Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 6000 доларів США, що еквівалентно 161 640 грн. боргу за договором позики від 28 серпня 2016 року. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 28 серпня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу на особисті потреби 5000 доларів США, які останній мав повернути 28 грудня 2016 року. У зазначений строк відповідач гроші не повернув й у добровільному порядку повертати не збирається, а тому просить стягнути з нього на свою користь основну суму боргу в розмірі 6000 доларів США, що станом на 01.03.2018 року за курсом НБУ еквівалентно 161\~640 грн. Крім того, на підставі ст.625 ЦК України просить також стягнути з відповідача за прострочення виконання зобов`язання 3% річних за період з 29 серпня 2016 року по 01 березня 2018 року в сумі 5 673 грн., а також інфляційні втрати за цей же період в сумі 24 665 грн. 53 коп., а також на підставі ч.1 ст.549 ЦК України - пеню за несвоєчасне повернення боргу, яку нарахував за період з 29 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року в сумі 51 100 грн. 38 коп. В судовому засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Кашин В.А. підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали в письмовій формі договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] 5000 доларів США. За умовами договору [PERSON] мав повернути суму позики в строк до 28 грудня 2016 року включно. Однак, борг відповідачем досі не повернуто, що визнав в судовому засіданні сам [PERSON] , а також це підтверджується оригіналом договору позики від 28 серпня 2016 року, який зберігався у позивача та наданий суду. Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України). В силу ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із норм ст.1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту договору позики від 28 серпня 2016 року, факт підписання якого відповідачем визнається, вбачається, що [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, а останній у своїй письмовій заяві, зазначеній у договорі, підтвердив фактичне одержання 28 серпня 2016 року цих коштів. Отже, між сторонами виникли позикові правовідносини, в яких [PERSON] мав повернути [PERSON] позичені кошти в строк до 28 грудня 2016 року включно. Оригінал договору знаходиться у [PERSON] , що свідчить про неповернення відповідачем позики. Досліджені судом докази, вказують на те, що [PERSON] не виконав свій обов`язок з повернення [PERSON] суми позики, а тому з нього на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в сумі 5000 доларів США. Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Кінцевий строк виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики визначено сторонами 28 грудня 2016 року. У зазначений строк забов`язання відповідачем не виконано, кошти в сумі 5000 доларів США. не повернуто, отже з 29 грудня 2016 року слід рахувати прострочення виконання зобов`язання. Станом на 01 березня 2018 року зобов`язання виконано не було. Отже, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період з 28 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року, що становить 427 днів, складає 5178,76 грн. (161640 грн. х 3 х 427 днів : 365 днів : 100). Крім того, просить стягнути за період з 29 серпня 2016 року по 01 березня 2018 року відповідно до ст.625 ЦК України інфляційні втрати. Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України\~\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Відповідно до Постанова від 16.01.2019 року № 373/2054/16-ц Верховний Суд. Велика Палата, зроблено висновок, що якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок зроблено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц, де вказано, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. А тому в цій частині позовних вимог позивачу щодо інфляційних нарахувань слід відмовити, оскільки стягнення проводяться в іноземній валюті. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить також стягнути з [PERSON] на підставі ч.1 ст.549 ЦК України пеню за несвоєчасне повернення боргу за період з 29 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року в сумі 51 100 грн. 38 коп., яку розрахував, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за 427 днів прострочення. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У договорі позики від 28 серпня 2016 року сторони не передбачили право на отримання позикодавцем неустойки за порушення виконання зобов`язання боржником, а тому у суду відсутні правові підстави для стягнення нарахованої позивачем пені в розмірі 51 100 грн. 38 коп. Оскільки при подачі позову, [PERSON] , як інвалід ІІ групи, звільнявся від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 1762 грн. слід стягнути з відповідача на корить держави.

Outcome: approved