Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зазначеним позовом до ТОВ «Аграрний дім ім. Горького». В обґрунтування позову посилаються на те, що вони є співвласниками земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,7138 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована на території Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області. Так, позивач [PERSON], є співвласником 1/2 частки земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2016 року №277; номер запису про право власності на землю [NUMBER] від 19.02.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2016 року, індексний номер 28342373, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сахновщинського районного нотаріального округу Давиденко О.В. Позивач [PERSON], є співвласником 1/2 частки земельної ділянки, право власності на яку виникло, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2016 року №282; номер запису про право власності на землю [NUMBER] від 19.02.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2016 року, індексний номер 28342373, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сахновщинського районного нотаріального округу Давиденко О.В.. Вказана земельна ділянка використовується відповідачем, згідно договору оренди земельної ділянки №802 від 05.09.2006 року, зареєстрованого у Сахновщинському районному відділенні ХРФ Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.08.2008 року № 040870200115, який укладений між [PERSON] та ТОВ «Аграрний дім ім. Горького». Позивачі зазначають, що вказаний договір оренди землі та додатки до нього, як то: акт прийому передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, [PERSON] не підписувала і з її сторони не було волевиявлення на його укладання. Тому позивачі просять визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 802 від 05.09.2006 року, повернути земельну ділянку, та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги уточнили та просили визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 802 від 05 вересня 2006 року, зобов'язати відповідача повернути [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 6, 7138 га., та стягнути з відповідача на користь позивачів, витрати понесенні при розгляді справи. Також позивач [PERSON] зазначив, що вказаний договір оренди земельної ділянки їхня мати ([PERSON]) не підписувала і з її сторони не було волевиявлення його укладання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення уточненого позову заперечила, виходячи з того, що позивачі звернулись до суду з позовною заявою про визнання вищевказаного договору оренди земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що [PERSON] (як орендодавець) вищевказаний договір оренди земельної ділянки та додатки до нього не підрисувала, тобто на відсутність з її сторони волі на укладання даного договору. При цьому достатніх доказів, на підтвердження кожної обставини своїх позовних вимог (або ж наявність підстав для звільнення від доказування) позивачеві суду не надали, в позовній заяві тільки є посилання на закони, на підставі яких договір має бути визнано недійсним. Окрім того, [PERSON] було отримано матеріальну допомогу на поховання матері у розмірі 1000 грн., як пайщика підприємства згідно договору оренди. Спадкоємці [PERSON] звернулися до суду вже після її смерті, сама ж орендодавець (як сторона по договору оренди) за своє життя на протязі багатьох років не ставила цього питання, регулярно отримувала належну їй орендну плату за договором оренди і претензій до відповідача не мала. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 2073-98-п від 25.12.1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі» (діючої на момент укладення та державної реєстрації спірного договору) передбачено, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Таким чином, враховуючи те, що спірний договір орендної земельної ділянки був зареєстрований у Державному реєстрі земель, тобто проведено його державну реєстрацію у порядку, передбаченому законодавством України, то державна реєстрація вказаного договору оренди земельної ділянки в період строку його дії є підтвердженням та забезпеченням того, що ТОВ «Аграрний дім ім. Горького» правомірно, відповідно до законодавства України, використовує орендовану земельну ділянку. Відповідно до ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1). При цьому, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3). Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним є порушення при його укладенні наступних умов, а саме: -зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; -правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Що стосується порушення форми правочину, то недодержання форми чи інші недоліки форми не є правовою підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України. В свою чергу, позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] спірний договір оренди земельної ділянки не підписувала. З приводу цього, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч.2 ст.205 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. А відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В свою чергу, згідно ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. При цьому, згідно ч.2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 передбачено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК ( 435-15 ) тощо. Також відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі», а саме ст. 15 не передбачено такої підстави для визнання договору оренди землі, як порушення форми даного договору. Таким чином, навіть якщо припустити, що [PERSON] вказаний договір оренди земельної ділянки не підписувала, то відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 218 ЦК України це не є підставою для визнання недійсності даного договору. Більше того, за весь період дії спірного договору оренди земельної ділянки [PERSON] регулярно отримувала орендну плату згідно даного договору, починаючи з 2009 року, що підтверджується відповідними відомостями про виплату орендної плати та квитанціями . Тобто наведене свідчить про те, що позивачам було відомо, або мало бути відомо про укладений договір оренди земельної ділянки їхньою матусею і укладення даного договору з її сторони було вільним та відповідало її внутрішній волі. Статтею 256 ЦК України зазначено; що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Також представник відповідача зазначає, що оспорюваний договір підписано 05 вересня 2006 року, а з позовною заявою позивачі звернувся до суду лише в квітні 2016 року, більше того на протязі 2009 - 2015 років [PERSON] отримувалась орендна плата по даному договору оренди землі, тобто позивачами пропущено строк позовної давності, який встановлено ст. 257 Цивільного кодексу України. Враховуючи даний момент, просила суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача. Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому представник відповідача вважає, що позовні вимоги про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним є безпідставними, необґрунтованими та незаконними. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі: Закон № 161-XIV). Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закон № 161-XIV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Тобто для договору оренди земельної ділянки встановлена виключно письмова форма договору. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,7138 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована на території Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, що належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданого на підставі рішення Шевченківської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 05.03.2001 року № 3 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 148, дата проведення державної реєстрації 15.08.2008 року. Так, позивач [PERSON], є співвласником 1/2 частки земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2016 року № 277; номер запису про право власності на землю [NUMBER] від 19.02.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2016 року, індексний номер 28342373, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сахновщинського районного нотаріального округу Давиденко О.В. (а.с. 11). Позивач [PERSON], є співвласником 1/2 частки земельної ділянки, право власності на яку виникло згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.2016 року №282; номер запису про право власності на землю [NUMBER] від 19.02.2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2016 року, індексний номер 28342373, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сахновщинського районного нотаріального округу Давиденко О.В. (а.с. 12). Вказана земельна ділянка використовується відповідачем ТОВ «Аграрний дім ім. Горького», згідно договору оренди земельної ділянки № 802 від 05 вересня 2006 року, зареєстрованого Сахновщинським районним відділенням ХРФ ДЗК від 15.08.2008 року за № 040870200115 (а.с. 7-8). Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України і ст.18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже і оспорюваним. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №10267/11801 від 18 січня 2017 року, підписи від імені [PERSON] у договорі оренди земельної ділянки № 802 від 05.09. 2006 року розташовані в графі «Орендодавець», в акті від 05.09.2006 року прийому-передачі земельної ділянки в рядку «Здав(ла)», в акті визначення меж земельної ділянки від 05.09.2006 року в рядку «Орендодавець», протоколі погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати від 05.09.2006 року, розташованій в лівому нижньому куті аркуша документа виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою. Вказана експертиза виконана згідно з вимогами закону, її висновок не оспорений і оцінюється судом як такий, що відповідає вимогам чинного законодавства і є належним доказом. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Таким чином суд вважає, що спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON], що є підставою для визнання спірного договору відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України недійсним. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного: У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки саме за цим договором є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тому позовна вимога щодо повернення відповідачем земельної ділянки, є похідною від першої вимоги, і також підлягає задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності щодо звернення до суду для захисту порушених прав та інтересів, суд приходить висновку. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позивачі дізналися про порушення свого права, після отримання свідоцтва про право на спадщину від 19 лютого 2016 року та його державної реєстрації, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки [PERSON] отримувала орендну плату з 2009 за користування землею, а позивачем [PERSON] було отримано матеріальну допомогу на поховання матері у розмірі 1000 грн., як пайщика підприємства згідно договору оренди, суд визнає таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України. Крім того, сам по собі факт отримання [PERSON] коштів від відповідача в якості орендної плати за період 2009-2015 року по відомостям не може свідчити про обізнаність позивачів в існуванні оспорюваного ними договору. Щодо отримання позивачем [PERSON] матеріальної допомоги на поховання матері [PERSON], як пайщика підприємства, згідно договору оренди, то вказаний факт не спростовує висновків щодо відсутності волевиявлення саме [PERSON] на вчинення оспорюваного правочину. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Тому, витрати по сплаті судового збору та оплаті експертизи підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved