Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

У вересні 2013 року до Шевченківського районного суду м.Києва на підставі ч.2 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах [PERSON] звернувся Перший заступник прокурора Шевченківського району м.Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.11.2013 р., поставлено питання про: - визнання недійсним договір довічного утримання від 22.04.2011 р., вартістю 31694,00 грн., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №7-502; - повернути ? частку квартири [ADDRESS] [PERSON]; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що в провадженні Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві перебуває кримінальне провадження №12013110100004971 за заявою [PERSON] [INFO] з приводу підроблення її підпису на договорі довічного утримання, за яким вона передала право власності на квартиру, в якій проживає. Прокурор зазначав, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2013 р. внесено відомості за №12013110100004971 по заяві [PERSON] з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.358 КК України. Під час допиту [PERSON] в статусі потерпілої у кримінальному провадженні №12013110100004971, остання повідомила, що квартиру [ADDRESS] дісталася їй від батька. 25.05.1993 р. вищевказану квартиру було приватизовано на її ім'я та на ім'я її чоловіка - [PERSON], і з того часу вони продовжували проживати там вдвох. 01.03.2012 р. її чоловік склав заповіт на випадок своєї смерті, та заповів все своє майно, у т.ч. і частку спільної квартири, саме їй. Проте, коли [INFO] р. чоловік помер, то в його особистих речах вона відшукала два договори довічного утримання від свого імені, та від імені покійного чоловіка про те, що вони нібито передали свої частки у спільній квартирі у власність [PERSON] в обмін на її послуги щодо довічного утримання та догляду відчужувачів. Водночас, [PERSON] стверджувала, що жодного разу [PERSON] не бачила, не отримувала будь-яких послуг чи матеріальної підтримки, тому вважає що оскільки а ні вона, а ні її покійний чоловік не говорив їй про своє бажання передати комусь власну квартиру, то цей договір довічного утримання кимось підроблений. В ході судового розгляду справи від представника відповідача [PERSON] надійшло письмове клопотання про необхідність призначення у справі експертизи на предмет встановлення чи підписано позивачем [PERSON] оспорюваний договір довічного утримання. Ухвалою від 29.01.2014 р. судом було задоволено зазначене клопотання, у зв'язку з чим провадження у справі зупинялося до отримання висновку експерта. В подальшому, після повернення справи з висновком експерта, та відновленням зупиненого провадження у справі, в порядку ст.31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті заявлених вимог, прокурором було збільшено позовні вимоги з посиланням на те, що на даний час згідно даних Київського МБТІ право власності на ? частину об'єкта нерухомого майна ([ADDRESS]) на підставі договору довічного утримання від 22.04.2011р., зареєстровано за відповідачем [PERSON] Таким чином, прокурор просив повернути [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] У судовому засіданні після відновлення провадження по справі, прокурором було подано заяву від 26.09.2014 р. про залучення [PERSON], як правонаступника [PERSON], у зв'язку зі смертю останньої. Також, з посиланням на те, що [PERSON] теж являється особою похилого віку, яка неспроможна самостійно захистити свої порушені права, як правонаступника [PERSON], прокурор прийняв рішення про наявність підстав для представництва в суді інтересів [PERSON] у цій справі. В порядку ст.37 ЦПК України ухвалою суд залучив до участі у справі [PERSON], як правонаступника [PERSON] на підставі заповіту від 24.07.2012 р., посвідченого державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори. В судовому засіданні позивач [PERSON] та прокурор позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги з посиланням на те, що експертиза, проведена на підставі ухвали суду, також підтвердила беззаперечно, що [PERSON] не підписувала договір довічного утримання, який є предметом спору. А отже, позов підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] для участі в розгляді справи свого представника не направила, неодноразово зверталася до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи та неможливістю самостійно захистити свої інтереси в суді з огляду на стан здоров'я, або з підстав перебування представника [PERSON] у відрядженні. Натомість, в матеріалах справи наявні відомості про те, що інші представники відповідача, всього інтереси відповідача представляли троє представників, регулярно знайомилися з матеріалами справи (22.09.2014 р. - представник [PERSON]; 20.10.2014 р. - представник [PERSON].), тобто були своєчасно повідомлені про день та час наступного судового засідання. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотань відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки така поведінка сторони свідчить про свідоме затягування своєчасного вирішення справи. Від третьої особи в суд було скеровано письмове клопотання про розгляд справи за відсутністю представника. Заслухавши пояснення позивача та прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя звернулася до прокуратури за захистом свого права щодо відібрання у неї квартири шляхом укладення підробленого договору довічного утримання, начебто складеним 22.04.2011 р., вартістю 31694,00 грн., між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №7-502. За умовами вищевказаного договору [PERSON] (відчужувач) передала у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] взамін чого остання брала на себе зобов'язання довічно утримувати відчужувача на умовах цього договору. До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №12013110100004971 від 20.03.2013 р. за заявою [PERSON] На підставі постанови слідчого у вищевказаному кримінальному провадженні НДЕКЦ при ГУМВС України в м.Києві було проведено експертне дослідження, за результатами якого складено висновок №454 від 22.07.2013 р. про те, що підпис у договорі довічного утримання 22.04.2011 р. виконаний не [PERSON], а іншою особою. Згідно висновку експертів за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи №3044/3045/14-32 від 16.06.2014 р., підписи від імені [PERSON] у графі «Підписи» в договорі довічного утримання від 22.04.2011 р., зареєстровані у реєстрі за №7-502 та №7-503, виконані не [PERSON], а іншою особою. На даний час кримінальне провадження №12013110100004971 до суду не передано, слідство триває. Як убачається зі змісту позовної заяви та пояснень наданих в судовому засіданні, як на основну з підстав задоволення позову сторона позивача зазначає, що [PERSON] не підписувала цього договору, а дізналася про його існування лише випадково, після смерті чоловіка у квітні 2012 р. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Так, за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. При цьому, слід зазначити, що договір довічного утримання передбачає добровільне передання особою при здоровому розумі та ясній пам'яті, з усвідомленням значення своїх дій, у власність іншої особи (набувача) певного майна, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. А отже, оскільки твердження [PERSON] про те, що вона не підписувала вищевказаний договір довічного утримання, та взагалі не знайома із [PERSON], не отримувала від останньої будь-якого піклування, підтверджується двома висновками експертів, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання правочину недійсним. Разом з цим, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позовної заяви в частині повернення позивачеві ? частини квартири [ADDRESS] виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. За приписами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, захисту підлягають невизнані, оспорювані або порушені права особи. Разом з цим, судом не встановлено фактичного позбавлення власника права на ? частини спірної квартири, оскільки заповіт [PERSON], згідно якого вона заповіла все належне їй майно [PERSON], не скасований і не змінений. Крім того, обидва примірники договору довічного утримання на час розгляду справи були в суді, і відомостей про реєстрацію прав на спірне нерухоме майно за відповідачем суду не надано. Виходячи з цього, в задоволенні позову в частині повернення позивачеві ? частини квартири [ADDRESS] має бути відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з врахуванням того, що позивачка в силу закону звільнена від оплати судового збору, вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір за подання позову в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial