Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником вказаного будинку, у якому зареєстрований чоловік її дочки [PERSON], який із серпня 2016 року у будинку не проживає, оплату за комунальні послуги не вносить. Оскільки відповідач не проживає у будинку більше одного року без поважних причин, він відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання [PERSON] у будинку порушує її права вільного володіння та користування належним їй майном. Позивач [PERSON] у суді позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному вище, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та згідно із вимогами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Третя особа Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області до суду не з'явилася, подала заяву, у якій просила розглянути справу за їхньої відсутності. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Із довідки № 3090 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13 вересня 2017 року, виданої Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, видно, що у вказаному будинку зареєстрованими значаться: [PERSON], 1938 року народження, - власник будинку, [PERSON], 1970 року народження, - дочка власника, [PERSON], 1976 року народження, - зять власника та [PERSON], 2009 року народження, - онука власника. Із акта обстеження житлових умов від 14 вересня 2017 року, складеного депутатом селищної ради смт Велика Димерка Броварського району Київської області Науменком Т.Г., вбачається, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] будинку [ADDRESS] не проживає з серпня 2016 року, його особистих речей у будинку не виявлено. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] не проживає із серпня 2016 року без поважних причин, його місце проживання на даний час їм невідоме. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у належному позивачу на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved