Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У вересні 2015 р. публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило: 1) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490052266 від 22.11.2007 р. (далі Кредитний договір), станом на 28.07.2015 р. у загальному розмірі 4408429,68 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом 621035,70 грн.; - заборгованість по відсоткам 327013,70 грн.; - пеня за рік 3460380,28 грн., звернути стягнення на транспортний засіб «Mercedes-Benz А170», 2007 року випуску, колір чорний, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , тип легковий комбі, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане РЕВ-1 МРВ при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області 20.11.2007 року, (далі Автомобіль), шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій; 2) стягнути з [PERSON] на користь Банку судовий збір у сумі 3654,00 грн.. Позов у порядку авторозподілу був переданий на розгляд судді Шенцевій О.П.. У позові Банк посилався на те, що за укладеним 22.11.2007 р. між Банком та [PERSON] кредитним договором останній отримав кредит у сумі 36881,19 доларів США, строком до 22.11.2014 р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,7% річних. В якості забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, відповідно до п. 2.10 вказаного кредитного договору, в заставу було передано вищевказаний автомобіль. [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором з повернення кредиту, сплаті відсотків не виконав, внаслідок чого станом на 28.07.2015 р. утворилася заборгованість у вищевказаному розмірі. Повідомлення про усунення порушень умов кредитного договору відповідач залишив без задоволення, заборгованість не погасив. У лютому 2016 р. [PERSON] , не визнавши первісний позов Банку, звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним (т.1, а.с.56). Згідно обґрунтувань позову, [PERSON] посилався на те, що у порушення Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1048 та ч.2 ст. 1054 ЦК України банком фактично видано кредит не під 10,5 відсотків, а під ставку - 13,7%, що на думку [PERSON] є фактично помилкою згідно ч.1 ст. 229 ЦК України. Він як позичальник не мав наміру брати кредит під більшу ставку, ніж 10,5% річних. Також вказував, що банк направив Графік погашення кредиту не за місцем його реєстрації та проживання, а за іншою адресою, тобто фактично збільшив відсоткову ставку без його відома. За викладених обставин, просив визнати кредитний договір недійсним. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року зустрічний позов [PERSON] визнано неподаним та повернуто заявнику у зв`язку з тим, що заявник не усунув недоліки на виконання ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2016 року (т.1, а.с.66). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2016 р. (т.1, а.с.104-107) позов Банку задоволено: - у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490052266 від 22.11.2007 р., яка станом на 28.07.2015 р. складає 4408429,68 грн., звернуто стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб «Mercedes-Benz А170», 2007 року випуску, колір чорний, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , тип - легковий комбі, Свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] , видане 20.11.2007 р. РЕВ 1 при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, шляхом проведення прилюдних торгах згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON] на користь Банку судовий збір у сумі 3654,00 грн.. Апеляційний суд 16.01.2017 року повернув апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року у зв`язку з відсутністю необхідності відкриття провадження у справі, оскільки справу вирішено по суті та Приморським районним судом міста Одеси 19 жовтня 2016 року ухвалено рішення по суті позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] (т.1, а.с.123). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.04.2017 року (т.1, а.с.181-187) рішення суду 1ї інстанції від 19.10.2016 року було змінено та викладено абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: «у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» за укладеним кредитним договором № 490052266 від 22 листопада 2007 року станом на 28 липня 2015 року на загальну суму 1896098 (один мільйон вісімсот дев`яносто шість тисяч дев`яносто вісім) грн. 80 коп., яка складається з: - заборгованість за кредитом 621035 (шістсот двадцять одна тисяча тридцять пять) грн. 70 коп.; - заборгованість по відсоткам 327013 (триста двадцять сім тисяч тринадцять) грн. 70 коп.; - пеня 948049 (дев`ятсот сорок вісім тисяч сорок дев`ять) грн. 40 коп., звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «Mercedes-Benz А170», 2007 року випуску, колір чорний, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , тип легковий комбі, Свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] , видане 20 листопада 2007 року РЕВ 1 при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, шляхом продажу вищевказаного автомобіля на прилюдних торгах згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У решті позову публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» - відмовити». Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного суду від 06.06.2018 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2017 року було скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (т.1, а.с.247-249). Постановою апеляційного суду Одеської області від 18.10.2018 року (т.2, а.с.19-22) ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2016 року було скасовано та справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду зустрічного позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 26.11.2018 року (с. [PERSON] ) позов [PERSON] до банку був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі (т.2, а.с.27). У зв`язку з повторною неявкою позивача в судові засідання, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 21.05.2019 року позов [PERSON] був залишений без розгляду (т.2, а.с.47-48). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.10.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 21.05.2019 року скасовано, позов направлений для продовження розгляду до суду 1ї інстанції (т.2, а.с.76-79). 20.11.2019 року відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання кредитного договору недійсним, була розподілена судді Шенцевій О.П. та ухвалою суду від 25.11.2019 року позов був прийнятий до провадження (т.2, а.с.87). Ухвалою суду від 28 січня 2020 року головуюча суддя Шенцева О.П. прийняла самовідвід у розгляді справи № 522/18461/15-ц (провадження № 2/522/3090/20) за позовом [PERSON] ( [ADDRESS] ) до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (м.Київ, вул. Десятинна, 4/6) про визнання кредитного договору недійсним (т.2, а.с.94-95). У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 05.02.2020 року та ухвалою від 13.02.2020 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду в підготовчому засіданні на 23.03.2020 року. Через неявку сторін 23.03.2020 року розгляд справи відкладено на 19.05.2020 року. До суду 28.04.2020 року надійшли пояснення представника банку (т.2, а.с.118-120), згідно яких заперечував проти позовних вимог та просив відмовити. Посилався на те, що позивач як позичальник за кредитним договором був ознайомлений у письмовій формі про мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту; строк на який одержано кредит; варіанти його повернення того, про що свідчить підпис в договорі. При цьому, умови кредитного договору позивачем протягом тривалого періоду визнавались та виконувались. Отже, всі посилання позивач представник вважає безпідставними. Додатково посилався на строки позовної давності, просив застосувати. Ухвалою суду від 19.05.2020 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті на 16.07.2020 року. У судовому засіданні 16.07.2020 року були присутні: позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, та представник відповідача, який заперечував проти вимог та просив відмовити. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вже було досліджено судами та не підлягає повторному доказуванню, 22 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №490052266, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 36 881 (тридцять шість тисяч вісімсот вісімдесят один) доларів США 19 центів терміном з 22.11.2007 року по 22.11.2014 року під 10, 7 відсотків річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно Графіку погашення кредиту та відсотків. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір поруки № 490052266-П від 22.11.2007 року, згідно якого [PERSON] прийняла на себе зобов`язання відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , які виникають з умов Кредитного договору № 490052266 від 22.11.2007 року. Також, у якості забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, відповідно до п. 2.10 вказаного кредитного договору, в заставу було передано автомобіль - «Mercedes-Benz А170», 2007 року випуску, колір чорний, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане РЕВ-1 МРВ при УДАІ ГУ МВС України в Одеській області 20.11.2007 року (а.с.14 16). Судом встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином та надав позивачу відповідну суму кредиту. Між тим, [PERSON] , у свою чергу, свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Суд вбачає, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх кредитних зобов`язань банк звертався до Приморського районного суду м. Одеси із відповідним позовом про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за вказаним кредитним договором (справа №2-2665/11). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.12.2014 р. (а. с. 71 82), позов ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості по тілу кредиту задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором № 490052266 від 22.11.2007 р. по тілу кредиту станом на 22.07.2010 р. в еквіваленті по курсу НБУ в розмірі 229166,61 грн.. (справа №2-2665/11). Окрім того, у рамках даної цивільної справи №2-2665/11 був розглянутий зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Альфа-банк» про визнання кредитного договору удаваним, застосування наслідків удаваного правочину у вигляді складання нового графіку розрахунків та повернення грошової суми у розмірі 84710,32 грн. та визнання договору поруки від 22.11.2007 р. розірваним з 30.08.2010 р., та в задоволенні даних позовних вимог судами обох інстанцій було відмовлено. Отже, за розглядом справи встановлено та не спростовано факт укладання договору та отримання [PERSON] коштів за оспорюваним кредитним договором №490052266 від 22.11.2007 року. Згідно зі ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати недійсним кредитний договір, укладений між банком та ним 22 листопада 2017 року, посилаючись на те, що під час його укладання, Банк не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичний розмір процентної ставки, а також що пункти спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Також посилався на положення ч.1 ст. 229 ЦК України щодо помилки в зазначені розміру процентної ставки за договором. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним; Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Правочином є дія особи, спрямована на набуття. Зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори) (ч.1 ст.203 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За оспорюваним договором одна сторона - банк передала, інша - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дію, що призводить до виникнення взаємних прав та обов`язків, що є доведеним та спростування не підлягає. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Наведені [PERSON] в позовній заяві обставини та наявні докази свідчать, що дії сторін були спрямовані на виникнення між ними кредитних правовідносин, які виникають на підставі кредитного договору. Покликання позивача на несправедливість умов договору не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи. Суд вбачає, що відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Будь-яких доказів на те, що [PERSON] не був вільним у виборі кредитодавця, і у визначенні умов договору, останній суду не надав. Кредитний договір сторонами укладався без жодного примусу. Крім того за вказаним договором є судові рішення, в яких він також приймав участь , таким чином був обізнаний про всі умови договору. Отже, з викладених обставин та підстав позов [PERSON] суд вважає необґрунтованим. Також не знайшли свого підтвердження підстави позову [PERSON] щодо помилки банку при застосуванні банком збільшеної відсоткової ставки у розмірі 17,00 річних замість передбаченої умовами кредиту відсоткової ставки - 10,7% річних. За змістом ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. За правилом ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу Сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Суд вбачає, що умовами кредитного договору (п.6.2 частини 2 «загальні умови кредитування) було передбачено право банку змінювати відсоткову ставку за кредитним договором та обумовлені сторонами випадки такої зміни (т.1, а.с.8). Згідно п.7 кредитного договору, підпис позичальника на Договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього Договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної відсоткової ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів сукупніх послуг, а також іншої інформації, якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис позичальника на цьому Договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмові формі ознайомлений із умовами кредитування, які йому роз`ясненні і зрозумілі. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо помилки банку в застосуванні збільшеної відсоткової ставки. Доказів щодо порушення процедури збільшення такої відсоткової ставки матеріали справи також не містять та позивачем не надані. Таким чином, суд вбачає, що оскаржуваний кредитний договір укладено з дотриманням вимог ст.203 ЦК України. Також, суд вбачає, що позивач не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень кредитного договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, та тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що позивач як позичальник був згоден із умовами оскаржуваного кредитного договору. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти у національній валюті в еквіваленті до іноземної валюти (дол.. США). Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). За встановлених обставин, із урахуванням викладеного, суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню саме з підстав необґрунтованості. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника банку про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові суд відмовляє за його НЕОБГРУНТОВАНОСТІ. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зі сторони відповідача вимоги щодо відшкодування понесених ним судових витрат до суду не заявлялись. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed