Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив у червні 2015 року, посилаючись на те, що 16 березня 2014 року [PERSON] позичив у нього 40 000 грн з кінцевим терміном повернення до 1 травня 2014 року, про що відповідачем було складено розписку. Однак у зазначений в розписці строк відповідач кошти не повернув. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 103 900 грн 00 коп., у тому числі: - за договором позики від 16 березня 2014 року суму основної заборгованості в розмірі 40\~000 грн 00 коп.; на відшкодування моральної шкоди суму 40\~000 грн 00 коп.; інфляційні втрати в розмірі 700 грн 00 коп.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 200 грн 00 коп., а також суму неустойки в розмірі 22\~000 грн 00 коп. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, підтвердив обставини справи і просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав позов в частині стягнення суми позики у розмірі 40\~000 грн, інфляційні втрати в розмірі 700 грн 00 коп.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 200 грн 00 коп., в іншій частині позов не визнав. В обґрунтуванні заперечення [PERSON] та його представник [PERSON] посилаються на те, що 16 березня 2014 року він позичив у [PERSON] 40 000 грн з кінцевим терміном повернення до 1 травня 2014 року, про що ним було складено розписку. Однак у зазначений в розписці строк він кошти позивачу не повернув у звязку із скрутним матеріальним станом. Не визнає вимоги позивача на відшкодування моральної шкоди суму 40\~000 грн 00 коп. та суму неустойки в розмірі 22\~000 грн 00 коп., так як вказані вимоги не передбачалися умовами договору позики. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом під час розгляду справи встановлено, що 16 березня 2014 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 40 000 гривень з кінцевим терміном повернення до 1 травня 2014 року, про що відповідачем було складено розписку. Однак у зазначений в розписці строк відповідач кошти не повернув. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач надав суду письмову розписку як доказ про укладення договору позики між сторонами від 16.03.2014 року (а.с. 5). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. На звернення позивача до відповідача виконати умови правочину і повернути суму позики, [PERSON] у добровільному порядку відмовляється. Як вбачається з позовної заяви з уточненнями, предметом позову є також відповідальність за порушення виконання договору позики стягнення суми боргу з урахуванням нарахованих процентів встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 700 грн 00 коп.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 200 грн 00 коп., а також суми неустойки в розмірі 22\~000 грн 00 коп. (а.с. 34-36, 37). З урахуванням ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] зобовязувався повернути позивачу [PERSON] таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) в розмірі 40 000 гривень у визначений строк до 1 травня 2014 року, але своїх зобовязань позичальника не виконав, у звязку з неналежним виконанням умов грошового зобов'язання позичальник [PERSON] допустив заборгованість за позикою. Внаслідок дій [PERSON] має місце заборгованість по виплаті позики, яка станом на 10 червня 2015 року становить 41 900 грн, а саме: 40\~000 грн 00 коп. основна сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 700 грн 00 коп., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1 200 грн 00 коп. Крім цього суд звертає увагу позивача, що він не заявляв у позові вимог на одержання від позичальника процентів від суми позики за ставкою Національного банку України відповідно до вимог статті 1048 ЦК України, що не перешкоджає позивачу у майбутньому звернутися до суду на одержання від позичальника процентів від суми позики. Передбачені ст. 625 ЦК України, три проценти річних від простроченої суми та передбачені ст. 1048 ЦК України, проценти за користування позикою не є тотожними за своєю правовою природою та не заміщують один одного. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача суми неустойки в розмірі 22\~000 грн 00 коп., суд виходить з наступного: положеннями статті 546 ЦК України передбачено забезпечення виконання зобов'язання неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, позивач не довів суду, що договором позики між сторонами від 16 березня 2014 року встановлювався розмір неустойки (штрафом, пенею), тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення неустойки не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача суми 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: позивач [PERSON], як позикодавець, передав у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти 40 тис. грн добровільно, та мав передбачити ризик неналежного виконання умов грошового зобов'язання позичальником [PERSON] за позикою. Враховуючи вищевказане, позивач не довів суду, що неналежним виконанням умов грошового зобов'язання за позикою відповідачем [PERSON] нанесена моральна шкода, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Така правова позиція викладена Верховним судом України в аналізі практики застосування статей 549, 1167 ЦК України в цивільному судочинстві. За таких установлених судом обставинах суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON]. Судові витрати по справі, які документально підтверджуються в сумі 400,00 грн, 243,60 грн та 121,80 грн, суд стягує з відповідача на користь позивача (а.с. 18, 41) На підставі викладеного,

Outcome: partial