних вимог, виходячи з того, що позивач, вимагаючи стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надає розрахунку зазначеного середнього заробітку складеного з урахуванням п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Крім того, надана позивачем тальки кінцева сума заробітної плати є безпідставною, оскільки позивач фактично не пояснює якими вихідними даними він керується при її розрахунку та на підтвердження цих даних не надає відповідних доказів. Аналізуючи зазначені представником відповідача підстави її заперечень проти позову, суд приходить до наступного. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на корсить [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 10.01.2014р. по 03.03.2015р. у сумі 57370,65 грн., зарплату з 04 по 05 березня 2015 року у сумі 394,30 грн., вихідну допомогу у розмірі 12420,45 грн. В решті позовних вимог відмовлено. (а.с. 8-10) Зазначене рішення суду набрало законної сили 30 червня 2015 року. Враховуючи, що по тексту вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, встановлена сума середнього заробітку [PERSON] за робочий день, суд приходить до висновку, що зазначена обставина не підлягає доказуванню в цьому судовому процесі, а тому заперечення представника відповідача в цій частині є безпідставними та до уваги не приймаються. Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви не майнового характеру для фізичних осіб встановлена в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2016 року становить 1378,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved