Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (далі - Квартира). В обґрунтування позову зазначає, що з 2014 року є власницею Квартири , в якій станом на 2020 рік, крім інших членів її сім`ї, зареєстрована сестра колишньої власниці квартири [PERSON] - відповідач по справі. Остання з травня 2002 року в Квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особистих речей не має. Оскільки місце проживання чи перебування відповідача невідоме, змушена звернутись до суду, так як факт її реєстрації порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження майном і позбавляє можливості користуватись державними пільгами субсидії на оплату комунальних послуг. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач в заяві до суду просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з вказаних підстав. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. Про причини неявки до суду не повідомила, заперечення проти позову не подала, а тому суд, за згодою позивача, вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, без фіксації судового процесу звукозаписувальним технічним засобом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2014 №516, позивач є власницею Квартири , що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] від 02.06.2014. Відповідно до довідки КП Новоград-Волинської міської ради «Новоград-Волинськжитлосервіс» від 05.03.2020 №109 та Інформаційних довідок з Центру надання адміністративних послуг відділу ведення реєстру територіальної громади від 16.12.2019 №2974 і від 02.03.2020 №460 встановлено, що у Квартирі з 01.08.2015 зареєстровані: позивач - [PERSON] , та дві її доньки - [PERSON] , 2008 року народження, і [PERSON] , 2012 року народження. Окрім того, з 03.07.2001 і по теперішній час зареєстрована [PERSON] - відповідач по справі, яка є сестрою попереднього власника квартири, проте за вказаною адресою не проживає. Актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради сьомого скликання Лавренчук К. Д. від 04.03.2020 встановлено, що [PERSON] зареєстрована у Квартирі, проте з травня 2002 року в ній не проживає, що підтверджується також письмовими заявами від 03.03.2020 сусідів [PERSON] та [PERSON] . Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачу, відповідач - яка не є членом сім`ї власниці житлового приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад 3 роки, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власниці, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїммайном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути судовий збір, понесений банком при подачі позову.

Outcome: approved