Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив виселити колишню дружину [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він, є співвласником квартири [ADDRESS], у якій проживає та продовжує бути зареєстрованим. Разом із ним в даній квартирі зареєстровані його син та батько, які також є співвласниками квартири, яка складається із двох житлових кімнат загальною площею 29,8 кв.м. Його колишня дружина не є власником цієї квартири та не зареєстрована у ній. Її місце реєстрації є: [ADDRESS] де мешкає самостійно (один) її син від першого шлюбу. За цією адресою знаходиться житловий будинок з трьох житлових кімнат загальною площею 40 кв.м., який дістався відповідачу після смерті її батька. Він з відповідачем не перебуває в шлюбних відносинах з 19.12.2012 р. Зазначає, що відповідач самостійно висилитись із квартири [ADDRESS] категорично відмовляється. В результаті чого він не може влаштувати своє особисте життя і завести сім'ю. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явилася, у останнє судове засідання викликалася смс-повідомленням. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.12.2012 р. (а.с. 6). Мають дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.11.2005 р., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 13). Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України захисту підлягає лише порушене право. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач у судове засідання не з'явився і не скористався у повному обсязі наданими йому процесуальними правами. Враховуючи викладене, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач як власник квартири повинен довести, що відповідач порушила його право, а тому порушення вимагає відновлення його прав тим шляхом, який ним обрано - шляхом виселення. Вказане узгоджується зі ст. 391 ЦК України, якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, суд вважає, що позивач не надав доказів порушення його прав як власника квартири з боку відповідача, а обраний спосіб захисту не може бути застосований з огляду на наступне. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 , 405 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ст. 157 ЖК України передбачено права власника на виселення членів сім'ї власника квартири у судовому порядку без надання іншого житла у випадках, передбачених ст. 116 цього кодексу. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте з цих підстав позов не заявлявся. Чинним законодавством не передбачено право власника житла на виселення членів свої сім'ї або колишніх членів сім'ї з інших підстав, не передбачених законом. Доказів, що відповідач своєю противоправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню позивачем права власності, суду першої інстанції не надано. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, за змістом ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність - зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів того, що його право власності порушено відповідачем. До того ж, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд враховує, що власником 1 / 3 частини спірної квартири є малолітня дитина позивача і відповідача, яка мешкає з матір'ю. у всякому разі, доказів іншого суду не надано. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed