Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №МФ-8851800001393 від 25.11.2018 року, укладений між ТЛВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.11.2018 року між позивачем та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» укладено кредитний договір № МФ-8851800001393 за умовами якого відповідач надав йому кредит в розмірі 2000,00 гривень. Відповідно до умов договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8% , які сплачуються позивачем за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 292% річних. Відповідно до п. 1.6 договору при простроченні сплати за кредит у визначений договором строк, починаючи з 16 по 29 день користування кредитом встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 1% за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Згідно п. 1.7 договору за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування встановлюється у розмірі 4,5% процентів за коже день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних. Пунктом 1.8 передбачено сплату комісії за супровід кредиту в розмірі 15% від суми кредиту в сумі 300 грн. в момент повернення кредиту. Позивач зазначає, що вказаний пункт є незаконним, оскільки невідомо які саме послуги з обслуговування кредиту надаються позивачу. Також, відповідно до п. 4.1 договору позивач зобов`язаний сплатити з 16 пр 29 день користування кредитом на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань. Позивач просив визнати договір недійсним, оскільки при його укладенні порушені його права як споживача, що визначені у Законі України «Про захист прав споживачів», зокрема кредитор не надав йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не зазначив у договорі реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, ексземляр договору був наданий позивачу поганої якості та більшу половину слів взагалі неможливо було прочитати. Тож, враховуючи наведене, позивач просив визнати даний кредитний договір недійсним. Ухвалою суду від 09.04.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.04.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явився, однак до матеріалів позовної заяви додав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити, на підставі наданих доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, до суду 25.05.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 25.11.2018 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] укладено кредитний договір №МФ-8851800001393, відповідно до умов якого, п.1.2 договору, відповідач надав позивачу кредитні кошти у сумі 2000,00 грн. строком на 15 (п`ятнадцять) днів з 25.11.2018 року по 10.12.2018 (п. 1.3). Відповідно до п. 1.4 кредитного договору - термін повернення кредиту 10.12.2018 року. Позивач отримав кредит на вказану суму, що не заперечується сторонами у справі. Згідно п. 1.5 кредитного договору, плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 0,8% , які сплачуються позичальником за кожний день строку користування кредитом, зазначений в п. 1.3 договору, що дорівнює 292% річних. Поряд з цим, відповідно до п. 1.6 кредитного договору ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору застосовується в разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 договору, а саме починаючи з 16 по 29 день користування кредитом, ставка, зазначена в п. 1.5 цього договору не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі: 1,00% в день за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Відповідно до п. 1.7 договору за період простроченя з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5% за кожен день користування кредитом, що дорівнює 1642,5%. Також, відповідно до п. 1.8 кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 15 % від суми кредиту (300,00 грн). Отже за умовами договору відповідач зобов`язується на умовах визначених Договором, на строк визначений п 1.3 Договору надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позивач зобов`язується повернути відповідачу у встановлений п.1.4 термін та сплатити проценти за використання кредиту та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором (п. 1.1, п. 1.3 кредитного договору), дата повернення кредиту була визначена сторонами 10.12.2018 року (п. 1.4), пунктом 2.1. кредитного договору визначено порядок надання кредиту, пунктами 2.2, 2.2.1 та п.2.2.2 кредитного договору визначена процентна ставка за користування кредитом та порядок її сплати, п. 2.3 кредитного договору визначено порядок сплати кредиту, пунктом 4.1 та 4.2 кредитного договору - встановлена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов договору зобов`язань. Таким чином, вказаний кредитний договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг», а також вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України, відповідно до вимог якої, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Пункт 5.3 договору встановлює, що договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Щодо строку виконання зобов`язання та припинення дії договору, то ст. 588 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України визначає основний спосіб припинення зобов`язання, а саме, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вказане узгоджується з п. 3.3.2 договору, відповідно до якого обов`язком позичальника є повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором, в чому і полягає основний зміст зобов`язання за договором. У випадку виконання цього обов`язку договір вважається припиненим. Також відповідно до п 5.9 Договору він може бути достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін, а також відповідачем в порядку п. 3.4.3 договору, а саме, достроково повернутою сумою кредиту. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Також із п. 6.3 договору випливає, що шляхом підписання кредитного договору позичальник підтверджує, що інформація зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання кредитного договору. Отже позивач в повній мірі ознайомивсь з умовами кредитування наданого йому відповідачем до підписання спірного кредитного договору. Крім того, згідно п. 6.9 позичальник підтвердив отримання від кредитора усієї інформації щодо умов Договору шляхом власноручного підпису на Договорі. Таким чином, підписанням кредитного договору позичальник підтвердив, що уважно ознайомивсь із змістом цього договору, всі умови договору зрозумів, повністю з ним згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов`язується їх дотримуватись та виконувати, тобто підтвердив факт надання йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору. Враховуючи неведене, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваного кредитного договору відповідачем, у відповідності до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу була надана інформація як про умови кредитування, так і про сукупну вартість кредиту. Судом встановлено, що при укладанні оспорюваного договору сторони погодили всі його істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту. Разом з тим, пункт 1.8 оспорюваного кредитного договору щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 15% від суми кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року в справі №695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі №370/140/19-ц, провадження № 61-14363св19. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання недійсним п. 1.8. кредитного договору №МФ-8851800001393 від 25.11.2018 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС». Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від його сплати відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial