Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У?березні 2019 року до суду звернулося?приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі за текстом - позивач) з позовом про стягнення з [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) суми відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.? В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив,?що?02 вересня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля Volkswagen, держ.номер [NUMBER] . 01.09.2016 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі за текстом - ДТП) за участю автомобіля Volkswagen, держ.номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля Hyundai, держ.номер [NUMBER] , під керуванням відповідача, застрахований позивачем автомобіль було пошкоджено. Позивач виплатив власнику застрахованого автомобіля суму страхового відшкодування в розмірі 274 000 гривень. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2016 року у справі №?755/13981/16-п відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована СК «АХА страхування», частину збитків в сумі 50?000 грн (ліміт страхування) було відшкодовано вказаною страховою компанією. З метою повного відшкодування збитків позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача залишку сплаченого відшкодування в порядку регресу в розмірі 224 000 грн, а також суми судового збору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.03.2019 р. відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 03.09.2019 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судові засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог, вважаючи їх незаконними та необгрунтованими, оскільки розмір шкоди, на його думку, завищено та не враховано фізичний знос складових автомобіля. Крім того, на думку відповідача, оскільки автомобіль [PERSON] був застрахований позивачем, це не породжує обов`язок відповідача відшкодовувати збитки, завдані внаслідок ДТП. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02.09.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №?28-0199-РМ2-13-00627, а також додатковий договір № 1 від 03.03.2015 року, відповідно до умов яких було застраховано транспортний засіб - автомобіль Volkswagen, держ.номер [NUMBER] (а.с. 5-9). 01.09.2016 року, о 20:27 год, відповідач, керуючи автомобілем «Hyundai», держ.номер [NUMBER] , по проспекту Возз`єднання в м. Києві, при зміні напрямку руху здійснив розворот у недозволеному місці, не впевнився в безпечності маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen», держ.номер [NUMBER] , в результаті чого заподіяно матеріальну шкоду обом транспортним засобам. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2016 року у справі №?755/13981/16-п відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 17). Відповідно до звіту № 1909 від 20.09.2016 року про оцінку автомобіля «Volkswagen», держ.номер [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 369 549,88 грн (а.с. 18-60). Згідно зі страховим актом № СТОКА-3115 за договором страхування № 28-0199-РМ2-13-00627 від 07.10.2016 року сума страхового відшкодування, виплачена позивачем [PERSON] , становить 274?000,98 грн (а.с. 61-62). Вказана сума перерахована останньому, що підтверджується платіжними дорученнями № 18460 від 10.10.2016 року на суму 130?000 грн (а.с. 63), № 18944 від 11.10.2016 року на суму 144 000,98 грн (а.с. 64). Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована АТ «СК «АХА страхування», поліс № АЕ/5612916, на суму 50?000 грн (шкода майну), позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою про сплату різниці в розмірі 224 000,98 грн між сумою фактично сплаченого розміру страхового відшкодування та лімітом відповідальності (а.с. 65-66). Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Положення ч. 1 ст. 1194 ЦК України передбачають, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Суд критично оцінює заперечення відповідача щодо завищеного, на його думку, розміру збитків, оскільки ним не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх заперечень в цій частині. Відповідач заявив клопотання про витребування доказів у позивача, а саме, кольорових фотокарток зафіксованих пошкоджень автомобіля «Volkswagen», держ.номер [NUMBER] , обгрунтовуючи необхідністю проведення товарознавчої експертизи. Водночас, клопотання про проведення вказаної експертизи ним не заявлялося, висновків експертного дослідження, які б спростовували звіт про оцінку майна, наданий позивачем, чи інших доказів завищення розміру збитків відповідач також не надав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved