Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

У березні 2021 року до Подільського районного суду м. Києва надійшов означений позов, в обґрунтування якого позивач зазначив, що у січні місяці 2018 року оформив в АТ «ПУМБ» платіжну картку № [NUMBER] , на яку отримав кредит на суму 30000,00 грн. 07 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Лужинецьким П.В. було винесено постанову ВП № 64265218 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 39223 від 01 грудня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 40019,21 грн. Вважає, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом з порушенням ст. 87, ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та встановленого порядку, оскільки приватний виконавець не перевірив безспірність вимог стягувача та дотримання строку давності за вимогами. Ухвалою від 05 березня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відповідачем відзиву на позов, третьою особою - письмових пояснень по суті спору. Ухвалою від 05 березня 2021 року задоволено заяву про забезпечення позову, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни, вчиненого 01 грудня 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 39233, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості у сумі 40 019,21 грн., а також стягнення 4001,92 грн. виконавчого збору та 700 грн. витрат на проведення виконавчих дій до вирішення спору по суті. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, позивач подав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі, не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення, відповідач відзиву на позов не подав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, треті особи письмових пояснень по суті спору не надали. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. 07 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Лужинецьким П.В. було винесено постанову ВП № 64265218 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 39223 від 01 грудня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 40019,21 грн. Позивач стверджує, що у січні місяці 2018 року отримав в АТ «ПУМБ» платіжну картку № [NUMBER] , з якої отримав кредит на суму 30000,00 грн. Факт видання АТ «ПУМБ» платіжної картки № [NUMBER] з терміном дії до січня 2022 року підтверджується наявною в матеріалах справи копією картки. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору, отримання кредитних коштів, документів, що стосуються вчинення виконавчого напису, як і самого оскаржуваного виконавчого напису. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису так і необґрунтованість вимог до боржника. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Позивач заявив вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовується така вимога. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин та заявлених вимог, зокрема, не надано документів, які підтверджують факт укладення договору з відповідачем, не надано документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, як і самого оскаржуваного виконавчого напису. Крім того, будь-яких клопотань про витребування необхідних доказів на підтвердження позовних вимог, позивачем ані при пред`явленні позову, ані після відкриття провадження у справі, заявлено не було, а в силу ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору. За викладених обставин справи та норм законодавства суд дійшов висновку, що позивач не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що позбавляє суд можливості перевірити достовірність стверджуваних позивачем обставин та правомірність заявлених вимог. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, основою для прийняття рішення є належні та допустимі докази, що всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо досліджені судом. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed