Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулася до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до [PERSON], у якому просила суд визнати на нею право власності на 1/2 частку машиномісця [ADDRESS], та стягнути з відповідача судовий збір. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], ними як подружжям, було придбано на підставі договору купівлі-продажу машиномісце [ADDRESS] Вказане машиномісце є спільною сумісною власністю подружжя, хоча право власності на нього і було зареєстровано на ім'я [PERSON] У листопаді 2016 року шлюб між позивачем та третьою особою, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] було розірвано, договір про поділ майна подружжя не укладався, судове рішення про поділ майна подружжя не ухвалювалось. 16 грудня 2017 року [PERSON] самовільно, без отримання нотаріально посвідченої згоди на те позивача, подарував машиномісце своєму батькові - [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, чим порушив право власності позивача на належну їй частку майна у спільному сумісному майні подружжя /а. с. 4-8/. На виконання вимог ст. 187 ЦПК України, 23 березня 2018 року судом направлено запит до відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб щодо відомостей, які містяться у картотеці реєстраційного обліку про адресу місця реєстрації відповідача /а. с. 24, 25/. Після отримання відповіді на судовий запит від 23 березня 2018 року ухвалою судді від 10 квітня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 28/. Ухвалою суду від 26 червня 2018 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на машиномісце у підземному паркінгу (підвал 2-го рівня), загальною площею 17, 1 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], із забороною суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб'єктам; державним та приватним нотаріусам) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу /а. с. 88-90/. Також ухвалою від 26 червня 2018 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів шляхом витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Богданової В. М. засвідчені належним чином копії документів, на підставі яких відчужено машиномісця у підземному паркінгу (підвал 2-го рівня), загальною площею 17, 1 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у власність [PERSON] на підставі договору дарування /а. с. 92-94/. У підготовчому судовому засіданні 28 серпня 2018 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, відмовлено представнику третьої особи у справі [PERSON] - [PERSON] у залученні його в якості відповідача /а. с. 116/. Ухвалою від 28 серпня 2018 року суд закінчив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті /а. с. 115-116, 118-119/. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, у якій зазначила, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити та не має заперечень проти постановлення у справі заочного рішення /а. с. 129/. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Треті особи у справі про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяви по суті та з процесуальних питань від них не надходили. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що з 05 серпня 2011 року по 06 грудня 2016 року позивач та третя особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року /а. с. 9, 10/. Сторона позивача посилається на те, що 30 січня 2014 року ПАТ «Трест Південзахідтрансбуд» і третьою особою у справі [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу машиномісць [ADDRESS] посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А. В., про продаж одного з яких, а саме [ADDRESS], договір зареєстрований за № 1742. Відповідно до п. 1.1 договору, на умовах цього договору продавець зобов'язується передати у власність покупцеві машиномісце, а покупець зобов'язувався прийняти у власність зазначене машиномісце і сплатити продавцеві ціну за нього. Машиномісце, визначене у абзаці першому цього пункту цього договору, має наступні характеристики: місцезнаходження машиномісця: [ADDRESS], загальна площа 17, 3 кв м /а. с. 11-12/. Згідно з п. 6.8 договору, третя особа у справі [PERSON] (покупець) перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка надала свою згоду на купівлю машиномісця і на укладення та підписання договору купівлі-продажу, підпис на заяві про згоду засвідчений Шевченком А. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 30 січня 2014 року та зареєстровано в реєстрі за № 1741. Як встановлено із заяви [PERSON] від 30 січня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А. В., зареєстрованої за № 1741, вона, відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, повністю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску із сторони, відповідно до власного волевиявлення надала свою згоду [PERSON], з яким перебувала у шлюбі станом на час подання заяви, на купівлю машиномісця (гараж) [ADDRESS] та машиномісця [ADDRESS], на умовах та за ціною на його власний розсуд, а також надала згоду на укладення та підписання ним відповідних договорів купівлі-продажу /а. с. 130/. Відтак вбачається, що 30 січня 2014 року, окрім договору купівлі-продажу машиномісця [ADDRESS], третьою особою у справі та ПАТ «Трест Південзахідтрансбуд» було укладено договір купівлі-продажу щодо машиномісця (гараж) [ADDRESS], та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А. В. Відповідно до змісту другого абзацу вказаної заяви позивача, датованої 30 січня 2014 року, вона стверджувала, що договори, які будуть укладатися [PERSON], укладаються ним в інтересах їхньої сім'ї(позивача та третьої особи [PERSON], на умовах, які вони обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню. Право власності на машиномісце (гараж) 224 в підземному паркінгу (підвал 2-го рівня) у будинку [ADDRESS] на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу було зареєстровано на ім'я третьої особи у справі [PERSON] (номер запису про право власності 4502645), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 100824733 від 19 жовтня 2017 року /а. с. 13-14/. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 114421121 від 19 лютого 2018 року) право власності на машиномісце (гараж) [ADDRESS] зареєстровано на ім'я [PERSON] на підставі договору дарування машиномісця, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В. М. 16 грудня 2017 року за реєстровим № 969 /а. с. 15/. За правилами частини першої ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, чинне законодавство України встановлює презумпцію спільного сумісного майна подружжя щодо того майна, яке було придбане за час шлюбу. Виходячи з аналізу вищевказаних норм законодавства, з урахуванням того, що спірне майно було придбане позивачем і третьою особою за час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що машиномісце (гараж) [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] За статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої-третьої ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За приписами статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої-третьої ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За приписами частини другої ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, оскільки відповідачем і третьою особою у справі було вчинено договір дарування нерухомого майна, що підлягає нотаріальному посвідченню, а право власності на нерухоме майно - державній реєстрації, то суд приходить до висновку, що згода позивача (співвласника спільного сумісного майна подружжя) повинна бути надана у письмовій формі і має бути нотаріально засвідчена. З огляду на вищевикладене, оскільки договір дарування машиномісця, посвідчений 20 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В. М. за реєстровим № 969, був вчинений без надання другим із співвласників - позивачем належним чином оформленої згоди на укладення такого договору, то позивач була протиправно позбавлена свого права власності на спільне сумісне майно подружжя. Відповідно до ст. 41 Конституції України, частини першої ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав визначені у частині другій ст. 16 ЦК України. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В результаті укладення договору дарування машиномісця право власності позивача на спільне сумісне майно подружжя не визнається відповідачем та третьою особою - 1, а тому таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до частини другої ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з частиною першою ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки домовленістю між позивачем та третьою особою не визначено розмір часток кожного з них у праві спільної сумісної власності подружжя, то частки подружжя (колишнього подружжя) у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до пункту 6 частини першої ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у сумі 3 148, 60 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved