Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У березні 2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи-Ткацевич С.Г., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ( далі ХМНО) Лавінда Н.О., Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування 42/100 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом 28.05.2014 та внесення( відновлення) запису у державний реєстр речових прав на частину квартири, яка належить на праві власності матері позивача- [PERSON] . Позов мотивовано тим, що 42/100 частин спірної квартири придбана матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] за договором купівлі-продажу від 15.03.2007.В квартирі була зареєстрована мати з 07.07.2012 та він , обидва зняти з реєстрації . У квітні 2017 йому виповнилось 18 років та при вступу до інституту з`ясувалось, що майже три роки спірна квартира була його місцем реєстрації , мати свою частину квартири передала у 2014 [PERSON] за договором дарування. Вказує, що його згоди та дозволу Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради не було надано, а згідно представленої нотаріусу при посвідченні договору дарування довідки КП «Жилкомсервіс» він не був зареєстрований в квартирі. Вважає за таких обставин при вчиненні правочину були порушені його права та інтереси. Крім того, зазначає, що зі слів матері відомо, що до підписання договору дарування на неї здійснював тиск [PERSON] , якому належало 58/100 частин цієї квартири.Вважає, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки досяг повноліття [INFO] , позов пред`явив 27.03.2018 . З урахуванням уточнень до позовної заяви, з посиланням на ч.1 ст. 215, ст. 203, ст. 234 ЦК України просив суд визнати недійсним договір дарування 42/100 часток спірної квартири, що належала [PERSON] на користь [PERSON] від 24 січня 1998 року, застосувавши наслідки недійсного договору , зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради внести запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про скасувати державної реєстрації 42/100 частин кв. [ADDRESS] за [PERSON] , внести запис про поновлення права власності на вказану частину квартири за [PERSON] ( т. 4 а.с. 82-86). На обгрунтування підстав позову, [PERSON] надав також письмові пояснення, вказуючи, що довідка про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації є необхідним документом, без якого нотаріус відмовляє у вчиненні правочину, тому як з цієї довідки нотаріус бере відомості щодо права користування житловим приміщенням неповнолітньою особою та у разі наявності реєстрації такої особи повинен запросити дозвіл органу опіки та піклування і при відсутності такого погодження відмовити у проведення відчуження. Стверджує, що [PERSON] і [PERSON] знали про те, що в квартирі зареєстрований неповнолітній, проте ніхто із сторін не заперечував проти укладення правочину. Вважає, що його права як неповнолітньої дитини були порушені, оскільки його позбавили права користування житлом та зняли з реєстрації без дозволу органу опіки та піклування. Вважає, що договір дарування, укладений між [PERSON] і [PERSON] , а також договір купівлі-продажу частини квартири [PERSON] на користь [PERSON] укладені без намірів сторін на реальне настання правових наслідків, [PERSON] не передавала коштів за придбану частку квартири [PERSON] ( т. 4 а.с. 1-6). Відповідач [PERSON] , погоджуючись з позовом сина [PERSON] , 30.04.2018 подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , Комунального підприємства ( надалі КП) «Жилкомсервіс», треті особи- [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання договору дарування частини квартири недійсним та внесення запису у державний реєстр речових прав, посилаючись на те, що під впливом з боку [PERSON] підписала договір дарування належних їй 42/100 часток квартири в якості відступного, за домовленістю з ним, оскільки [PERSON] 29.08.2008 виступив майновим поручителем за договором іпотеки на забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] перед ЗАТ «ПУМБ», а саме відповідач обіцяв позбавити її кредитних зобов`язань. В подальшому, у неї не було можливості сплачувати кредит і Банком звернуто стягнення на будинок [PERSON] . Виходячи з обоюдної відповідальності за позовом ПАТ «ПУМБ» була домовленість з [PERSON] , що [PERSON] безкоштовно передасть належні їй 42/100 частки квартири його довіреній особі- [PERSON] . Підготовкою всіх необхідних документів займався особисто [PERSON] , він замовив висновок про вартість об`єкта оцінки, надав довідку КП «Жилкомсервіс» від 27.05.2014 про зареєстрованих осіб нотаріусу. В день укладення договору дарування частки квартири на користь [PERSON] , остання склала довіреність на ім`я [PERSON] та [PERSON] з наданням генеральних повноважень, але через тиждень була скасована така довіреність та видана аналогічна лише на [PERSON] . Посилається на те, що у січні 2016 судом ухвалено рішення про задоволення позову ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] та [PERSON] , видані виконавчі листи, які пред`явлені до примусового виконання. За попередньою взаємною домовленістю з [PERSON] , у разі задоволення позову Банку, він своїм будинком погашає заборгованість за кредитним договором [PERSON] 16.06.2017 право власності на іпотечне майно-будинок по [ADDRESS] , що належав [PERSON] було зареєстровано за новим власником-ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». Всі ці дії [PERSON] здійснив без її участі незаконно, оскільки її борг відокремили від забезпечення -предмета іпотеки, таким чином, [PERSON] позбавив її забезпечення виконання зобов`язань на суму заборгованості -59 539,29 доларів США. Про факт відсутності предмета іпотеки, як забезпечення зобов`язань перед Банком стало відомо 02.11.2017 з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а про факт подання нотаріусу довідки КП «Жилкомсервіс» про зареєстрованих осіб за адресою : [ADDRESS] , в якій не вказала неповнолітня дитини [PERSON] дізналась [INFO] ( т. 1 а.с. 100-104, т. 2 а.с.223-230). У доповненні до зустрічної позовної заяви та збільшення вимог [PERSON] вказувала, що довідка № 416-5, видана дільницею № 43 КП «Жилкомсервіс» 27.05.2014, є необхідним документом і її відсутність унеможливлює відчуження квартири, що тягне відмову нотаріуса від посвідчення правочину, тому така довідка є недійсною ( т. 3 а.с. 136-149). В остаточній редакції [PERSON] просила визнати договір дарування недійсним, зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування права власності на частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] , внести запис про поновлення права власності за [PERSON] , визнати незаконним документ , та таким, що не відповідає вимогам законодавства, а саме довідку № 416-5, видану дільницею № 43 КП «Жилкомсервіс» 27.05.2014, яка була надана для посвідчення договору дарування частки квартири ( т. 4 а.с. 94-104). У письмових поясненнях [PERSON] стверджувала, що з липня 2007 стала проживати з [PERSON] однією сім`єю у цивільному шлюбі в його будинку по [ADDRESS] , який він успадкував після смерті бабусі.Укладення договору іпотеки у забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, було добровільною згодою [PERSON] , оскільки за отримані кредитні кошти планувалось зробити ремонт у будинку для прилаштування його під ветклініку [PERSON] . Сам він не мав можливості отримати кредит, тому що мав кредитні зобов`язання при придбанні 58/100 частин кв. [ADDRESS] . Як зазначає [PERSON] , кредитні кошти витрачені на ремонт цієї квартири та погашено залишок заборгованості [PERSON] за кредитним договором з ПАТ « ОТП Банк». У 2013 ПАТ «ПУМБ» звернувся з вимогою до [PERSON] та [PERSON] про повернення боргу 66 066,23 доларів США і 405 303,94 грн.Через те, що [PERSON] звинуватив її в ініціативі оформити кредит під залог його майна, подружні стосунки стали погіршуватись і він тиснув на неї з приводу відчуження належних їй 42/100 часток квартири. Вказує, що при цьому, розрахувавшись за її кредитом залоговим майном, [PERSON] повністю не звільнив її від кредитних зобов`язань . Приймаючи до уваги, що на той час існувала реальна небезпека отримати арешт всього належного [PERSON] майна у разі задоволення позову банку, необхідно було відчужити частину квартири. [PERSON] запевнив, що [PERSON] та її сину не треба зніматися з адресної реєстрації і після переоформлення квартири [PERSON] , вона надасть генеральну довіреність, тобто квартира так і залишиться у її володінні, користуванні, розпорядженні.Свої 58/100 частин квартири [PERSON] також планував відчужити на користь [PERSON] . Пояснює, що [PERSON] зробив бланк довідки про реєстрацію мешкання , на якому вже була печатка і штамп, написати текст у довідці змусив [PERSON] , підписав бланк сам. Таку довідку вона надала нотаріусу при укладенні договору дарування. [PERSON] теж оформив договір і для свого правочину підготував документи самостійно, тобто у справі нотаріуса є оригінал фіктивної довідки про склад сім`ї. [PERSON] зазначає, що з 2016 відкриті виконавчі провадження Московським відділом державної виконавчої служби про стягнення з неї заборгованості на суму 66 066,23 дол. США і 405 303,94 грн., а також виконавчого збору-6 606,62 дол. США, 40 530,39 грн. , у травні 2016 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборона на його відчуження. Крім того, за фактом її звернення до Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області щодо незаконних, на її думку, дій [PERSON] , на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про скоєння кримінальних правопорушень за ч.1 ст. 358, ч.1ст. 190 КК України ( т. 3 а.с. 162-164, 4-9). У наступних письмових поясненнях [PERSON] , з посиланням на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України , просила врахувати, що розуміючи наслідки накладення арешту на все майно, вона, за порадою та тиском [PERSON] безкоштовно переоформила право власності на 42/100 частини квартири на [PERSON] , приховавши від Банку майно, але була впевнена, що переоформлення буде формальним, отже у [PERSON] та [PERSON] не було реальних намірів для укладення договору дарування та купівлі-продажу і такі договори є фіктивними за ст. 234 ЦК України. У [PERSON] також були наміри приховати майно від банку, а у [PERSON] та її чоловіка [PERSON] -наміри допомогти у прихованні майна. При цьому, намірів реальної передачі майна у власність у сторін не було ( т. 3 а.с. 205-209). Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти задоволенні первісного та зустрічного позовів, надав відзив, в якому зазначає, що на вимоги про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] 24.09.2015 отримав паспорт, де на сторінці 11 наявний штамп з відміткою про місце проживання та реєстрації по [ADDRESS] від 12.12.2012 та штамп про зняття його з реєстрації з 27.10.2015. При цьому, документи подавались до ГУДМСУ в Харківській області особисто [PERSON] . У його матері [PERSON] з 2015 не поставало питання про мешкання та реєстрацію її сина та про порушення нею його прав. До позовної заяви [PERSON] додає документи, що свідчать про повну його обізнаність про всі дії [PERSON] , у тому числі порушення кредитних угод та невиконання грошових зобов`язань, втягнення [PERSON] у постійні судові процеси та втрату ним своєї нерухомості, а також бажання [PERSON] вирішити свої особисті грошові зобов`язання за чужий рахунок. Чуніхін був знятий з реєстрації з 2015, а [PERSON] самостійно знялася з місця реєстрації у 2017 та ще у 2014 вивезла всі речі з квартири, де фактично ніхто не проживав і звільнила квартиру добровільно разом з сином, переїхавши проживати в кв. [ADDRESS] . У договорі дарування [PERSON] підтвердила, що правочин здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства і прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх немає.На підтвердження того, що [PERSON] приймала участь не вперше у підготовці документі до будь-яких угод цивільно-правового характеру щодо нерухомого майна, надано Витяг з Державного реєстру речових прав. Жодного документу або доказів щодо будь-якого тиску з боку [PERSON] , як він відзначає, не надано. [PERSON] самостійно, як того і вимагає законодавство, готувала свої документи та власноруч підписувала усі документи при укладанні договору дарування частини квартири та починаючи з 28.05.2014 не зверталась до суду або інших органів та державних установ з заявами щодо визнання договору недійсним. Зауважує, що з 2012 по 2017 був втягнутий [PERSON] у судові процеси , оскільки залучався, як майновий її поручитель, та позбувся свого майна через невиконання [PERSON] своїх грошових зобов`язань ( т. 1 а.с. 167-173,180-198). Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву просила застосувати строк позовної давності та зазначає, що є добросовісним набувачем нерухомого майна, право власності на яке у неї виникло у встановленому законом порядку та зареєстровано у відповідності до положень чинного законодавства. На час пред`явлення позову [PERSON] є повнолітнім і на нього не поширюються вимоги щодо захисту прав неповнолітніх під час відчуження нерухомого майна і він не є належним суб`єктом звернення за захистом своїх прав у такій спосіб. Посилання на надумане насильство щодо [PERSON] під час укладання договору дарування від 28.05.2014 є недоведеними припущеннями, оскільки позивач за первісним позовом не був стороною договору, при його укладанні не був присутнім , а факт насильства не був предметом розгляду та перевірки уповноважених на це органів.Крім того, відповідно до положень ст. 154 СК України батьки зобов`язані захищати права своєї дитини, а тому у даних правовідносинах порушення прав неповнолітнього вбачається у діях його матері, яка виконувала свої батьківські обов`язки та реалізувала свої батьківські права неналежим чином . Заяву про застосування строку позовної давності до зустрічної позовної заяви [PERSON] обгрунтовує тим, що про існування довідки про склад сім`ї стало відомо не 27.02.2018 , як вона стверджує, тому як [PERSON] в судовому засідання неодноразово повідомляла, що договір укладено з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки, отже вона намагається захистити результат своєї протиправної поведінки та повернути майно, яке вона незаконно приховала від Банку ( т. 1 а.с. 230-231, т.4 а.с. 160-161). 3 особи- [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засіданні не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно, належним чином, письмових пояснень або заперечень не надали. Приватний нотаріус Лавінда Н.О. направила заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю ( т. 3 а.с. 165). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 20.04.2018 відкрито загальне позовне провадження, задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на 42/100 частки 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 28.05.2014 року, зареєстрованим в реєстрі за №2017 (т. 1 а.с. 91-92,94-96). Ухвалою суду від 21.09.2018 відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні клопотання про прийняття зустрічного позову до [PERSON] , [PERSON] , треті особи- [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Лавінда Н.О. про визнання договору дарування квартири недійсним. Роз`яснено [PERSON] її право пред`явлення зазначеного позову у самостійному провадженні. Відмовити представнику позивача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні клопотання про вилучення оригіналу правовстановлюючого документу - договору дарування частини квартири та долучення його до матеріалів справи. Витребувана у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. інформацію про надання для посвідчення договору дарування частки квартири від 28.05.2014 р. довідки про склад осіб, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] ( т. 1 а.с. 225-226). 08 жовтня 2018 року [PERSON] подала до Харківського апеляційного суду апеляцію на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.09.2018 року.Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.10.2018 р. матеріали апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду першої інстанції повернуто для виконання вимог п. 15.11 Перехідних положень ЦПК України.( т. 2 а.с. 47). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.09.2018 року повернуто заявникові ( т. 2 а.с. 77). Повторно, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.12.2018 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про прийняття зустрічного позову ( т. 2 а.с. 80-81). Постановою Харківського апеляційного суду від 26.02.2019 ухвала від 10.12.2018 скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду ( т. 2 а.с. 192-193). 27.03.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова, на виконання постанови Харківського апеляційного суду від 26.02.2019, прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] ( т. 2 а.с. 258-259). Ухвалою суду першої інстанції від 10.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] та представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] про призначення судової технічної експертизи. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.10.2019 цивільну справу повернуто для виконання вимог п.п. 15.11 п. 15 ч.1 Розділу ХП «Перехідні положення ЦПК України ( т. 3 а.85-86, 125). 06.11.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.09.2019 повернуто заявникові (т. 3 а.с. 128-129). Ухвалою суду від 13.03.2020 клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про призначення технічної експертизи залишено без розгляду.Витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Лавінда Н.О. належним чином завірена копію довіреності від 02.07.2014 р. від імені [PERSON] про наданням повноважень [PERSON] щодо управління, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Суд, вислухавши вступне слово і пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача та позивача за зустрічним позовом [PERSON] , її представника, пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. На підставі договору купівлі - продажу від 15.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., 42/100 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] належало на праві спільної часткової власності [PERSON] . Інші 58/100 часток квартири згідно договору купівлі-продажу від 01.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А., належали на праві власності [PERSON] ( а.с. 22, 31). З 12.12.2012 в квартирі зареєстрована [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою дільниці № 43 КП «Жилкомсервіс» від 13.12.2012 № 2702, наданими позивачем за первісним і зустрічним позовами копії паспортів ( а.с. 14-17). Судом встановлено, що у січні 2013 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ «ПУМБ» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №6769624 від 29.08.2008 року в сумі 59 539,29 доларів США та в рахунок погашення заборгованості просив звернути стягнення на предмет іпотеки - будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 14.01.2016 стягнута з [PERSON] на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 6769624 від 29.08.2008 року в загальному розмірі 66 066,23 доларів США та 405 303,94 грн. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за основною сумою кредиту за кредитним договором № 6769624 від 29.08.2008 року в загальному розмірі 39 294,27 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - будівлю, реєстраційний номер 5338312, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , Шостої Харківської державної нотаріальної контори, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: КП «Харківське міське БТІ», Приватна фірма «Харківське агентство нерухомості» про розірвання договору іпотеки відмовлено ( т. 3 а.с.213-217) . Ухвала суду від 03.11.2015, в порядку забезпечення позову, накладено арешт в межах суми позову ПАТ «ПУМБ» та оголошено заборону щодо відчуження житлового будинку з [ADDRESS] , що належить [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.12.2007, нежитлових приміщень у житловому будинку літ.Б-2 по [ADDRESS] , власникам яких є [PERSON] за договором дарування від 03.10.2008 ( т. 3 а.с. 210). Згідно договору дарування від 28.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. за реєстровим № 2017, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла в дар 42/100 частки двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . При укладанні договору дарувальник стверджував, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу та насильства, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України, немає. У присутності нотаріуса дарувальник та обдарована стверджували, що розуміють значення і умови договору та його правові наслідки для кожної зі сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину ( п. 3 договору). Дарувальник свідчила та гарантувала, що предмет договору не є спільною сумісною власністю, нерухоме майно, що відчужується придбано ним за власні кошти, оскільки на час його придбання у шлюбі він не перебував, однією сім`єю ні з ким без реєстрації шлюбу не проживав ( а.с. 10-11). Отже, твердження у позові [PERSON] про те, що 42/100 частки квартири придбані матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] за договором купівлі-продажу від 15.03.2007 суперечать інформації, викладеної [PERSON] та перевіреної нотаріусом при посвідченні правочину. Як вбачається з довідки про місце проживання та склад сім`ї, виданої [PERSON] дільницею № 43 КП «Жилкомсервіс» № 416-5 від 27.05.2014, що була нею надана нотаріусу при посвідченні договору дарування, у кв. [ADDRESS] зареєстрована та мешкає тільки [PERSON] ( а.с. 62). На час укладення договору дарування належній [PERSON] частки квартири її сину [PERSON] виповнилось 15 років. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом вказаної норми закону та статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до положень частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Згідно з вимогами частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12. Під час укладення оспорюваного договору саме [PERSON] надала нотаріусу довідку про склад сім`ї та реєстрацію місця проживання, що підтвердила в судовому засіданні. Даних про те, що така довідка отримана іншою особою суду не представлено. Крім того, [PERSON] не заперечувала, що довідку заповнювала власноруч. Ці пояснення спростовують також посилання на те, що вона дізналась про таку довідку дільниці № 43 КП «Жилкомсеровіс» 27.02.2018, тобто через три з половиною роки після укладення договору. Аргументи [PERSON] про підготовку документів [PERSON] для надання нотаріусу при оформлення правочину, що підтверджується його замовленням звіту про оцінку квартири не є обгрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи [PERSON] також відчужував свою частку квартири в той самий день, що і укладався договір дарування [PERSON] . Зазначений звіт про оцінку майно складено 22.05.2014 ТОВ « Експертоцінка» і використаний при визначенні ринкової вартості квартири як у договорі дарування між [PERSON] і [PERSON] , так і у договорі купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] 28.05.2014 ( а.с. 41,42). Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, та може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 359/10886/15-ц. Судом встановлено, що з дня укладення оспорюваного договору до 27.10.2015 [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі, 24.09.2015 він отримав паспорт та відповідно самостійно ініціював питання щодо зняття його з реєстрації за місцем спірної квартири та обрання іншого місця проживання, де був зареєстрований, а саме в кв. [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що син змінив місце проживання та став мешкати у своєї бабусі. Положеннями ч.2 статті 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Позивачем [PERSON] та [PERSON] не доведено порушеного права неповнолітнього при укладенні договору відчуження частини квартири, в якій позивач був зареєстрований.Більш того, [PERSON] зазначала, що [PERSON] порадив їй не зніматися з реєстрації. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] вказував, що у 2014 [PERSON] вивезла всі речі з квартири, де фактично ніхто не проживав і звільнила її добровільно , разом з сином вони стали мешкати у матері [PERSON] , де позивач [PERSON] до теперішнього часу зареєстрований. Посилання представників [PERSON] і [PERSON] на те, що [PERSON] зі слів допитаних ними свідків проживав у квартирі [ADDRESS] не має правового значення, оскільки позивач самостійно скористувався своїм правом та змінив своє місце мешкання. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, що належала на праві власності його матері. Не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про визнаннянезаконною довідки № 416-5, яка видана дільницею № [NUMBER] КП «Жилкомсервіс» 27.05.2014, з наступних обставин. Довідка про склад сім`ї не є актом правозастосування і має виключно інформативний характер, а тому судовому оскарженню не підлягає. Дії працівників КП «Жилкомсервіс» щодо видачі довідки незалежно від відомостей, які в ній зазначені, жодним чином не впливають на право користування неповнолітньою дитиною житловим приміщенням та не перешкоджають здійсненню цього права, як і не свідчать про його виникнення чи припинення. Такі дії не позбавили позивача [PERSON] можливості здійснювати (реалізувати) право користування житловим приміщенням, а також не свідчали про невизнання чи оспорювання цього права. Уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] обгрунтовує, крім відсутності згоди органу опіки та піклування також тим, що [PERSON] запропонував задля приховування майна від банку та відповідно звернення на нього стягнення,переоформити свою частку квартири на довірену особу- [PERSON] , яка оформить генеральну довіреність і квартира залишиться у їх володінні, распорядженні та користування, а переоформлення буде формальним. Передбачалось здавати квартиру за договором найму. [PERSON] ніколи в квартирі не проживала, не користувалася нею і дійсно оформила генеральну довіреність на управління, користування та розпорядження квартирою на ім`я [PERSON] і [PERSON] , але через місяц, 02.07.2014 [PERSON] скасувала вказану довіреність та видала аналогічну лише на [PERSON] . Вважає, що правочин є фіктивним згідно зі ст. 234 ЦК України, в момент його укладення її ввели в оману щодо фактичних обставин правочину і дійсних намірів учасників, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Отже, посилання на те, що квартиру передбачалось здавати за договором найму підтверджує пояснення [PERSON] про не проживання в ній зареєстрованих осіб-його, [PERSON] , [PERSON] . Звертає увагу і той факт, що [PERSON] раніше вже передавала 42/100 частин належної їй квартири.Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 01.11.2011 задоволені позовні вимоги [PERSON] , визнано недійсним договір міни від 14.09.2007, укладений між [PERSON] та [PERSON] ,за яким [PERSON] 42/100 належної частки квартири [ADDRESS] обміняла на побутові речі, оскільки [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання та не передав речі ( т. 1 а.с. а.с. 25-26). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. За приписами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Таким чином, [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинна довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач вважає очевидним укладення договору дарування з метою уникнення відповідальності за договором, посилаючись на існування заборгованості.Разом з тим необхідно доказати наявність умислу і у обдарованого [PERSON] , а також [PERSON] . Проте позивач не довів наявність умислу з певним спрямуванням волі у відповідачів, а також їх обізнаність про те, що оспорюваний договір укладається саме з метою приховання цього майна від звернення на нього стягнення в рахунок погашення боргу за кредитним договором №6769624 від 29.08.2008. Позивач не надала суду доказів того, що [PERSON] або [PERSON] ввели її в оману і при укладенні договору вона діяла під впливом обману. Предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився у ПАТ «ПУМБ в заставі, не перебував під обтяженням, належав [PERSON] . Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено за договором іпотеки між Банком і [PERSON] будівлею, що розташована за адресою: [ADDRESS] і належала відповідачу [PERSON] , як майновому поручителю та на яке звернуто стягнення. Таким чином, вимоги Банку до [PERSON] не забезпечувались іпотекою 58/100 часток квартири [ADDRESS] , які були [PERSON] продані [PERSON] , та квартира не підлягала арешту. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття ( ч.1 ст. 722 ЦК України). Нерухоме майно за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим та зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.05.2014, яка як власник в подальшому здійснювала відповідні розпорядчі дії, а саме оформила довіреність на [PERSON] , [PERSON] з питань замовлення, оформлення та отримання будь-яких документів на належну їй квартиру та з питань управління, користування та розпорядження, з правом вільного доступу до квартири , 02.07.2014 скасувала зазначену довіреність, 02.07.2014 склала аналогічну довіреність на ім`я [PERSON] , а відтак, прагнула настання певних правових наслідків ( а.с. 11,48, 77,199, т. 4 а.с. 26). 29.08.2017 [PERSON] самостійно знято з реєстрації місця проживання кв. [ADDRESS] та зареєстрована в належному їй на праві власності буд. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 77). Як випливає з пояснень представника [PERSON] , вона оформила довіреність, оскільки дозволяла уповноваженим особам деякий час користуватися квартирою, але в подальшому її стало відомо, що для цього не потрібна довіреність, тому її скасувала. Оскільки [PERSON] брав на себе зобов`язання погасити борги та отримати довідки в комунальних службах про відсутність заборгованості, вона видала на його ім`я довіреність. Не переоформлення особистих рахунків, існування дружніх стосунків між [PERSON] та [PERSON] не свідчать про фіктивність договорів та не підтверджують існування домовленості між [PERSON] і [PERSON] про приховування від Банку майна, оскільки [PERSON] не є стороною за договором відчуження, укладеним між [PERSON] і [PERSON] , а інформації щодо наявності у [PERSON] невиконаних зобов`язань, які забезпечувались його власністю, не надано. Суд також зазначає, що [PERSON] своїм особистим підписом у договорі дарування підтвердила, що дарування здійснюється за її доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення сторін вільне та відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного. Проект договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими, сторонами прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений . Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , [PERSON] ввели її в оману і при укладенні договору вона діяла під впливом обману, не встановлено також, що після відчуження частки квартири дарувальник продовжувала фактично володіти та користуватися спірною квартирою. Судом встановлено, що під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок [PERSON] належав їй на праві приватної власності. Дарунок за спірним договором передано дарувальником і прийнято обдарованими , спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним). Виходячи із встановлених обставин суд приходить до висновку про необгрунтованість та безпідставність позовних вимог, як первісного, так і зустрічного позовів. Стосовно заяви відповідачів про застосування строку позовної даності до вимог [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому за положеннями частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття ( ч.4 ст. 261 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується лише до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Судовим розглядом не встановлено порушення прав [PERSON] , [PERSON] , тому у позові суд відмовляє. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові-на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed