Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

ТОВ «Українська торгівельно-інвестиційна компанія» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач з метою придбати автомобіль звернувся до позивача. Для підготовки необхідних документів позивачем було видано довіреність на ім'я [PERSON]. У зв'язку з неузгодженням ціни з відповідачем необхідність у продажі автомобіля відпала, а тому вказану довіреність було скасовано, про що відповідно до вимог чинного законодавства повідомлено довірену особу, а також відповідача. Проте, не зважаючи на скасування довіреності, [PERSON], як довірена особа позивача, тобто продавця, та відповідач, як покупець уклали договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого відповідач зареєстрував за собою право власності на автомобіль. Разом з тим [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля діяв поза межами своїх повноважень, про що відповідачу було достеменно відомо. При цьому позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на схвалення вказаного правочину, зокрема повернув кошти за придбання автомобіля відповідачу, та забрав автомобіль. З огляду на викладене позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 241 ЦК України, просив суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним і застосувати наслідки недійсності правочину, а саме визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію автомобіля та визнати за позивачем право власності на нього. Сторони у судове засідання не з'явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні (а.с. 43). Відповідач подав до суду заяву про визнання позову, просив провести розгляд справи за його відсутності (а.с. 41). Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 30 березня 2018 року позивачем на ім'я [PERSON] видано довіреність під № 35, згідно з якою останнього уповноважено на постановку, зняття з обліку, та продаж транспортних засобів в сервісних центрах МВС, які належать позивачу, а саме «Skoda Octavia A5», шасі [NUMBER] (а.с. 6). Цього ж дня позивач повідомив довірену особу - [PERSON] та відповідача про скасування вказаної довіреності, про що свідчать заяви позивача про припинення представництва інтересів від 30 березня 2018 року з відмітками про їх отримання [PERSON] і відповідачем (а.с. 7, 8). Проте, 31 березня 2018 року між позивачем, від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON], як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2018/883488 (а.с. 9). Згідно з п. 1.1. вказаного договору продавець зобов'язався передати у власність покупцеві транспортний засіб: марка «Skoda», модель «Octavia A5», 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Пунктом 3.1. цього договору передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 210000,00 гривень. Відповідач зареєстрував за собою право власності на вказаний автомобіль, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 10). Позивач звертався до відповідача із заявами від 2 квітня 2018 року вих. № 02/04/1 (а.с. 11) та від 22 травня 2018 року вих. № 22/05/1 (а.с. 12) з вимогами повернути автомобіль та перереєструвати його на позивача. Судом під час підготовчого засідання встановлено, що відповідач повернув позивачу автомобіль, однак перереєстрацію не здійснив. При цьому згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 13 вересня 2018 року № 56900800 інформація про наявність обтяжень по даному автомобілю відсутня (а.с. 33). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Судом встановлено, що довірена особа [PERSON] на момент укладення спірного договору купівлі-продажу автомобіля втратив повноваження на представництво інтересів позивача, оскільки відповідна довіреність була скасована, про що йому та відповідачу було відомо. При цьому позивач в подальшому не вчинив жодних дій, що свідчать про його схвалення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд, враховуючи визнання відповідачем позову, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved