Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір позики від 12.12.2018 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі №932 відповідно до якого сума позики становить 384650 грн. На підтвердження факту укладення Договору позики відповідачем була власноруч підписана розписка від 12.12.2018 року. Кінцевий строк погашення заборгованості відповідно до Договору позики становив 01 квітня 2019 року. 22.08.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був вчинений виконавчий напис № 659, яким було запропоновано відповідачу повернути заборгованість за договором позики. Однак, відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 422255,95 грн., з яких 384650,00 грн. - основного боргу; 19232,00 грн. неустойки, 10680,45 грн. 3 % річних та 7693,00 грн. інфляційних витрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд про їх задоволення, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, поважність причин неявки не повідомляв, відзиву на позов не надавав та не просив розглядати справу за його відсутності. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між сторонами було укладено договір позики від 12.12.2018 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі №932 відповідно до якого сума позики становить 384650 грн. На підтвердження факту укладення Договору позики відповідачем була власноруч підписана розписка від 12.12.2018 року. Кінцевий строк погашення заборгованості відповідно до Договору позики становив 01 квітня 2019 року, проте у зазначений у договорі строк відповідач борг не повернув. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язання повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачу суми позики в повному обсязі до 01 квітня 2019 року, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 384650,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Також позивач просив суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі 19232,50 грн., 3% річних в розмірі 10680,45 грн. та 7693,00 грн. інфляційних втрат. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 3 договору позики 12.12.2018 року, у разі несвоєчасного повернення позичальником грошей, він зобов`язується сплатити грошову суму в розмірі 5% від суми, зазначеної в пункті 1 цього договору. Оскільки відповідач станом на день звернення до суду зобов`язання за договором позики не виконав, а тому у позивача виникло право на стягнення 5 % від суми позики за прострочення грошового зобов`язання та інфляційні витрати. З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення пені 5 % від суми позики в розмірі 19232,50 грн., а також 7693,00 грн. інфляційних втрат, підлягають задоволенню за розрахунком, який перевірений судом. Разом із тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 10680,45 грн., оскільки інший розмір процентів був встановлений договором, а саме 5 % від суми позики. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 4115,75 грн.

Outcome: partial