Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07 вересня 2006 року вона уклала шлюб з [PERSON] Фактичні сімейні відносини між ними припинені, вони проживають окремо. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] У березні 2014 року вона дізналась, що у відділі Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики, яке перебуває на стадії реалізації їх спільного майна, а саме зазначеної нежитлової будівлі за ціною 57420 грн. та на 20 березня 2014 року призначено прилюдні торги, про що ні її, ні [PERSON] повідомлено не було. Згідно із протоколом від 20 березня 2014 року про проведення прилюдних торгів переможцем торгів став [PERSON], якому 25 березня 2014 року було видано свідоцтво і зареєстровано право власності на спірне майно у реєстрі речових прав. Вважала, що на момент проведення прилюдних торгів спірна будівля була спільною сумісною власністю подружжя і відповідно їй належала 1/2 частина цього майна. Просила з урахуванням уточнених позовних вимог визнати прилюдні торги по реалізації нежитлової будівлі, які були проведені 20 березня 2014 року, акт про проведені прилюдні торги від 24 березня 2014 року, свідоцтво про право власності на спірну будівлю недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену будівлю та визнати її спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею та [PERSON] право власності на нежитлову будівлю по 1/2 частині за кожним. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а1, а2), площею 41,8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] Визнано недійсним правочин з купівлі-продажу вказаного нежилого приміщення, оформлений протоколом від 20 березня 2014 року проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить [PERSON] та актом про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 24 березня 2014 року, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Сологуб С.А. Визнано недійсними прилюдні торги щодо реалізації вищезазначеного нерухомого майна, які були проведені філією 05 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» 20 березня 2014 року. Визнано недійсним акт про проведені прилюдні торги від 24 березня 2014 року, складений державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області Молжаніновою Р.М., згідно якого [PERSON] визнано покупцем нежитлової будівлі з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а1, а2), площею 41,8 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] Визнано недійсним свідоцтво, видане Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 березня 2014 року про те, що [PERSON] належить на праві власності нежитлова будівля з тамбуром, ґанком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а1, а2), площею 41,8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на цю нежитлову будівлю. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі за кожним. З вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував рішення третейського суду від 30 травня 2008 року, яким встановлено, що спірне майно побудовано за особисті кошти [PERSON] та створене в період з 2003 року по жовтень 2004 року, крім того, зазначене спірне майно призначено та використовувалось відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, також прилюдні торги можуть бути визнані судом недійсними тільки з підстав порушення процедури торгів Також з вказаним рішенням не погодився відповідач відділ державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а саме суд не врахував, що за рішеннями суду з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 177858 грн., які були укладені в період шлюбу позивачки та [PERSON], спірна будівля була передана на реалізацію за зведеним виконавчим провадженням, прилюдні торги державним виконавцем проведено відповідно до вимог Інструкції про проведення виконавчих дій, Закону України «Про виконавче провадження», Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів, при цьому, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі довіреності, просила апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін. Представник відповідача приватного підприємства «Нива-В.Ш.» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач державний нотаріус Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Леус С.М. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності. Представник третьої особи реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності представника. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачка, відповідача та представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 07 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Фактичні сімейні відносини між ними припинені, вони проживають окремо, шлюб не розірвано. Рішенням Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду №174/08 від 30 травня 2008 року та ухвалою Краматорського міського суду Донецької області № 6-27 від 24 лютого 2009 року визнано право власності за [PERSON] нерухоме майно нежитлову будівлю з тамбуром, ґанком, контейнером та кіоском за адресою [ADDRESS] Право власності на зазначену спірну будівлю відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 22164002 зареєстровано за за [PERSON] 16 березня 2009 року. 10 листопада 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області винесені постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 47829 грн., 3 % річних від простроченої суми у сумі 2179,65 грн., 03 серпня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 119481 грн., 3 % річних від простроченої суми у сумі 4735,37 грн. 15 листопада 2011 року державним виконавцем винесено постанову про арешт нерухомого майна боржника спірної нежитлової будівлі, яку постановою державного виконавця від 16 грудня 2011 року описано. Прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна були призначені на 20 березня 2014 року, згідно із протоколом від 20 березня 2014 року №0514264-1 та квитанції від 21 березня 2014 року спірна нежитлова будівля продана переможцю торгів [PERSON], про що державним виконавцем 24 березня 2014 року було складено акт про проведення прилюдних торгів. 25 березня 2014 року на підставі акту державного виконавця Ковальову Д.В. державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Леус С.М. було видано свідоцтво і зареєстровано право власності у реєстрі речових прав. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що майно, реалізоване на прилюдних торгах, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна згода одного з подружжя для його реалізації, а також виділ частини майна в натурі, оскільки ні стягувачі, ні державний виконавець відповідно до вимог закону не звертались до суду із заявами про виділення частки із спільного майна подружжя, є підстави вважати дії по проведенню торгів недійсними згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Згідно із ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Рішенням Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду №174/08 від 30 травня 2008 року визнано право власності за [PERSON] нерухоме майно нежитлову будівлю з тамбуром, ґанком, контейнером та кіоском за адресою: Донецька обл., [ADDRESS] З вказаного рішення вбачається, що [PERSON] з власних матеріалів та за рахунок своїх коштів за період з 2003 року по жовтень 2004 року шляхом будівництва створив об'єкт нерухомості нежитлове приміщення з тамбуром, ґанком, контейнером та кіоском за адресою: Донецька обл., [ADDRESS] Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейські суди - це недержавні незалежні органи, що утворюються за договором або за рішенням фізичних або юридичних осіб для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських відносин. Таким чином, третейські суди не представляють судову владу, вони не є органами державної влади, проте, маючи можливість вирішувати певні цивільні та господарські спори, вони мають юрисдикційні повноваження, їхні рішення є обов'язковими для осіб, які обрали такий спосіб вирішення спорів. Про це ж зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року №1-рп. З ухвали Краматорського міського суду Донецької області № 6-27/2009 від 24 лютого 2009 року вбачається, що рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду №174/08 від 30 травня 2008 року набрало законної чинності та на підставі вказаного рішення видано виконавчий документ. У ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної чинності. Як вбачається з цього правила, законодавець використав формулу «судове рішення», яке згідно із ст. 208 ЦПК України є родовим визначенням і викладається у двох формах: ухвали і рішення. Тому преюдиціальне значення можуть мати й обставини, встановлені ухвалою суду, що набрала законної сили. З огляду викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішенням Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду №174/08 від 30 травня 2008 року та ухвалою Краматорського міського суду Донецької області № 6-27 від 24 лютого 2009 року встановлено, що відповідач [PERSON] з власних матеріалів та за рахунок своїх коштів за період з 2003 року по жовтень 2004 року шляхом будівництва створив об'єкт нерухомості спірне нежитлове приміщення з тамбуром, ґанком, контейнером та кіоском за адресою [ADDRESS], та саме за ним визнано право власності на зазначену будівлю. Вказане сторонами не спростовано, при цьому сторони зареєстрували шлюб 07 вересня 2006 року, рішення третейського суду ухвалено 30 травня 2008 року, але як при ухваленні рішення, так і до теперішнього часу позивачкою [PERSON] вказані рішення та ухвалу не оскаржувала та не зверталась з до суду за захистом своїх порушених прав. Однак суд першої інстанції наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи наявні докази того, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя. При цьому, як вбачається з обставин справи позивачка [PERSON] не довела, що спірне майно в 2003-2004 році створено також і за її кошти, тобто позивачка не навела належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження тих обставин, на які вина посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємництва діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Згідно із ч. 2 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 07 вересня 2004 року по 10 вересня 2014 року, а спірне майно є магазином для здійснення роздрібної торгівлі, тобто призначеним для використання в підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Таким чином, на момент створення спірного нерухомого майна та набуття права власності [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець та використовував це майно у підприємницькій діяльності, зазначену обставину позивачка також не спростувала. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] спірної нежитлової будівлю та визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі за кожним необхідно відмовити. Доводів щодо визнання прилюдних торгів спірної нежитлової будівлі недійсними відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів позивачкою не наведено. Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позиваки про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного нерухомого майна та визнання права власності по 1\\2 частині за кожним з подружжя, які є основними, то необхідно відмовити в задоволенні вимог про визнання прилюдних торгів нежитлової будівлі недійсними, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування державної реєстрації, які є похідними від основних вимог. Відповідно до ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з вищевказаних вимог.

Outcome: partial