Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)», відповідача 2 Державної казначейської служби України та просив постановити рішення, яким стягнути з казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання в безспірному поряду з відповідного рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що умови тримання під вартою позивача в камерах Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» були такими, що суперечать нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принижували його гідність. Стверджує, що утримувався у камері загальною площею 9,5 кв.м, та яка розрахована на 3 осіб. З урахуванням вказаної площі на кожного ув'язненого припадало 3,1 кв.м. загальної площі камери. Більшу частину дня позивач утримувався у камері під вартою з іншими особами. Зазначає, що за матеріально-побутовими та санітарними умовами тримання у камері були несумісними з людською гідністю. Від тривалого використання м'яка начинка матраців була ущільнена по їх краях, а саме ліжко при тривалому знаходженні на ньому спричиняло фізичній біль, що фактично унеможливлювало їх використання за призначенням та змушувало позивача вставати з ліжка вночі. Світло вночі в камері не вимикалося, що унеможливлювало нормальний відпочинок. В камері майже не було доступу денного світла, при цьому електричне освітлення було тьмяним. Камера не провітрювалася, вікна в камері не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала. Співкамерники позивача постійно палили цигарки, в результаті в камері стояли клуби тютюнового диму і позивач був змушений бути пасивним курцем. Туалет не був відокремлений від житлової зони камери, слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Камера знаходилась в антисанітарних умовах, відсутні необхідні санітарні зручності, відсутня гаряча вода, предмети першої необхідності та особистої гігієни не видавалися, постільна білизна не видавалася позивачу протягом перебування у слідчому ізоляторі. Харчування було погане: одноманітна їжа поганої якості, відсутні свіжі овочі або фрукти, м'ясо не видавалося. Право митися надавалось один раз на тиждень протягом 15 хвилин. Неодноразові усні скарги на вказані порушення, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув'язнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини позивач вважає, що вказаних фактів достатньо для висновку, що умови тримання позивача в ДУ «Бахмутська УВП (№ 6)» є такими, що принижують його гідність та поводження з ним в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке ставлення до позивача призвело до глибоких моральних страждань, що проявилися у перенесеному позивачем довготривалому нервовому стресі, наслідки якого він відчуває і до цього часу, погіршенні його самопочуття, різких перепадах настрою, депресії, безсонні, зміні звичайного комфортного для позивача способу життя. У зв'язку з цим, позивач, на підставі ст. 3, ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст. 23 ЦК України, ст. 8, 9, 19, 34, 40, 55, 56, 124 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практики Європейського суду з прав людини, просив задовольнити позов у заявлений ним спосіб. Ухвалою суду від 28 вересня 2018 р. у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. 01 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ДУ «Бахмутська УВП (№ 6)», в якому відповідач, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Вказує, що загальна площа камери № 50, в якій утримувався позивач з 12.03.2015 р. по 12.05.2015 р. складала 9,5 кв.м, розрахована на три спальних місця по 3,1 кв.м, що є допустимою нормою в розумінні положень Закону України «Про попереднє ув'язнення». Камера обладнана санітарним вузлом з перегородкою від житлової зони, умивальником. Освітлення камери у нічний час, забезпечення позивача індивідуальними засобами гігієни, лазне-пральне обслуговування та харчування позивача здійснювалося із суворим дотриманням положень чинного законодавства, а саме, відповідно до Норм витрат мила на туалетні, санітарно-гігієнічні потреби і миття в лазні для осіб, які тримаються в установа виконання покарань та слідчих ізоляторах, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 10.02.2012 р. № 233/5 та Норм витрат мийних засобів на прання речового майна та постільних речей для осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах та курсантів і слухачів навчальних закладів Державної кримінально-виконавчої служби, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 10.02.2012 р. № 233/5; відповідно до Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 р. № 460/5; Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 р. № 849/5; Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально-виконавчій службі України на мирний час, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 року №850/5; постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 року №336 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Міністерства внутрішніх справ». Зазначає, що доводи позивача про несумісність матеріально-побутових та санітарних умов його тримання у камері з людською гідністю в належний спосіб не доведені. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач 2 відзив на позовну заяву не подав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на несумісність матеріально-побутових та санітарних умов його тримання у камері ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)», яку і зазначає в якості відповідача у позові. При цьому до матеріалів позовної заяви позивачем долучено довідку Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» про утримання позивача у вказаній установі в період з 20.07.2015 р. по 12.10.2015 р. Водночас, у відзиві на позов представником ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» зазначається, що позивач в період з 12.03.2015 р. по 12.05.2015 р. тримався у камері № 50 даної установи. Отже, факт перебування позивача в період з 12.03.2015 р. по 12.05.2015 р. у камері № 50 Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» в розумінні положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України визнається відповідачем 1 та доказуванню не підлягає. Таким чином позивач у період з 12 березня 2015 р. по 12 травня 2015 р. тримався в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» у камері № 50, площа якої становить 9,5 кв.м, із розрахунку на три спальні місця по 3,1 кв.м на кожного. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, судом враховується наступне. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач скаржиться на порушення статті 3 Конвенції, обґрунтовуючи свої доводи катуванням та жорстоким поводженням, з обставин викладених у позові. Стаття 3 Конвенції категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Жорстоке поводження підпадатиме під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватися також стать, вік і стан здоров'я потерпілого. Таким чином, оцінюючи умови тримання, необхідно враховувати сукупний вплив цих умов, а також тривалість тримання у цих умовах. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За положеннями ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що особі, яка взята під варту, держава повинна забезпечити тримання в умовах, що відповідають принципу поваги до людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не повинні завдавали їй душевного страждання чи мук, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний ув'язненню, і щоб здоров'я і добробут особи з огляду на практичні потреби ув'язнення були належним чином забезпечені, включаючи, серед іншого, надання їй необхідної медичної допомоги. Згідно з положеннями національного законодавства спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, на які посилається позивач, визначені статтею 1173 ЦК України. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Згідно з Положенням про державну установу «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 р. № 2081/5 (а.с. 28-36), ДУ «Бахмутська УВП (№ 6)» за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою), а не державним органом, що унеможливлює застосування норм ст. 1173 ЦК України. Отже, за відсутності підстав для застосування ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача 1 до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо неналежних умов його тримання під вартою та бездіяльності керівництва відповідача 1 суду не надано, факт завдання йому через умови тримання під вартою у відповідача 1 моральної шкоди перед судом не доведено. Разом з цим судом враховується, що ст. 22, 23 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що прокурор відповідно до Закону України «Про прокуратуру» здійснює нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб у місцях, зазначених у частині першій цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, які виконують судові рішення у кримінальних справах, є обов'язковими і підлягають негайному виконанню. Також за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні докази будь-яких звернень позивача щодо неналежних умов його утримання до адміністрації відповідача 2 чи прокурора. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем 1 права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позов [PERSON] про стягнення з Державної казначейської служби України грошових коштів на відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Оскільки при пред'явленні позову позивачем судовий збір не сплачувався, у зв'язку зі звільненням від його сплати, то судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed