Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до Координаційного центру з надання правової допомоги (далі по тексту - відповідач) про визнання рішення незаконним та відшкодування шкоди, завданої рішенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення (листа) Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.04.2015 року № 25-471 за зверненням [PERSON] від 25 березня 2015 року, відповідачем було прийнято рішення про незаконне звільнення останньої з Запорізького обласного центру з надання безплатної вторинної правової допомоги та порушення норм чинного законодавства України про працю в питанні звільнення [PERSON] з роботи. Як зазначала позивач, рішення відповідача відповідно до листа від 23.04.2015 року № 25-471 приймалось лише на підставі її пояснень та пояснень начальника відділу забезпечення якості правової допомоги [PERSON], тоді як перевірка обставин звільнення [PERSON] з роботи не проводилась. Рішення відповідача від 23.04.2015 року № 25-471 за зверненням [PERSON] від 25 березня 2015 року позивач вважала незаконним, оскільки відповідач не уповноважений приймати жодних рішень з питань законності або незаконності звільнення працівників з роботи, що є прерогативою суду, або інші суб'єкти у випадках, передбачених Кодексом законів про працю України. Так, позивач вважала, що вказаним рішенням відповідач порушив її права як керівника Запорізького обласного центру з надання безплатної вторинної правової допомоги, який прийняв рішення про звільнення [PERSON] за результатами випробування, оскільки відповідно до Положення до виключних повноважень лише керівника центру належить питання звільнення працівників. З огляду на викладене, позивач також вважала, що діями відповідача їй було також заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 500,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати незаконним рішення Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.04.2015 року № 25-471 про незаконне звільнення гр. [PERSON] з Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та стягнути з Координаційного центру з надання правової допомоги 500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Окрім того, 09.02.2016 року, а також 18.11.2016 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, в яких вона, підтримуючи раніше висловлену позицію, також зазначала, що відповідач, за відсутності у нього повноважень щодо розгляду трудових спорів, скарг та заяв громадян в контексті чинного законодавства України про працю, наявність затвердженого чинним трудовим законодавством України порядку розгляду заяв і скарг громадян щодо питань трудових відносин, отримавши звернення [PERSON] про порушення чинного законодавства України щодо її звільнення з Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги повинен був вчинити дії, передбачені чинним законодавством відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та не мав права розглядати звернення [PERSON] по суті. Також позивач зазначала, що рішення відповідача стало незаконним втручанням в кадрову діяльність Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, оскільки питання про призначення або звільнення конкретного працівника належало до повноважень директора, тобто позивача. В судове засідання позивач не з'явилась, в раніше поданій суду заяві просила суд розглядати справу за її відсутності. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначав, що Наказом Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 04.08.2014 року № 68-к [PERSON] було призначено на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової допомоги в Запорізький обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Наказом, за підписом директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] від 04.11.2014 року № 98 [PERSON] було звільнено з займаної посади за невідповідності працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації згідно із п. 2 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи таке звільнення незаконним, [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя з позовом про визнання наказу про її звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було судом задоволено 21.05.2015 року. Одночасно, незалежно від розгляду судової справи [PERSON] звернулась до Координаційного центру з надання правової допомоги зі скаргою від 25.03.2015 року на незаконні дії директора Запорізького обласного центру безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] Розглянувши скаргу [PERSON], відповідачем останній надано письмову відповідь про розгляд її скарги від 23.04.2015 року № 25-471, яке взагалі не є рішенням з питання про звільнення [PERSON] з роботи. Щодо обраного позивачем способу захисту її порушених прав, відповідач зазначав, що законодавство передбачає лише визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, а відповідач не відноситься до кола вказаних осіб. Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування їхніх посадових і службових осіб характеризується чітко визначеним суб'єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подачі такого позову слугують прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвело до заподіяння шкоди особі. Саме ж поняття рішення органу державної влади врегульовано іншими спеціальними нормами закону. Так, у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 «Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів», яким затверджено «Порядок подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації», визначено терміни розпорядчих документів: наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі-розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається у процесі здійснення виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань. Зазначеним Порядком визначено обов'язкові реквізити до рішення. Оскаржувана же позивачем [PERSON] лист-відповідь на адресу [PERSON] від 23.04.2015 року № 25-471 є лише повідомленням скаржника про розгляд її скарги від 25.03.2015, а тому неможливо визнавати незаконним рішення, якого по суті не існує. Суттю скарги [PERSON] від 25.03.2015 року були саме незаконні дії директора Запорізького обласного центру безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] А згідно із п.п. 18, 19 п. 13 Положення про Координаційний центр з надання правової допомоги (далі - Положення), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2012 № 504 «Про утворення Координаційного центру з надання правової допомоги та ліквідацію Центру правової реформи і законопроектних робіт при Міністерстві юстиції» Координаційний центр контролює діяльність центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги; проводить перевірки діяльності центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги (в тому числі і щодо діяльності Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги). Відповідачем Координаційним центром з надання правової допомоги, який безпосередньо контролює діяльність центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги у відповідності до Положення, було вірно та у відповідності із Законом прийнято та розглянуто скаргу [PERSON] на незаконні дії директора Запорізького обласного центру безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON], за результатами якої надано відповідь від 23.04.2015 року № 25-471, за якою Відповідач вважав звільнення скаржника незаконним. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представника відповідача, заслухавши в судовому засіданні показання свідка [PERSON], які відібрані Комунарським районним судом міста Запоріжжя в порядку судового доручення, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.04.2015 року до директора Координаційного центру з надання правової допомоги [PERSON] звернулась [PERSON] із скаргою на незаконні дії директора Запорізького обласного центру безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] (а.с. 37-38). 23.04.2015 року Координаційним центром з надання правової допомоги було надано [PERSON] відповідь за № 25-471, якою відповідач повідомив про те, що за результатами проведеної перевірки фактів, викладених у її листі, та відібраних пояснень у директора Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] та начальника відділу забезпечення якості правової допомоги Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON], він вважає, що звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової допомоги Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги є незаконним та містить порушення чинного законодавства про працю (а.с. 6). Разом із тим, рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 21.05.2015 року у справі № 331/9739/14-ц, яке набрало законної сили 05.06.2015 року, було визнано незаконним та скасовано наказ № 98-к від 04.11.2014 року про звільнення [PERSON] за ст. 28, п. 2 ст. 40 КЗпП України за невідповідністю працівника займаній посаді. Поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу забезпечення якості правової допомоги Регіонального центу з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Запорізькій області. Щодо вимог позивача про визнання незаконним рішення Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.04.2015 року № 25-471 про незаконне звільнення гр. [PERSON] з Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, відповідно до Листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» від 01.04.2014 року, такий спосіб захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб'єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб). У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб'єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Таким чином, закон передбачає можливість захисту права особи шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб і не надає можливості ставити питання про визнання незаконним рішення будь-якої іншої фізичної або юридичної особи, діями яких, на думку позивача, йому було заподіяно шкоди. Разом із тим, посилання позивача на незаконність рішення відповідача, яке міститься в його листі від 23.04.2015 року № 25-471 суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не було доведеного того, що вказаний лист-відповідь є саме рішенням та що таким рішенням позивачу було спричинено шкоду. Також позивачем не доведено того, що висновки, до яких прийшов відповідач в своєму листі спричинили для неї будь-які негативні наслідки, або слугували підставою для їх настання. В даному випадку, відповідач діяв в межах, передбачених Положенням про Координаційний центр з надання правової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2012 № 504 «Про утворення Координаційного центру з надання правової допомоги та ліквідацію Центру правової реформи і законопроектних робіт при Міністерстві юстиції» яке передбачає, що Координаційний центр контролює діяльність центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а також проводить перевірки діяльності центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Та здійснив розгляд скарги [PERSON], надавши їй відповідь від 23.04.2015 року № 25-471. З огляду на зазначене, суд вважає вимоги позивача визнання про незаконним рішення Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.04.2015 року № 25-471 про незаконне звільнення гр. [PERSON] з Запорізького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги такими, що не підлягають задоволенню. Як не підлягають задоволенню і вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди в сумі 500,00 грн. у зв'язку із відсутністю доказів її заподіяння відповідачем. Посилання свідка [PERSON], допитаного Комунарським районним судом міста Запоріжжя в порядку судового доручення на те, що рішення відповідача за скаргою [PERSON] вплинуло на рішення суду за її позовом про поновлення на роботі, а також посилання на те, що [PERSON] мала бездоганну репутацію до винесення відповідачем оскаржуваного рішення, а після його прийняття у неї була депресія, на висновки суду не вливають та встановлені судом обставини не спростовують. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed