Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 01.10.2005 р. до 28.11.2011 р. перебувала у шлюбі з [PERSON] 15.01.2009 р. у неї народився син [PERSON], батьком якого є відповідач. Дитина перебуває лише на її утриманні, а відповідач ухиляється від утримання дитини. З наведених підстав позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини усіх видів його місячного заробітку. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Відповідач позов не визнав і у зустрічному позові просив визначити місце проживання дитини з ним та стягнути з позивачки на його користь на утримання дитини аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів її місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 18-20) Позивач зустрічний позов не визнала. Представник органу опіки та піклування вважав, що дитина підлягає залишенню на виховання матері. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника органу опіки та піклування, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 157 Сімейного Кодексу України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Судом встановлено, що [PERSON]П.і [PERSON] перебували у шлюбі з 01.10.2005 р. до 05.12.2011 р., під час якого у них 15.01.2009 р. народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матірю. (а.с. 7) Враховуючи висновок та пояснення представника органу опіки та піклування, ставлення обох батьків до виховання дитини, суд вважає, що в інтересах дитини її місце проживання слід визначити з матірю, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з ним та стягнення з позивачки на його користь аліментів відмовити. (а.с. 58-59) Посилання позивача про його перевагу в матеріально-побутовому стані, як на підставу передачі йому дитини на виховання, суд до уваги не приймає тому, що ця обставина не є вирішальною умовою для задоволення зустрічного позову та передачі дитини йому на виховання. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи зазначені вище обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню на утримання дитини аліменти у розмір ? частини всіх видів місячного заробітку, а задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial