Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у незареєстрованому шлюбі з відповідачем. За цей час у них народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Позивачка вказала, що син проживає з нею та перебувають на її утриманні, остання постійно купує для дитини одяг, продукти харчування та необхідні речі для навчання та розвитку. Зазначила, що більше п'яти років відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання та забезпечення сина, не цікавиться його життям. У позовній заяві позивачка вказує, що дитина хворіє хронічними простудними та неврологічною хворобами, а тому з метою його оздоровлення та покращення стану здоров'я, нею було вирішено за допомогою благодійної організації відвести сина на оздоровлення та двотижневий відпочинок за кордон, однак відповідач відмовляється надати згоду на оформлення документів для тимчасового виїзду сина за межі України. На даний час відповідач не проживає з сім'єю, не надає матеріальну допомогу позивачці на утримання сина, не надає згоди на оформлення документів для тимчасового виїзду сина за межі України для оздоровлення, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, при цьому визначити єдину частку аліментів, надати дозвіл на виїзд за межі України сина без згоди батька та на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за межі України без згоди та супроводу батька. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила, що її коштів не вистачає на повноцінне забезпечення дитини всім необхідним, а відповідач матеріальної допомоги їй на утримання дитини не надає, хоча існує рішення про стягнення з нього аліментів. Крім того, зазначила, що дитина часто хворіє, а тому для її оздоровлення за межами України необхідна згода батька, який дану згоду не надає. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки, суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON] про що надали висновок. Заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувала у незареєстрованому шлюбі. За цей час у них народилася дитина - [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Згідно ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У позовній заяві позивачка посилаючись на те, що її коштів не вистачає на повноцінне забезпечення дитини всім необхідним, просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина. При цьому вказала, що до 2015 року вона разом із сином проживали у м. Луганськ, де на даний час проживає і відповідач. За своїм місцем реєстрації вона зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання сина. Було винесено рішення про стягнення аліментів, який її позов було задоволено. Вказала, що оскільки на даний час м. Луганськ є тимчасово неконтрольованою територією, вона не знає, де знаходиться виконавчий лист по примусовому виконанні рішення суду про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], а тому просить постановити рішення про стягнення аліментів. Всупереч вимогам ст. 205 ЦПК України, позивачка знову звернулася до суду повторно з позовними вимогами про стягнення аліментів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку із відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що існує судове рішення, яке постановлено між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, тому суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у цивільній справі у частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення аліментів із наведених вище підстав. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 206 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Що стосується вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Як вбачається з матеріалів справи, син сторін [PERSON] постійно проживає разом з матір'ю (а.с. 10). Згідно ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 155 СК України передбачає здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У ч. 1 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] що є тимчасово неконтрольованою територією України. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини - [PERSON], разом з тим, в зв'язку з проживанням відповідача на тимчасово неконтрольованій території України, позивач позбавлена можливості отримати згоду батька на виїзд їх сумісної дитини за кордон. Згідно висновку від 17.06 2016 року № 106-3695 орган опіки та піклування Подільської РДА у м. Києві надає згоду на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON] (а.с. 41). Згідно ч. 7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що вимоги щодо надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України без згоди батька [PERSON] засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню зі вказуванням в рішенні на обов'язковість повернення дитини до України. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу позивачу або її офіційному представнику на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, суд виходить з такого. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон (лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Тобто, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі того з батьків, з ким проживає дитина після розірвання шлюбу (в даному випадку з позивачкою), і отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документу не потрібно. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за судовим рішенням передбачає собою і оформлення проїзних документів, в т.ч. і паспорту, на підставі яких дитина буде виїзджати. Таким чином, в частині позовних вимог щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа без згоди батька слід відмовити, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на законі. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: partial