Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У вересні 2014 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому, посилаючись на ст. 71 ЖК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач не проживає в ній без поважних причин більш ніж півроку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі просила його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день слухання справи повідомлений належним чином, тобто через оголошення у пресі «Голос України №243 від 17.12.2014 р., відповідно до ст. 74 ЦПК України. Суд, вислухавши думку учасників судового засідання, визнав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1, 3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення було отримано позивачем згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2012 р., витяг № 11797207 від 06.09.2012 р., право власності на яке зареєстроване за позивачем 07.09.2012 р., Київським БТІ, витяг № 35420331 (а.с.4-10). Відповідно до довідки КП «Житло-Сервіс» відділення №1, форми №3 від 01.08.2014 р. № 243 на спірній житловій площі зареєстровані та проживають: позивач [PERSON] власник особистого рахунку та відповідач [PERSON] Згідно рапорту від 25.12.2014 р. гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] останні 3 роки не проживав та не проживає (а.с.54). Як встановлено у судовому засіданні 25.09.2012 р. позивачка зареєструвала відповідача у вказаному житловому приміщенні з метою укладення договору найму квартири, однак вказаний правочин не відбувся, відповідач у квартиру не посилився, не користувався нею, оплату комунальних послуг не здійснював. Згідно вимог ст. 71 ЖК України за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї зберігається право на житло протягом шести місяців. Враховуючи той факт, що відповідач без поважних причин понад шість місяців в жилому приміщенні не проживає, суд приходить до висновку про визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved