Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав і встановлення місця проживання дитини. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог, з урахуванням останніх уточнень, посилалась на те, що вона з [PERSON] перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Разом подружжя мешкало дуже короткий час, бо практично одразу після одруження відповідач виявив схильність до фізичного насильства, внаслідок чого спільне життя не склалося. Сторони проживали разом за адресою [ADDRESS]. 15.08.2015 року [PERSON] спричинив позивачу та малолітній дитині тілесні ушкодження. Після цього випадку, шлюбні відносини між сторонами припинені та шлюб розірвано. З того часу відповідач припинив будь - яке спілкування з дитиною, виїхав за межі України, його місце перебування не відоме. Будь - якої допомоги сину не надає, спілкування уникає, що негативно впливає на психологічний стан дитини, її виховання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не піклується про духовний і фізичний розвиток, не надає доступу до культурних та духовних цінностей. Тому просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Також просила визначити місце проживання дитини з позивачем. В судове засідання позивач не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до відомостей, наданих адресно - довідковим підрозділом Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], [INFO] зареєстрованим не значиться. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступне. 30 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено актовий запис № 165, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають малолітнього [PERSON], [INFO], про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено актовий запис № 279, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2015 року № 201/14072/15ц шлюб зареєстрований 30 квітня 2013 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №165, між [PERSON] та [PERSON], які мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], розірвано, про що у паспорті позивача Кіровським відділом ДРАЦС РС Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено відповідну відмітку (а.с. 9). Висновком спеціаліста судово - медичного експерта № 3694 від 17.08.2015 року зазначено, що зі слів [PERSON], [INFO], її чоловік наносив їй удари по голові, обличчю, тулубу, верхнім та нижнім кінцівкам, в результаті чого у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді: синців обличчя та голови, крововиливу слизової оболонки ротової порожнини, синців шиї, тулубу, обох верхніх кінцівок та правої нижньої кінцівки, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносять до легких. (а.с. 10 - 13). Також, відповідно до висновку спеціаліста судово - медичного експерта № 3703 від 17.08.2015 року зазначено, що зі слів [PERSON], [INFO], її чоловік здійснив нанесення тілесних ушкоджень позивачу, коли у неї на руках був син - [PERSON], [INFO]. В результаті падіння з матір'ю дитина отримала забій правого стегна нижньої кінцівки, яке спричинено від дії тупого твердого предмету, що за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень (а.с. 14 - 15). Органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради надано суду висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO]. Так у своєму висновку органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради зазначено, що умови проживання малолітньої дитини відмінні, вона має все необхідне для комфортного проживання та повноцінного розвитку, проживає з позивачем. У ході підготовки висновку були опитані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та ін., які пояснили, що [PERSON] вихованням та матеріальним забезпеченням сина не займається, не цікавиться його життям і здоров'ям. Також у висновку зазначено, що оскільки позбавлення батьківських прав стосується громадянина іншої країни і невідомо, коли останній раз відповідач перетинав державний кордон України, тому ВК Соборної районної у місті Дніпрі ради вважає за недоцільне позбавлення [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 72 - 73). Згідно з інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вих. № 0.184 - 14184/0/15 - 18 від 23.03.2018 року, громадянин Італії [PERSON] (мовою оригіналу - [PERSON]), [INFO] перетнув пункт пропуску Лужанка 20.08.2016 року у напрямку «виїзд». Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. В силу ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а ухилення батьків від виховання дітей може розцінюватись у якості підстави для позбавлення батьківських прав лише за умови їх винної поведінки та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Щодо питання про визначення мысця проживання дитини суд зазначаэ наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що вони врегульовані в тому числі ст. 161 СК України, відповідно до якої місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою її батьків, а у випадку недосягнення такої згоди може бути визначене у судовому порядку. Вирішуючи таке питання, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, і не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з встановленого ст. ст. 7, 141 СК України принципу рівності прав батьків щодо дитини, при вирішенні цього питання жоден з них не має заздалегідь визначених переваг. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову, суд приходить до наступного. Як випливає з фактичних обставин справи, дитина проживає разом з матір'ю, яка має самостійний дохід, займається вихованням дитини, створила належні умови для її життя, виховання та розвитку, що встановлено під час обстеження, проведеного органом опіки та піклування. Так, відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного головним спеціалістом Управління служби у справах дітей Виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради [PERSON] від 11 січня 2018 року, наявного в матеріалах справи, за адресою [PERSON]: [ADDRESS], є всі необхідні для проживання умови: меблі та побутова техніка для виховання та розвитку дитини, дитячий одяг, дитячі книги, іграшки, дитячий візок, машинка, продукти харчування. Тобто, на даний час дитина забезпечена необхідними умовами проживання, для неї матір'ю створені належні умови для проживання (а.с. 75). Крім того, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача стосовно позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, враховуючи інтереси малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], суд виходить з того, що у судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про безпідставне систематичне ухилення [PERSON] від участі у вихованні його сина, відсутність будь-якої турботи відповідача про фізичний та духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, а також що матір'ю дитини створені належні умови для розвитку і проживання дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне на підставі 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн., сплату якого підтверджено квитанцією, наявною в матеріалах справи (а.с. 1).

Outcome: approved