Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання договору дарування частково недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування. Вказуючи на те, що [INFO] помер [PERSON] , який був чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , яку фактично позивач прийняв, вступивши у володіння та управління житловим будинком; здійснюючи постійний догляд за батьком під час хвороби; поховавши останнього за власний рахунок; користуючись речами спадкодавця; обробляючи земельну ділянку, що знаходиться біля житлового будинку; встановлюючи пам`ятник на кладовищі; проводячи ремонтні роботи будинку та доглядаючи за ним, а також будучи зареєстрованим у вказаному будинку. Заяви до нотаріальної контори позивач не подавав, вважаючи, що фактичне прийняття спадщини є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину в будь-який термін, а також через перебування його у хворобливому стані 15 серпня 2001 року та 30 вересня 2001 року. Звернувшись 27 травня 2014 року до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та дізнався про те, що 12 грудня 2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне спадкове майно, вказавши про відсутність інших спадкоємців, а також про відсутність доказів факту прийняття ним спадщини. Також зазначив, що у травні 2014 року йому стало відомо про оформлення 17 липня 2009 року [PERSON] договору дарування належного останній майна, до складу якого входить і спірне спадкове майно, на [PERSON] . Вважаючи свідоцтво про право на спадщину, видане 12 грудня 2001 року на ім`я [PERSON] недійсним; договір дарування від 17 липня 2009 року на ім`я [PERSON] частково недійсним, [PERSON] просив суд визначити йому тримісячний строк для прийняття спадщини та визнати за ним право власності на спадкове майно, шляхом задоволення заявленого ним позову в повному обсязі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з викладених у ньому підстав та просили їх задовольнити. [PERSON] , [PERSON] та представник останньої в судовому засіданні заявлених вимог не визнали, вказуючи на їх необґрунтованість та просили суд відмовити в їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності, оскільки позивачу про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я матері стало відомо в 2001 році, а про договір дарування - 18 червня 2012 року під час складення [PERSON] заяви про надання дозволу на тимчасову реєстрацію в належному [PERSON] будинку. [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, вказавши, що претензій щодо спадкового майна не має, оскільки житлом забезпечена, а тому не має наміру оформлювати своїх спадкових прав. Допитаний у якості свідка [PERSON] , суду пояснив, що він є сусідом позивача, про обставини відкриття спадщини та її фактичного прийняття знає лише зі слів самого позивача, він декілька разів йому допомагав коли позивач хворів, особисто сім`ю позивача він не знає, як і померлого батька позивача. Суд, заслухавши позивача, відповідачів, представників сторін, свідка, повно, всебічного та обґрунтовано дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України, передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, за ч. 4 ст. 60 ЦПК України, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 3 та ч. 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, як івстановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом достовірно встановлено, що як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 21, [PERSON] народився [INFO] в сім`ї [PERSON] та [PERSON] , дітьми яких є також [PERSON] та [PERSON] , що визнано сторонами, а тому, в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає (а.с. 8). [INFO] в с. Лосятин Васильківського району Київської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 25 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного правління юстиції Київської області, актовий запис № 9 (а.с. 15). 30 травня 2014 року постановою державного нотаріуса Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області вих. № 41102/31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належне після смерті [INFO] [PERSON] майно в у зв`язку із відсутністю доказів та пропущенням строку прийняття спадщини (а.с. 9). Як вбачається із спадкової справи № 344/2001 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.123-152): - 11 грудня 2001 року [PERSON] уповноважила [PERSON] отримати належні тій спадкові права про що видала довіреність, посвідчену 11 грудня 2001 року секретарем виконавчого комітету Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області. 12 грудня 2001 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Гребінківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки, розташованої в с. Лосятин Васильківського району Київської області, про що 12 грудня 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 6889; - 24 жовтня 2005 року до Гребінківської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові внески з відповідними відсотками та компенсацією, про що 24 жовтня 2005 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3784; - 25 квітня 2007 року до Гребінківської державної нотаріальної контори на підставі довіреності, посвідченої Лосятинською сільською радою Васильківського району 28 березня 2007 року, реєстровий № 11, звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на частину будинку та свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . При цьому, в заяві зазначено про відсутність інших спадкоємців окрім [PERSON] ; - 25 квітня 2007 року державним нотаріусом Гребінківською державної нотаріальної контори Куценко О.К. видано свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, зареєстроване в реєстрі за № 1-1344, та свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1347, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] ; - 18 травня 2007 року державним нотаріусом Гребінківською державної нотаріальної контори Куценко О.К. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1708, на земельну ділянку площею 0,656 га, розташовану в [ADDRESS] (а.с. 125-126, 131, 132, 135, 137-138, 143-144, 151). 17 липня 2009 року [PERSON] подарувала, [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,4060 га, кадастровий № 3221484601:01:002:0004, та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий № 3221484601:01:002:0005, розташовані в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1800; договором дарування земельної ділянки, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1806 та договором дарування земельної ділянки, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1803, посвідченими державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області (а.с. 173-176). Згідно довідки Лосятинської сільської ради Васильківського району № 163 від 28 березня 2007 року наданої для пред`явлення за місцем вимоги та відповіді Лосятинської сільської ради Васильківського району № 110 від 22 травня 2014 року на адвокатський запит, в житловому будинку [ADDRESS] починаючи з 10 лютого 1928 року по день смерті - [INFO] постійно проживав та був зареєстрований померлий [PERSON] та починаючи з 03 травня 1933 року та по час надання відповіді лише відповідачка - [PERSON] . Позивач зареєстрований у будинку з 18 червня 2012 року на півроку за договором найму. Даних про те, що [PERSON] користується земельною ділянкою та будинком по [ADDRESS] , та, що здійснював поховання батька за власні кошти сільській раді невідомо (а.с. 19, 142). З огляду погосподарської книги № 2 на 2011-2015 роки Лосятинської сільської ради вбачається, що власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] , в ньому зареєстровані [PERSON] - мати та [PERSON] , дату та підставу реєстрації якого з наданої останнім копії книги встановити неможливо (а.с. 13-14). Разом з тим, як встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/4229/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року залишено без змін, 18 червня 2012 року [PERSON] звернувся із письмовою заявою до [PERSON] про надання йому дозволу на тимчасову реєстрацію в належному їй будинку [ADDRESS] без будь-яких претензій на вселення та проживання в ньому, з метою налагоджування свого особистого життя та працевлаштування, на підставі якої 18 червня 2012 року між останніми було укладено договір найму житлового приміщення строком на шість місяців, які фактично закінчилася 19 грудня 2012 року (а.с. 48, 49, 54-55, 154). Як вбачається із довідки Лосятинської сільської ради від 17 грудня 2014 року №676, позивач по справі знятий з реєстрації в [ADDRESS] згідно рішення суду. [PERSON] 1933 року народження зареєстрована одна за вказаною адресою. Власником будинку є [PERSON] (а.с.155). Згідно книги запису викликів лікаря додому Ковалівської амбулаторії ЗП-СМ, медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , журналу реєстрації довідок Ковалівської амбулаторії ЗП-СМ 2014 рік, станом на 15 серпня 2001 року, 30 вересня 2001 року [PERSON] проживав в [ADDRESS] (а.с. 104, 106, 110, 112). Вказане спростовує доводи позивача щодо фактичного прийняття у визначений законодавством шестимісячний строк спадщини, шляхом управління та володіння спадковим майном, а саме проживання разом з спадкодавцем до дня його смерті та після. Позивачем не надано суду належних доказів здійснення ним поховання батька та встановлення на кладовищі пам`ятника, як і здійснення капітального ремонту спадкового будинку. В судовому засіданні [PERSON] надано товарні чеки, видаткові накладні та комерційні пропозиції щодо закупівлі будівельних матеріалів для ремонту будинку (а.с. 50-53). Статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності для даних правовідносин розпочався від дня, коли [PERSON] 18 червня 2012 року звернувся із письмовою заявою до [PERSON] про надання йому дозволу на тимчасову реєстрацію в належному їй будинку [ADDRESS] без будь-яких претензій на вселення та проживання в ньому, з метою налагоджування свого особистого життя та працевлаштування, на підставі якої 18 червня 2012 року між останніми було укладено договір найму житлового приміщення строком на шість місяців, які фактично закінчилася 19 грудня 2012 року, а тому, враховуючи час звернення до суду із позовом; день, коли він довідався про порушення свого права; загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, суд приходить до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для відмови у позові в зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідачів. Як роз'яснено у п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР, то при вирішенні справи, зокрема щодо положень спадкування, суд керується нормами цього Кодексу та іншого законодавства, що діяло на момент виникнення цих правовідносин. Згідно ст.ст. 524, 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на момент відкриття спадщини (далі - ЦК Української РСР), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу). За вимогами ст.ст. 527, 529 ЦК Української РСР,спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Положенням ст. 548 ЦК Української РСР визначено підстави прийняття спадщини, для придбання якої необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За ч. 2 ст. 549 ЦК Української РСР, значені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» передбачений ст.549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. У відповідності до ст. 550 ЦК Української РСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Згідно ст. 552 ЦК Української РСР, спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до з`явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та ін.), поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. ст. 560, 561 ЦК Української РСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи, що [PERSON] , вступивши у спадщину, здійснила дарування спадкового майна лише у 2009 році, тобто протягом шести місяців ним не розпоряджалася; [PERSON] протягом шести місяців починаючи з 06 квітня 2001 року - дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття не подавав; в судовому засіданні підтвердження фактичного вступу ним в управління або володіння спадковим майном не знайшло; відсутня згода спадкоємців, які прийняли спадщину, на прийняття [PERSON] спадкового майна; причини пропуску позивачем строку є неповажними, оскільки стаціонарне лікування останнього ним не підтверджено, а надані документи містять рекомендації щодо амбулаторного лікування хворого, то суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Outcome: dismissed