Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із даним позовом, у якому просила суд: -зняти арешт (реєстраційний номер в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 9149879), накладений постановою Голосіївського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) № 637/4 від 14.10.2009 року про арешт квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] ; -зняти арешт (реєстраційний номер в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 12367986), накладений постановою Голосіївського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) № б/н від 23.03.2012 року про арешт квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] ; -стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу та судового збору. Свої вимоги мотивувала тим, що у провадженні Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 15272964 з примусового виконання виконавчого листа № 2-411, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 21.09.2009 року, про стягнення з неї на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 221 721,72 грн., в рамках якого 14.10.2009 року на підставі постанови державного виконавця накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. На підставі даної постанови в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження № 9149879. Постановою державного виконавця від 05.12.2011 року виконавчий документ був повернути стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» і станом на 19.11.2019 року на виконання до ВДС не надходив. Також зазначила, що у провадженні Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 31781495 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3514/11, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 24.10.2011 року, про стягнення з неї на користь КС «Аккорд» боргу в сумі 9 172,09 грн., в рамках якого 23.03.2012 року на підставі постанови державного виконавця накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. На підставі даної постанови в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження № 12367986. Постановою від 30.04.2014 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яку було направлено до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Вказане судове рішення було виконано в повному обсязі, тому 15.01.2015 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності, наявність арешту майна перешкоджає їй вільно розпоряджатися таким майном, просить суд скасувати арешт нерухомого майна в судовому порядку, оскільки в позасудовому порядку зняти арешт з майна неможливо. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 23.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 12.06.2020 року (а.с. 27). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідачі відзиви на позовну заяву не подали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 29.03.2007 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Судом встановлено, що на вказану квартиру згідно постанов від 14.10.2009 року державного виконавця Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві (реєстраційний номер в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 9149879) та від 23.03.2012 року державного виконавця Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві (реєстраційний номер в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 12367986) накладено арешт (а.с. 9). З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 15272964 з примусового виконання виконавчого листа № 2-411, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 21.09.2009 року, про стягнення з неї на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 221 721,72 грн., в рамках якого 14.10.2009 року на підставі постанови державного виконавця накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. На підставі даної постанови в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження № 9149879. Постановою державного виконавця від 05.12.2011 року виконавчий документ був повернути стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» і станом на 19.11.2019 року на виконання до ВДС не надходив (а.с. 11). Також судом встановлено, що у провадженні Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 31781495 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3514/11, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 24.10.2011 року, про стягнення з неї на користь КС «Аккорд» боргу в сумі 9 172,09 грн., в рамках якого 23.03.2012 року на підставі постанови державного виконавця накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. На підставі даної постанови в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження № 12367986. Постановою від 30.04.2014 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яку було направлено до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Вказане судове рішення було виконано в повному обсязі, тому 15.01.2015 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Постанови про арешт боржника та про закінчення виконавчого провадження знищені (а.с. 10, 12, 13). Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент здійснення оскаржуваних виконавчих дій) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в тому числі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, не зважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент здійснення оскаржуваних виконавчих дій) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Як зазначає позивач в своєму позові державними виконавцями не було вирішено питання про зняття арешту з майна, як того вимагала ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, згідно п. п. 8.19, 9.9, 9.10, 9.11, 9.15 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завершені виконавчі провадження в архів органу юстиції не передаються і підлягають знищенню відповідно до цього Порядку після закінчення строків їх зберігання. Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Відбір виконавчих проваджень для знищення здійснюються один раз на рік, не пізніше 1 березня поточного року. Здавальні описи (завершених виконавчих проваджень), реєстр завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, мають трирічний строк зберігання, акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення - п`ятирічний. Строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою. Таким чином, об`єктивно вбачається, що виконавчі провадження, в рамках яких було накладено арешт на майно позивача, були знищені, протилежне судом не встановлено. З огляду на зазначене, будь-які відомості про наявність у позивача зобов`язань зі сплати заборгованості за виконавчим листом № 2-411, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 21.09.2009 року, та виконавчим листом № 2-3514/11, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 24.10.2011 року, сплати виконавчого збору, витрат виконавчого провадження - відсутні. В той же час, реалізувати своє право на звільнення майна з під арешту шляхом звернення до державної виконавчої служби з відповідною заявою позивач не має можливості, оскільки відсутність виконавчих проваджень унеможливлює отримання у відповідачів копії постанови про скасування арешту майна. Більше того, відсутня також і можливість відновлення знищеного виконавчого провадження, адже згідно із пунктом 14.1. розділу XIV «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5), за заявою сторони виконавчого провадження або з ініціативи державного виконавця відновленню підлягають: втрачене виконавче провадження або його матеріали; знищене виконавче провадження у разі постановлення Європейським судом з прав людини рішення, відповідно до якого держава зобов`язана виконати рішення національного суду. Проте, жодний із передбачених Інструкцією № 512/5 випадків не є наявним, отже, й відсутні підстави для відновлення знищеного виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. За правилами, встановленими ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх випадках не передбачених ч.ч. 1-4 ст. 59 цього Закону арешт майна може бути знятий за рішенням суду. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності позивача, наявність арешту майна позивача, що перешкоджає їй вільно розпоряджатися таким майном, приймаючи до уваги, що іншого способу захисту порушеного права власності позивача, аніж того, що ним обрано, за наявних обставин не вбачається, ураховуючи завдання цивільного судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, зокрема, фізичних осіб, суд надходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та зняти арешт з майна, що належить позивачу. Рішення про зняття арешту з майна є підставою для виключення його з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також, позивач при зверненні до суду просив стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 200,00 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.11.2019 року між [PERSON] та АБ «Байдик та Партнери» укладено договір про надання правничої допомоги № 0511/19, за умовами якого адвокат зобов`язується за дорученням клієнта на умовах та в порядку, передбаченому договором, надати правову допомогу клієнту (а.с. 6). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду прибутковий касовий ордер № 1 від 10.03.2020 року про сплату позивачем 2 200,00 грн. (а.с. 21, 22). Так, як позовні вимоги позивача були задоволені, відповідачі зобов`язані відшкодувати позивачу витрати на правову допомогу в рівних частках. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з Голосіївського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) та Дніпровського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) на користь [PERSON] 2 200,00 грн. вартості надання правничої допомоги, тобто по 1 100,00 грн. з кожного. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Заяви відповідачів про зменшення розміру витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять, а тому у суду відсутні підстави робити висновок про неспівмірність витрат на правову допомогу без відповідної заяви відповідача. Згідно ст. ст. 141, 142 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. в рівних частках, тобто по 420,40 грн. з кожного (а.с. 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved