Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який у подальшому уточнила та просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» на її користь невиплачену заробітну плату разом з компенсацією за невикористану відпустку у сумі 19078 грн 02 коп, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 13\~497 грн 60 коп, вчинити в трудовій книжці на ім`я позивача [PERSON] запис про звільнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» з 22 червня 2015 року за п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін, вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову вказала, що вона працювала у ТзОВ «Граніт Групп» з 10 жовтня 2011 року. 22 червня 2015 року позивачку було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін, відповідний запис у трудовій книжці вчинено не було. Після звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за період з 01 листопада 2014 року по 22 червня 2015 року, сума якої складає 19078,02 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 23 червня 2015 року по день винесення рішення , із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 71,04 грн. у сумі 13497,60 грн, також витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу . Позивач та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали , просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні вказала, що вона не заперечує проти заявлених позовних вимог, усі розрахунки наведені вірно , проте з позовом не згодна , оскільки спір не можливо вирішити мирним шляхом. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі , з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці ( а.с. 8-14). Згідно Наказу №26 про припинення трудового договору позивач [PERSON] звільнена 22 червня 2015 року , за згодою сторін, на підставі ст.36 КЗпП України. Разом з тим, запис у трудовій книжці про звільнення не вчинено, що відповідачем не заперечувалось у судовому засіданні. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна платня, яку позивач не виплатив за період з 01 листопада 2014 року по 22 червня 2015 року у сумі 19078,02 з наступного розрахунку: 2419,91 грн ( заробітна плата за листопад 2014 року) + 2444,36 грн ( заробітна плата за грудень 2014 року ) + 2466,89 грн ( заробітна плата за січень 2015 року )+2466,89грн ( заробітна плата за лютий 2015 року)+ 1608,86 грн ( заробітна плата за березень 2015 року) + 1725,10 грн ( заробітна плата за квітень 2015 року)+ 1760,70грн ( заробітна плата за травень 2015 року)+ ((1720,93 грн + 2467,31 грн)= 4188,31 грн ( заробітна плата за червень 2015 року та компенсація за невикористану відпустку)). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом відповідачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачем розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становить 71,04 грн. та середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 13497,60 грн. Відповідач у своїх запереченнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром невиплаченої заробітної плати у сумі 19078,02 грн , середньоденного заробітку у сумі 71,04 грн. та розміром середнього заробітку в сумі 13497,60 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі невиплаченої заробітної плати у сумі 19078,02 грн, розмірі середньоденного заробітку в розмірі 71,04 грн. та розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13497,60 грн, а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначених розмірах. Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Вимоги в частині зобовязання відповідача вчинити запис у трудовій книжці про звільнення позивача з 22 червня 2015 року за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підлягає задоволенню, оскільки відповідач порушив вимоги ст..47 КЗпП України та не видав при звільненні належно оформлену трудову книжку. При розподілі судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України та стягує відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 487 грн 20 коп та на користь держави судовий збір щодо немайнових вимог 487 грн 20 коп. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме складання позовної заяви, складають 600 грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів, а тому вважає достатньою суму у відшкодування судових витрат, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача у розмірі 600 грн.

Outcome: approved