Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , про визнання права власності на 1/2 частину квартири, третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, в обґрунтування якого зазначила, щовона та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на дану квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11 серпня 1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року визначено, що розмір частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/2 частки. 13 січня 2021року [PERSON] звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою щодо реєстрації її права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 01 березня 2021року №56859494 відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки для проведення державної реєстрації права спільної часткової власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , з урахуванням прийняття заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року по справі № 638/2669/20, необхідно надати свідоцтво про право власності на житло, видане 11 серпня 1997 року. На неодноразові звернення до [PERSON] з приводу отримання свідоцтва про право власності на житло позивачка отримувала відмову, відповідач не бажає надавати свідоцтво без будь якої аргументації, що призводить до порушення прав позивачки на розпорядження власністю. Позивачка просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В письмовій заяві представник позивача просив справу розглядати без участі позивача та представника, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечує. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином і в установленому законом порядку. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини того, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на дану квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11 серпня 1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338. Зазначені обставини підтверджуються заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 11 грудня 2020 року (а.с. 9-10). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1068176 від 13 вересня 2019 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , згідно з матеріалами інвентаризаційної справи Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради станом на 31 грудня 2012 року наявна наступна інформація: власниками майна є [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності на житло видане 11.08.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338. Право власності зареєстровано на паперовому носії 18.08.1997 року під реєстровим номером П-1-21946 (а.с. 11). Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації є [PERSON] . Паспорт виготовлено станом на 26 листопада 2019 року, інвентаризаційна справа № 201000009437 (а.с. 13-16). Відповідно до довідки №1073337, виданої ТОВ «УКРТЕХІНВЕНТ» 02 грудня 2021 року, квартира [ADDRESS] , дійсно відповідає наступним характеристикам: назва об`єкту - квартира, матеріал стін, будівель і споруд - цегла, кількість кімнат - 2, загальна площа - 43,5 кв.м., житлова площа - 26,7 кв.м. (а.с. 12). Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 11 грудня 2020 року, у справі № 638/2669/20 визначено, що розмір частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/2 частки (а.с. 9-10). Отже, судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 серпня 1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338, та заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року на праві власності належить 1/2 частка двокімнатної квартири житловою площею 43,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Шеховцової Маргарити Євгенівни про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56130414 від 13 січня 2021 року зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у зв`язку з необхідністю надання свідоцтва про право власності на житло, видане 11.08.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338, для проведення державної реєстрації права спільної часткової власності за [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] (а.с. 17) Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Шеховцової Маргарити Євгенівни про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 56859494 від 01 березня 2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки не були усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Позивач зазначає, що позбавлена можливості надати державному реєстратору прав на нерухоме майно свідоцтво про право власності на житло, видане 11.08.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97- 86338, оскільки воно перебуває у володінні [PERSON] , який у своє чергу відмовляється надати позивачу зазначене свідоцтво. Відповідачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 та ст. 12 ЦПК України, яка зобов`язує кожну сторона довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не спростовано доводи позивача про те, що свідоцтво про право власності на житло, видане 11 серпня 1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338, перебуває виключно у володінні [PERSON] . На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] обґрунтовувала його тим, що вона є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] , проте вона позбавлена можливості провести державну реєстрацію права власності на дану частку квартири, оскільки правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у володінні відповідача. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності, слід враховувати, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Тобто, указана норма не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Отже, у даній справі передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Тобто, позивач повинен довести суду неможливість належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Судом досліджено обставини справи та установлено, що позивачка є власником 1/2 частки [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на майно, видане 11 серпня 1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. №1-97-86338, знаходиться у володінні співвласника майна [PERSON] , тому позивачка не має можливості в установленому законом порядку зареєструвати за собою право власності на частку у зазначеному майні, у зв`язку з чим порушується право власності [PERSON] на зазначене майно. Таким чином, єдиним і необхідним способи захисту прав [PERSON] є визнання за нею права власності на 1/2 частки [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , до [PERSON] , про визнання права власності на 1/2 частину квартири, третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, підлягають задоволенню. В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України,підлягають стягненню підтверджені понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 2636,87 грн.

Outcome: approved