Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

У вересні 2015 року до суду надійшла позовна заява ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 13 листопада 2014 року по Московському проспекту у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу КІА CEED, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], та транспортного засобу Opel Astra, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], який визнаний винним у вчиненні ДТП. У результаті ДТП автомобіль [NUMBER], отримав технічні пошкодження та вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 7\~371,46 грн. У звязку із тим, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» згідно Полісу № АС/4879035, то позивач виплатив ПрАТ «СК «Арсенал» - страховій компанії пошкодженого транспортного засобу, страхове відшкодування у розмірі 7\~371,46 грн. Як зазначає позивач, відповідач не повідомив про настання страхової події, чи про наявність поважних підстав для таких дій, чим порушив вимоги п. 33.1, 33.1.4 ЗУ «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на вищевикладені обставини, позивач змушений звернутися до суду із відповідним позовом про стягнення із [PERSON] суми матеріальної шкоди в порядку регресу у розмірі 7 371,46 грн. та судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. До початку судового засідання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі, пояснивши, що відразу після вчинення ДТП [PERSON] зателефонував на гарячу лінію страхової компанії і повідомив про скоєну дорожньо-транспортну пригоду. За таких обставин, сторона відповідача вважає, що відповідачем вчинені всі дії щодо повідомлення про ДТП, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до полісу № АС/4879035 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного 09 травня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна» та [PERSON], застраховано цивільно-правову відповідальність останнього, забезпеченим транспортним засобом якого є Opel Astra, д/н [NUMBER] (а.с. 13). Матеріалами справи встановлено, що 13 листопада 2014 року трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу КІА CEED, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], та транспортного засобу Opel Astra, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 6). Із матеріалів справи вбачається, що на підставі страхового акту № 1001/39/43270/Р від 27 березня 2015 року ПрАТ «СК «Провідна» виплатила ПрАТ «СК «[PERSON] страхування» страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб КІА CEED, д/н [NUMBER] у розмірі 7\~371,46 грн., про що свідчить наявне у матеріалах справи платіжне доручення № 0013298 від 30 березня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не повідомив про настання дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Свідок [PERSON], який є батьком відповідача, у судовому засіданні пояснив, що після ДТП син йому розповідав, що трапилася дорожньо-транспортна пригода за його участю, і син повідомив страхову компанію, в якій застрахована його цивільно-правова відповідальність. Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Так, згідно Правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15) встановлено: «Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Оскільки судами у справі, яка переглядається, встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків». У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач [PERSON] як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач визнав факт настання страхового випадку, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому, сам по собі факт неповідомлення відповідачем позивачу про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобовязаннях, адже регресні зобовязання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Оскільки інших підстав для стягнення із відповідача шкоди в порядку регресу позивачем не зазначено, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed