Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, мотивуючи тим, що з померлою [PERSON] він знаходився у фактичних шлюбних відносинах з червня [INFO] та проживав за адресою: [ADDRESS] яке було особистою власністю померлої. Йому ж 23 листопада 1971р., було видано посвідчення на право на заняття службовою житловою площею за адресою: [ADDRESS] 19 квітня 2006р. [PERSON] була зареєстрована у вказаному службовому приміщенні, а 05.09.2006 р. вона була знята з реєстраційного обліку по даній адресі і була зареєстрована за місцем свого постійного проживання [ADDRESS] 13 липня 2006р. Слов'янським міським головою було винесено розпорядження №443-р, згідно якого [ADDRESS] була передана в спільну дольову власність йому, та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині, та 13 липня 2006 року йому було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру у якому було вказано про спільну дольову власність його та померлої [PERSON]На цей факт він в силу свого похилого віку, частого хворобливого стану не звернув уваги. [INFO] померла [PERSON] Після її смерті залишилась спадкова маса, яка складається, у тому числі із 1/2 частки [ADDRESS]. Спадкоємцями на дане майно є відповідачі по справі, які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно: у тому числі й на 1/2 частину спірної квартири. Просив визнати недійсним розпорядження Слов'янського міського голови від 13 липня 2006р. за №443-р про приватизацію житла, згідно якого спірна квартира була передана у загальну дольову власність йому та померлій [PERSON] у рівних частках, а також свідоцтво про право власності на вказану квартиру з тих підстав, що [PERSON] ніколи не проживала в спірній квартирі ні жодного дня, не вселялась у неї, не перевозила в квартиру свої особисті речі. З цих підстав просив також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону, виданого відповідачам на спірну квартиру після смерті [PERSON], скасування державної реєстрації прав власності. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2015 року у позові було відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на його неправильність, незаконність , а саме порушенням судом норм ст..ст. 257,267,1301 ЦК України. Суд необґрунтовано відмовив йому у позові з підстав пропущення ним строку позовної давності оскільки про порушене його право у зв'язку з приватизацію квартири йому стало відомо наприкінці 2011 року, коли він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Крім того позивач в апеляційній скарзі також посилається на те, що суд неправильно дав оцінку доказам наданим ним в обґрунтування позову. Сторони по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлене, що позивачу у 1971р. була надана трьохкімнатна квартира [ADDRESS], яка на той час мала статус службової квартири, що підтверджено посвідченням (а.с.6), та був там зареєстрований (а.с.5); З 1992 року позивач знаходився у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] З 19 квітня 2006 року [PERSON] була зареєстрована у спільній квартирі, а 22.06.2006 року виконавчий комітет Слов'янської міської ради видав ордер позивачу на житлову площу № 228 серія Б на квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї з двох осіб - позивача та на [PERSON] 13 липня 2006р. Слов'янським міським головою було винесено розпорядження №443-р, згідно якого [ADDRESS] була передана в спільну дольову власність позивачу та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині, та 13 липня 2006 року йому було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру у якому було вказано про спільну дольову власність позивача та померлої [PERSON] Порядок передачі квартир у приватну власність врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Згідно п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї На час приватизації [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі, позивач не заперечував, як про її реєстрацію так і про внесення її у число осіб, які бажають приватизувати вищевказану квартиру, так як позивач на виконання пунктів 18-23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, особисто 13.07.2006р. надав до відділу по обліку та розподілу житлової площі Слов'янської міської ради - органу приватизації, перелік документів, з якими заявник повинен звернутись, а саме: 1) заяву за встановленою формою з проханням оформити передачу квартири в спільну часткову власність, підписану позивачем та [PERSON]; 2) довідку про склад сім»ї наймача квартири та займані ним приміщення, відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] прописані та проживають : позивач та [PERSON] 3) копія ордеру на житлову площу №228 серія Б від 22.06.2006р., Даний пакет документів повністю відповідав вимогам вищезгаданих нормативно-правових актів і тому, на підставі Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», міською головою було видано розпорядження від 13.07.2006р. №443-р «Про приватизацію квартири», на підставі якого 13.07.2006р. було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що зібрані у справі докази у їх сукупності свідчать про те, що права позивача не порушені, але останній звертаючись до суду пропустив строк позовної давності, тому позов не підлягає задоволенню. Але з такими висновками суду повністю погодитися неможливо. В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми ст..ст. 257,267,1301 ЦК України, та необґрунтовано відмовив йому у позові з підстав пропущення ним строку позовної давності оскільки про порушене його право у зв'язку з приватизацію квартири йому стало відомо наприкінці 2011 року, коли він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] Крім того, позивач в апеляційній скарзі також посилається на те, що суд неправильно дав оцінку доказам наданим ним в обґрунтування позову. Проте такі доводи колегія суддів вважає частково необґрунтованими, враховуючи наступне. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). У відповідності до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Дійшовши правильного висновку про недотримання позивачем строку звернення до суду ( 3 вересня 2015 року), суд першої інстанції зазначив, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права, а саме - з дня отримання свідоцтва про право власності на квартиру , а саме 13.07.2006 року та вказав на об'єктивну можливість позивача знати про обставини порушення його прав. Рішення у цій частині законне та обґрунтоване. Проте відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності відповідачем, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Таким чином, рішення у цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення. Відповідно до ст. .ч.3 ст. 303 ЦПК України Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Апеляційним судом встановлено, що позивачу у 1971р. була надана трьохкімнатна квартира [ADDRESS], яка на той час мала статус службової квартири, що підтверджено посвідченням (а.с.6), та був там зареєстрований (а.с.5); З 1992 року позивач знаходився у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] З 19 квітня 2006 року [PERSON] була зареєстрована у спільній квартирі, а 22.06.2006 року виконавчий комітет Слов'янської міської ради видав ордер позивачу на житлову площу № 228 серія Б на квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї з двох осіб - позивача та на [PERSON] На час приватизації [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі, позивач не заперечував, як про її реєстрацію так і про внесення її в число осіб, які бажають приватизувати вищевказану квартиру, так як позивач на виконання пунктів 18-23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, особисто 13.07.2006 р. надав до відділу по обліку та розподілу житлової площі Слов'янської міської ради - органу приватизації, перелік документів, з якими заявник повинен звернутись, а саме: 1) заяву за встановленою формою з проханням оформити передачу квартири в спільну часткову власність, підписану позивачем та [PERSON]; 2) довідку про склад сім»ї наймача квартири та займані ним приміщення, відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] прописані та проживають позивач та [PERSON] 3) копія ордеру на житлову площу №228 серія Б від 22.06.2006р., Порядок передачі квартир у приватну власність врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Згідно п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї Даний пакет документів повністю відповідав вимогам вищезгаданих нормативно-правових актів і тому, на підставі Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», міською головою було видано розпорядження від 13.07.2006р. №443-р «Про приватизацію квартири», на підставі якого 13.07.2006р. було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що саме позивач займався збором та подачею документів на приватизацію спірної квартири, за його згодою [PERSON] була зареєстрована у спільній квартирі та приймала участь у приватизації, будь- яких порушень при приватизації спірної квартири не виявлено, з цих підстав розпорядження №443-р від 13 липня 2006р. прийняте Слов'янським міським головою згідно якого [ADDRESS] була передана в спільну дольову власність йому, та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині, відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Інших доказів в обґрунтування позову, щодо незаконності прийнятого розпорядження, які б свідчили про незаконність прийнятого розпорядження, позивач суду не надав. Позов у цій частині не підлягає задоволенню. З цих підстав законне й Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 13 липня 2006 року, відповідно до якого спірна квартира належить на правах спільної часткової власності позивачу та члену його родини - [PERSON] в рівних частках, тому у позові у цій частині також слід відмовити. Звертаючись до суду з позовом позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону, виданого відповідачам [PERSON] та [PERSON], на спірну квартиру після смерті [PERSON], оскільки дане свідоцтво було видане на підставі розпорядження №443-р від 13 липня 2006р. прийняте Слов'янським міським головою. Згідно вимогам ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлене, що особа якій воно видане не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається з матеріалів справи [INFO] року померла [PERSON]/ а.с.45,46/; Після її смерті відкрилася спадкова справа № 51770958 та нотаріусом другої Слов'янської державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину./ а.с./ 131-133/; Відповідно до матеріалів справи / а.с. 199,201/, відповідачі: [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право власності на спірну квартиру, як спадкоємці першої черги. Доказів про те, що вони не мали права на спадкування після померлої [PERSON] в матеріалах справи відсутні. У зв'язку з тим, що розпорядження №443-р від 13 липня 2006р. прийняте Слов'янським міським головою згідно якого [ADDRESS] була передана в спільну дольову власність йому, та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині, законне та відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації, а доказів про те, що вони не мали права на спадкування після померлої [PERSON] в матеріалах справи відсутні, позов у частині визнання недійсними свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видані [PERSON] та [PERSON], після смерті [PERSON] не підлягає задоволенню. Не ґрунтується на законі й вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру. Тобто відсутність порушеного права, встановленого при розгляді справи по суті є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. За встановленими обставинами, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial