Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 30 вересня 2009 року між нею та відповідачем укладений договір дарування грошових коштів на суму 275000 грн. На виконання договору вона передала грошові кошти в день його підписання. Протягом місяця договір повинен був бути посвідчений нотаріально, але до цього часу це не відбулося. Вона бажає повернути свої кошти. Просила визнати договір недійсним, оскільки недодержана його форма та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з [PERSON] на її користь 275000 грн. У жовтні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказав, що дійсно між ним та [PERSON] було укладено договір дарування грошових коштів, але [PERSON] ухилилась від його нотаріального посвідчення. Договір містить всі істотні умови, його повністю виконано, тому просив визнати договір дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 17 липня 2013 року у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування і стягнення грошових коштів та у задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування грошових коштів дійсним відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з мотивувальної частини висновок про фіктивність договору та скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того,що суд зробив помилковий висновок про фіктивність оспорюваного договору дарування. Суд фактично вийшов до межі позовних вимог, оскільки з позовом про визнання договору дарування з підстав його фіктивності сторони не звертались. Рішення суду ґрунтується на припущеннях. Вирішуючи спір, суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню, і безпідставно вдався до оцінки правового режиму права власності подружжя на придбаний автомобіль. Крім того, суд помилково вважав, що спірний правочин укладено пізніше вказаної у ньому дати з посиланням на висновок експертизи, який не містить таких тверджень. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. Представник третьої особи в засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. [PERSON] в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення ( т.2 а.с.12). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2009р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено у письмовій формі договір дарування грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти у сумі 275 000грн. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] та у задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування грошових коштів був укладений пізніше вказаної у ньому дати та без фактичної передачі грошових коштів. Проте погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв»язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину ( статті 205-210,640 ЦК України тощо). Згідно до змісту вимог ч.2,3 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення іншої дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Судом встановлено і це підтверджено сторонами, що за вказаним договором дарування [PERSON] передала, а [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 275000грн. Договір дарування укладено у письмовій формі, у ньому містяться усі істотні умови, що засвідчено підписами сторін ( а.с.7). Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п»ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Посилання [PERSON] на те, що при укладанні договору не була дотримана нотаріальна форма, що є підставою для визнання його недійсним, є неспроможним, оскільки, виходячи з положень ч.5ст.719 ЦК України, лише договір дарування валютних цінностей і на суму, яка перевищує п»ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, договір дарування грошових коштів на суму 275000грн. нотаріальному посвідченню не підлягає. Крім того, неспроможними є доводи [PERSON] про те, що вказаний договір дарування є неукладеним, оскільки вони не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Враховуючи зазначене, правових підстав для визнання договору дарування, укладеного між сторонами 30 вересня 2009р., недійсним не має і у задоволенні цих позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв»язку з їх безпідставністю. Разом з тим, не підлягає задоволенню і зустрічний позов [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, виходячи з наступного. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки не має підстав вважати, що вказаний договір дарування є нікчемним, а також не має підстав для визнання його судом недійсним, з урахуванням принципу презумпції правомірності правочину, позовні вимоги [PERSON] про визнання цього договору дійсним задоволенню не підлягають.

Outcome: partial