Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 79 623 грн.; компенсаційну суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 3 486,53 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 218,17 грн., відповідно до статті 625 ЦК України; втрачену (упущену) вигоду, відповідно до п.2 ст. 22 ЦК України у сумі 159 930 грн., та 30,00 грн. комісії за переказ депозитних коштів. Мотивуючи вимоги тим, що 03 січня 2014 року між нею та відповідачем ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі старшого контролера касира операційного відділу ТВБВ 10004/139 [PERSON], філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованої за адресою: м. Донецьк, вул. М. Ульянової, буд. 56-А, було укладено договір №136145004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи строком на 7 місяців зі сплатою 16% процентів річних. Днем повернення депозиту визначено 03 серпня 2014 року. Депозит без пролонгації. Згідно п. 1.1 договору загальна сума вкладу (депозиту) складає 27 000,00 грн. Згідно із п. 2.8 вказаного договору, 19 листопада 2014 року позивач написала заяву про повернення її грошових коштів із нарахованими відсотками на рахунок № [NUMBER] в установу банку Сколівське ТВБВ № 10013/179 Львівської області, яка була залишена відповідачем без належного реагування до 16 лютого 2015 року. Під час неодноразового спілкування із представниками Банку, їй було повідомлено, що ТВБВ, які підпорядковані філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», що розташована на території, яка не контролюється українською владою було зупинено. А тому, [PERSON] було запропоновано відкрити інший рахунок в установі Банку для перерахунку їй коштів за депозитним договором. Позивач відкрила інший рахунок у ПАТ «Державний ощадний банк України», протетільки 16 лютого 2015 року Банк перерахував на її рахунок грошові кошти, при цьому стягнув 30,00 грн. комісії за такий перерахунок. Позивач вказує, що відповідач безпідставно з моменту її звернення із заявою про виплату депозиту - 19.11.2014 року по день виплати - 16.02.2015 року порушив строки повернення депозиту, що призвело до порушення умов договору, за що настають правові наслідки. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Дячок С.М. в судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. (а.с. 45-47, 78-79). Додатково пояснив, що договір №136145004 від 03 січня 2014 року було укладено у ТВБВ №10004/139 філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», розташованої за адресою: м. Донецьк, вул. М.Ульянової, 56-А. На дату звернення позивача з вимогою про повернення вкладу 19 листопада 2014 року м. Донецьк не контролювався українською владою, а отже, не працювали і відділення банку, розташовані в цьому місті. Інформація щодо вкладу та всі супроводжувальні документи юридичної справи клієнта банку, відповідно до Постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» повинна бути переведена до відділення банку, розташованого на підконтрольній українській владі території, вказаного у заяві клієнта. Відповідна форма була складена позивачем 19 листопада 2014 року, а тому грошові кошти належні позивачу були переведені на її картковий рахунок відкритий у Сколівському ТВБВ №10013/179 АТ «Ощадбанк» 16.02.2015 року. Згідно квитанції від 19 листопада 2014 року позивач оплатила послугу щодо переведення грошових коштів з одного відділення в інше у розмірі 30,00 грн. Відповідач вважає, що затримка перерахунку депозитних коштів відбулась не з вини Банку, а з причин, які не залежали від відповідача. Так, згідно Постанови № 943 від 22.11.2014 року діяльність ТВБВ, що підпорядкована філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та розташована на території, яка не контролюється українською владою була зупинена. При цьому інформація щодо клієнтів залишилась у приміщеннях ТВБВ та були вивезені частково. Налагодження роботи на новому місці потребувало залучення часу та додаткових зусиль, в результаті чого виплата [PERSON] була проведена тільки через три місяці. Також, відповідач зазначає, що з даними позовними вимогами позивач звернулась з пропуском позовної давності, посилаючись на ч. 2 ст. 258 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідач не погоджується із здійсненим позивачем розрахунком пені та вважає його неспівмірним. Щодо вимог про стягнення недоотриманого індексу інфляції, 3% річних, то на думку відповідача такий розрахунок здійснено не вірно. Також, відповідач зазначає, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів наявності розміру втраченої вигоди. Відносно вимог щодо стягнення комісії у сумі 30,00 грн. представник позивача посилається на їх необгрунтованість, оскільки Банк, як фінансова установа, яка надає певні послуги, вправі встановлювати плату за такі послуги відповідно до визначених тарифів. А тому вважає, що не підлягають поверненню позивачу кошти за переказ готівки. З огляду на означене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 січня 2014 року між [PERSON] та АТ «Ощадбанк», в особі старшого контролера касира операційного відділу ТВБВ 10004/139 [PERSON] філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», укладено договір №136145004 на вклад «Депозитний» на ім'я фізичної особи, відповідно до умов якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок [NUMBER] кошти в сумі 27 000,00 грн. строком на 7 місяців, зі сплатою 16% процентів річних. Днем повернення депозиту є 03 серпня 2014 року (а.с. 5-6). Факт внесення позивачем вказаної суми на депозитний рахунок банку визнається сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до п. 2.8 договору після закінчення строку зберігання, вказаного у п. 1.1. депозит підлягає перерахуванню на рахунок, вказаний у п. 3.3 договору, а у разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту. За п.3.3 договору Банк зобов'язується повернути депозит шляхом перерахування на відкритий рахунок, або шляхом видачі готівкою та сплатити нараховані проценти, обумовлені договором. Згідно із п. 3.4.1 договору, вкладник зобов'язується оплачувати послуги Банку з діючими Тарифами Банку. 19 листопада 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою на переказ вкладу з рахунку [NUMBER] на її картковий рахунок, відкритий у Сколівському ТВБВ №10013/179 АТ «Ощадбанк» № [NUMBER]. (а.с. 7). 16.02.2015 року депозит на нараховані проценти, обумовлені договором були перерахування на відкритий у Сколівському ТВБВ №10013/179 АТ «Ощадбанк» № [NUMBER] рахунок, що також визнається сторонами. Комісія за переказ готівки за договором склала 30,00 грн., вартість якої була сплачена позивачем на рахунок Банку, що підтверджується відповідною квитанцію про здійснення касової операції (а.с. 9). Як убачається із листа ПАТ «Державний ощадний банк України» від 08 листопада 2016 року №11/5-22/2167/755/2016-ООС, [PERSON] зверталась 26.10.2016 року до АТ «Ощадбанк» з приводу укладеного між сторонами договору та його виконання. В якому позивача було повідомлено, що грошові кошти на її рахунок [NUMBER], відкритий у відділені ТВБВ №10013/179 м. Сколе, Львівської області у розмірі 27 000,00 грн, та 2 493,77 грн. по договору №136145004 від 03 січня 2014 року надійшли 16 лютого 2015 року. 18 квітня 2016 року рахунок [NUMBER] був закритий та на даний час на ім'я [PERSON] інших діючих поточних, депозитних рахунків у Донецькій та Львівській області не встановлено (а.с. 8). Позивач вважає, що виплата по укладеному між сторонами договору була здійснена банком з порушенням обумовлених договором строків, за що настають правові наслідки передбачені ст. ст. 22, 625 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Депозитні грошові кошти та нараховані відсотки за користування депозитом є власністю позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Під час судового розгляду встановлено що з моменту звернення позивача 19.11.2014 року до Банку із заявою про виплату депозитних грошових коштів та нарахованих відсотків до моменту їх виплати відповідачем - 16.02.2015 року пройшло три місяці. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання та з моменту звернення позивача із заявою - 19 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року не повертав належні їй грошові кошти, внесені [PERSON] на депозитний рахунок, відповідно до договору №136145004 від 03.01.2014 року. Спору щодо розміру суми депозиту та нарахованих на нього відсотків, які підлягають поверненню за договором між сторонами не має. Суд не погоджується із твердженнями відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки такий строк [PERSON] не пропущений, а доводи, якими відповідач обгрунтовує свої заперечення в цій частині не відповідають нормам матеріального права, зокрема положенням ст. ст. 258, 260, 261 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. За положеннями п.п. 4.1., 4.2. договору №136145004 від 03.01.2014 року, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Цей договір вважається припиненим і рахунок закривається з моменту виплати банком вкладнику всієї суми депозиту та нарахованих процентів за ним. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Таким чином, оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є АТ «Державний ощадний банк України» як юридична особа, яка розташована у м. Києві, то згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме АТ «Державний ощадний банк України» як юридична особа, а не його Донецька філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами. Аналогічного висновку дійшов ВССУ в ухвалі від 16.12.2015 року у справі № 6-31050св15. В абзаці 1 ст. 1 протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Також ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Обмеження можливі тільки за рішенням суду або у випадках, установлених законом. В силу ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. А тому суд відхиляє твердження представника відповідача щодо відсутності обов'язку ПАТ «Державний ощадний банк України» по виконанню умов договору укладеного між сторонами, зокрема щодо строків повернення депозиту та нарахованих відсотків у зв'язку із зупиненням діяльності ТВБВ, що підпорядкована філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та розташована на території, яка не контролюється українською владою. А відтак, суд знаходить обгрунтованими позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 20.11.2014 року (наступного дня після звернення із заявою про повернення коштів) по 16.02.2015 року (день виплати), а також три проценти річних від простроченої суми. Перевіряючи правильність наданого позивачем розрахунку, суд погоджується із сумою нарахованих [PERSON] трьох відсотків річних, що становить 218,17 грн., які підлягають стягненню на її користь із відповідача. Щодо розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то її розмір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3 362,29 грн. (29493,77 грн. - сума боргу за договором. Індекс інфляції у грудні 2014 року - 103,00%; у січні 2015 року - 103,10%; у лютому 2015 року - 105,30%). Отже, (29493,77 грн. х 103%) +(29493,77 грн. х 103,10%) + (29493,77 грн. х 105,30%). Відносно стягнення із ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] пені суд виходить з наступного. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 28 вересня 2016 року у справі 6-1699цс16. За положеннями ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Позивачем здійснено розрахунок пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення та за період з 20.11.2015 року по 16.02.2015 року та її розмір становить 79 623,00 грн. Разом з тим, суд погоджується із твердженнями представника відповідача щодо неспівмірності розміру нарахованої пені. Відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку про зменшення розміру пені, виходячи із розрахунку, що виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. ( 29493,77 грн. х 3%) , що становить 884,81 грн. та підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Стосовно позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача упущеної вигоди у розмірі 1599,30 грн. відповідно до п. 2 ст. 22 ЦК України, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Статтями 76-80 ЦПК України визначено поняття доказів, засоби доказування, належність, допустимість, достовірність та достатність доказів. В порушення вимог ст. 623 ЦК України, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не довела перед судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами втрачену нею упущену вигоду. А тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 30,00 грн. за переказ готівки, то слід зазначити, що за п. 3.4.1 договору, [PERSON] прийняла на себе зобов'язання оплачувати послуги Банку з діючими Тарифами Банку. Згідно Тарифів Банку вартість касової операції за переказ вкладу становить 30,00 грн. На підставі поданої позивачем заяви на переказ вкладу від 19.11.2014 року було здійснено зарахування грошових коштів за депозитним договором на рахунок № [NUMBER], вартість такої операції становить 30,00 грн., яка була сплачена позивачем. А тому підстав для стягнення на користь позивача з Банку суми комісії у розмірі 30,00 грн. суд не убачає. З огляду на означене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідачана користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 884,81 грн., індекс інфляції - 3 362,29 грн. та 3% річних - 218,17 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1762,00 грн., оскільки позивач звільнена від його сплати при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial