Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

У вересні 2016 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визнання договорів оренди недійсними. В обгрунтування позову зазначено, що 05 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] було укладено Договір оренди земельної ділянки (надалі Договір-1), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 433. Відповідно до пункту 1.1. Орендодавець передав, а Орендар приймає в оренду на умовах цього договору частку (1,88%) у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,0677га (площа частки складає 0,0013 га), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114 для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі Дніпропетровська за кодом 78052044 згідно з планом земельної ділянки, що додається. Згідно до пункту 2.1. Договору-1 земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія скінчується. Пунктом 3.1. Договору-1 встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1\~305,40 грн. Пунктом 3.4. Договору передбачено, що сума орендної плати індексується у разі збільшення ставок земельного податку за умови виплати її у повному обсязі до закінчення терміну дії договору. Відповідно до підпункту 7.2.1. пункту 7.2. Договору-1 Орендодавець зобов'язаний передати у користування земельну ділянку у стані, придатному до використання за цільовим призначенням. 05 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] було укладено Договір оренди земельної ділянки (надалі Договір-2), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 434. Відповідно до пункту 1.1. Орендодавець передає, орендар приймає в оренду на умовах земельну ділянку площею 0,0015 га, що знаходиться адресою: м. Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Героїв Сталінграда, 114, для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 78052045 згідно з планом земельної ділянки, що додається. Згідно до пункту 2.1. Договору-2 земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія скінчується. Пунктом 3.1. Договору-2 встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1\~506,23грн. Пунктом 3.4. Договору-2 передбачено, що сума орендної плати індексується у разі збільшення ставок земельного податку за умови виплати її у повному обсязі до закінчення терміну дії договору. Відповідно до підпункту 7.2.1. пункту 7.2. Договору-2 Орендодавець зобов'язаний передати у користування земельну ділянку у стані, придатному до використання за цільовим призначенням. До теперішнього часу Орендодавець не передав Орендарю по акту приймання-передачі та не виділив в натурі в порушення умов Договору-1 і Договору-2, вимог ст.ст. 42, 93. 123-124 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 17 Закону України «Про оренду землі» - земельні ділянки площею 0,0013 га та площею 0,0015 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114 (багатоквартирний жилий будинок) в зв'язку з чим Орендар фактично не користується вказаними земельними ділянками. Зазначила, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а не фізичним особам-Приходько [PERSON] цьому посилалася на ст.42 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року), ст.13, ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.12.2002 року). Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Також зазначила, що невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.12.2002 року) передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Частинами 1-2. 4 статті 93 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року) передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. При цьому, посилалася на частин 1-4, 6, 9 статті 123 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року). Також зазначила, що відповідно до статті 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1, ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України). Також, посилаючись на ч.1 ст. 215, ст. 216, ст.792 ЦК України, зазначила, що вважає, що на підставі викладеного, договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 433 та Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 434 були укладені з грубим порушенням вимог діючого законодавства України - ст.ст.42, 93, 123-124 Земельного кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону України «Про оренду землі», оскільки до теперішнього часу не виділені в натурі та не передані Орендодавцем за актом приймання - передачі Орендарю, що є підставами для визнання даних Договорів оренди земельних ділянок недійсними відповідно до закону. Просила визнати вказані договори оренди земельної ділянки недійсними, а також стягнути судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. 23 вересня 2016 року позивачем було надано уточнену позовну заяву в якій позивач просила визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 433, укладений між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] (державна реєстрація в книзі реєстрації договорів оренди землі № 3065 від 14 березня 2003 року Договору оренди земельної ділянки); визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 434, укладений між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] (державна реєстрація в книзі реєстрації договорів оренди землі № 2998 від 04 березня 2003 року Договору оренди земельної ділянки); повернути [PERSON] сплачені суми орендної плати з урахуванням річних індексів інфляції за вказаними договорами оренди земельної ділянки, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 433, №434 на загальну суму 15 873,67 грн., а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 682,40 грн. Представник відповідача надав суду письмові заперечення та зазначив, що вважає викладені у позові положення норм, які, на думку позивача, порушують спірні договори оренди, є хибними та такими, що не відповідають дійсності. Так, наприклад, у своїй заяві позивач приводить зміст ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», в редакції станом на 26.12.2002 (далі - Закон), з переліком істотних умов договору оренди землі. Однак зазначена стаття 15 Закону у вказаній редакції - це «Порядок укладення договору оренди землі». Умови договору оренди землі містяться в ст. 14 Закону, де умов і строків передачі земельної ділянки орендарю не передбачаються. Немає в Законі і перелічених позивачем невід'ємних частин договору оренди землі, зокрема, вказаних ним акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акту приймання-передачі об'єкта оренди; проекту відведення земельної ділянки у разі його розроблення. Невід'ємною частиною договору, згідно з ч. 2 ст. 13 Закону, є план (схема) земельної ділянки, що наявне в спірних договорах оренди землі. Теж можна сказати про ст. 17 Закону, відповідно до якої, на думку позивача, передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Насправді ст. 17 Закону визначає термін договору оренди землі. Актів приймання-передачі земельних ділянок за договорами оренди землі Законом, станом на час складання договорів оренди, взагалі, не передбачено. Також у своїй заяві позивач, на захист своїх вимог, акцентує увагу на положеннях ст. 123 Земельного кодексу (далі - ЗК) України (в редакції станом на 20.12.2001). Насправді ж ця норма ЗК України містить порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам, що не має ніякого відношення до предмету спору. Теж стосується і усіх інших посилань на норми законодавства у позовній заяві. Отже, відповідач вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону, які не відповідають дійсності та вигадані позивачем. Стосовно порушення відповідачем, на думку Позивача, вимог ст. 42 ЗК України, зазанчив, що ч. 1 ст. 42 ЗК України зазначає можливих субєктів права постійного користування. Спірні ж договори оренди земельних ділянок регулюють права тимчасового користування землею. Про право постійного користування мова у справі, що розглядається, взагалі, не йде. Крім того, отримання у постійне користування земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, є правом, а не обов'язком підприємств, установ і організацій, які здійснюють управління цими будинками. Положеннями частин 2, 3 ст. 42 ЗК України передбачено, що у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. З цього приводу зазначають, що на даний час правосуб'єктність об'єднань власників багатоквартирного будинку визначається Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», при цьому посилалися на ст. 1 зазначеного Закону об'єднання співвласників. Вважають, що матеріалах справи немає жодного доказу щодо факту створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку за адресою земельних ділянок, наданих в оренду за спірними договорами, на дату укладання цих договорів; а також того, що земельні ділянки під багатоквартирним житловим будинком надано у власність або користування об'єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації. Як наслідок, немає підстав спиратися на дану норму закону при вирішенні спору. Також, вважають, що позивач посилаючись на ч.1 ст.124 Земельного кодексу, лише підтверджують неправомірність своїх позовних вимог. Також, посилалися на ст. 19 Конституції України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зазначили, що підставою для передачі земельних ділянок в оренду є рішення міської ради від 06.11.2002 № 155/4, що винесено на підставі листа-замовлення гр. [PERSON] Таким чином, вважають, що договори оренди земельних ділянок, що розглядаються, складено з дотриманням всіх необхідних процедурних норм, у повній відповідності до діючого на час їх складання законодавства України, підписані сторонами, отже складені на підставі вільного волевиявлення, у тому числі позивача, нотаріально посвідчені та зареєстровані у встановленому порядку, та є дійсним до 06.11.2017 p., згідно з п. 2.1 договорів, а тому жодної підстави визнання їх недійсними немає. Також, посилаючись на ст.ст. 629, 526, 525, п.7ч.2 ст.16, ч.1 ст.598 ЦК України, зазначили, що вичерпні підстави дострокового розірвання договору оренди землі за рішенням суду врегульовано окремо (ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та п. 9.2 спірних договорів). Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. При цьому посилалися на ст. 31 Закону України «Про оренду землі» щодо підстав припинення договір оренди землі. Також, зазначили, що договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. В односторонньому порядку розірвання договору оренди землі можливе лише в тому випадку, якщо це прямо передбачено в договорі оренди землі. Таким чином, вважають, що закон не передбачає безпідставної та необґрунтованої односторонньої відмови від договірних зобовязань (від договору). Договір оренди землі може бути розірвано за згодою сторін шляхом укладання договору про розірвання цього договору. Згода міської ради на дострокове розірвання договору оренди землі оформлюється відповідним рішенням міської ради, яке приймається на пленарному засіданні міської ради. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 01 грудня 2016 року для участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засіданні не зявилися, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення згідно діючого законодавства України. Враховуючи наведене суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності незявившихся сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 серпня 1999 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу №889/Н, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1479, було придбано нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв.м., розташоване на першому поверсі в житловому будинку 114 по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпропетровську, за ціною 10\~275,00 гривень (а.с. 139-143). Нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв.м., розташоване на першому поверсі в житловому будинку 114 по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпропетровську належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про власність від 29 вересня 1999 року, реєстраційний номер 1724, виданим Комітетом комунальної власності міської ради (а.с. 137). 29 вересня 1999 року Комітетом комунальної власності міської ради в особі голови [PERSON] та [PERSON] було складено [PERSON] прийому-передачі нежитлової будівлі (приміщення), згідно якого Комітет комунальної власності міської ради передав позивачу - [PERSON], приміщення № 43, загальною площею 44,2 кв.м., розташоване на першому поверсі в житловому будинку № 114 по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпропетровську (а.с. 144). 28 лютого 2000 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровського облвиконкому позивачу було видано реєстраційне посвідчення про те, що в житловому будинку № 114 по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпропетровську, на першому поверсі розташоване нежитлове приміщення № 43 загальною площею 44,2 кв.м. належить позивачу [PERSON], на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 889/Н від 12 серпня 1999 року, що записано в реєстрову книгу № 13 НФ, за реєстровим номером 721-112 (а.с. 138). Згідно рішення Дніпропетровської міської ради за «155/4 від 06.11.2002 року «Про передачу земельних ділянок по вул. Героїв Сталінграду,114 у спільну оренду та оренду гр.[PERSON], по фактичному розміщенню нежитлових приміщень», згідно з чинним земельним законодавством України, на підставі листа-замовлення [PERSON], вирішено: затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, розроблені ДП «Дніпропетровський міський центр державного земельного кадастру», та передати земельні ділянки площею 0,0677га (код ДЗК 78052044) у спільну оренду строком на 15 років і площею 0,0015 га (код ДЗК 78052045) в оренду строком на 15 років гр. [PERSON] по фактичному розміщенню нежитлових приміщень за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114, код цільового використання землі (УКЦВЗ) 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Визначити орендну плату за користування цими земельними ділянками у розмірі земельного податку, який обчислюється відповідно до вимог чинного законодавства. Встановити частку користування земельною ділянкою (код ДЗК 78052044), яка не підлягає окремому відчуженню та виділенню в натурі, гр.[PERSON] у спільному землекористуванні 1,88% або 0,0013га, код цільового використання землі (УКЦВЗ) 1.11.6 (інша комерційна діяльність) (а.с.13). Згідно довідки про грошову оцінку земельної ділянки від 29.01.2003 року, виданої Управлінням земельних ресурсів Дніпропетровської міської ради, грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0013га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114 (нежитлові приміщення) становить 8 702,69 грн. (а.с.12). Згідно довідки про грошову оцінку земельної ділянки від 29.01.2003 року, виданої Управлінням земельних ресурсів Дніпропетровської міської ради, грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0015га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114 (нежитлові приміщення) становить 10 041,57 грн. (а.с.19). 05 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою в особі першого заступника міського голови [PERSON] «орендодавець» та [PERSON] «орендар» було укладено Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 433 (а.с.8-10). Відповідно до пункту. 1.1. вказаного договору, Орендодавець передав, а Орендар приймає в оренду на умовах цього договору частку (1,88%) у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,0677га (площа частки складає 0,0013 га), що знаходиться за адресою: Красногвардійський район, м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114 для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі Дніпропетровська за кодом 78052044 згідно з планом земельної ділянки, що додається. В пункті 1.2. вказаного договору зазначено, що підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 06.11.2002 року №155/4. Згідно до пункту.2.1. даного договору, земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія скінчується. Пунктом 3.1. вказаного Договору встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1\~305,40грн., а в пункті 3.4. договору зазначено, що сума орендної плати індексується у разі збільшення ставок земельного податку за умови виплати її у повному обсязі до закінчення терміну дії договору. Відповідно до п. 7.2.1. пункту 7.2. Договору оренди земельної ділянки, Орендодавець зобов'язаний передати у користування земельну ділянку у стані, придатному до використання за цільовим призначенням. А, в пункті 7.4.1. зазначено, що орендар зобовязаний своєчасно вносити орендну плату відповідно до умов розділу 3 цього договору. Також, 05 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою в особі першого заступника міського голови [PERSON] «орендодавець» та [PERSON] «орендар» було укладено Договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 434 (а.с.15-17). Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору, Орендодавець передає, орендар приймає в оренду на умовах цього договору земельну ділянку площею 0,0015 га, що знаходиться адресою: м. Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Героїв Сталінграда, 114, для фактичного розміщення нежитлових приміщень, які зареєстровані в державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 78052045 згідно з планом земельної ділянки, що додається. В пункті 1.2. вказаного договору зазначено, що підставою для передачі земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 06.11.2002 року №155/4. Згідно до пункту 2.1. даного договору, земельна ділянка передається до 06 листопада 2017 року. Після закінчення терміну договору його дія скінчується. Пунктом 3.1. вказаного договору встановлено, що сума орендної плати за користування земельною ділянкою на термін дії договору складає 1506,23 грн.. В пункті 3.4. договору зазначено, що сума орендної плати індексується у разі збільшення ставок земельного податку за умови виплати її у повному обсязі до закінчення терміну дії договору. Відповідно до підпункту 7.2.1. пункту 7.2. даного договору оренди земельної ділянки, Орендодавець зобов'язаний передати у користування земельну ділянку у стані, придатному до використання за цільовим призначенням. А, в пункті 7.4.1. зазначено, що орендар зобовязаний своєчасно вносити орендну плату відповідно до умов розділу 3 цього договору. У березні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання вказаних договорів оренди земельної ділянки від 05 лютого 2013 року недійсними, посилаючись на те, що договори були укладені з порушенням норм законодавства, а саме ст. 42 ЗК України, а також на те, що до теперішнього часу відповідач не передав позивачу по акту приймання-передачі та не виділив в натурі в порушення умов Договору 1 і Договору 2, вимог ст.ст. 93, 123-124 Земельного кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону України «Про оренду землі» - земельні ділянки площею 0,0013 га та площею 0,0015 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114 (багатоквартирний жилий будинок), у зв'язку з чим позивач фактично не користується вказаними земельними ділянками, та вимушений сплачувати за них орендну плату. В судовому засіданні встановлено та це не оспорюється сторонами, що на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114 розташований багатоквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Згідно ст. 12 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.12.2002 року), договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.12.2002 року), договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі. Невід'ємною частиною договору оренди є план (схема) земельної ділянки. Договір оренди земельної ділянки посвідчується нотаріально за її місцезнаходженням: на строк до 5 років - за бажанням однієї із сторін договору; на строк більше 5 років - в обов'язковому порядку. У статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.12.2002 року) зазначено, що умови договору оренди земельної ділянки не можуть суперечити законам України. Істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: 1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; 5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін. Згідно статті 93 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Суд не приймає до уваги та відхиляє послання позивача на той факт, що оспорювані договори оренди підлягають визнанню недійсними з тих підстав, що відповідачем не передані та не підписані акти приймання-передачі земельних ділянок, та те, що земельні діялнки не виділені в натурі, що порушує приписи чинного на той час земельного законодавства, оскільки складення та підписання актів приймання-передачі земельних ділянок, визначення їх меж в натурі, є діями спрямованими на виконання укладених договорів оренди, а порушення умов виконання укладеного договору жодним чином не впливає на його дійсність. Посилання позивача на ст. 123 ЗК України (у редакції від 20.12.2001 року) згідно якої зазначено, що надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок, суд вважає недоречним та безпідставним, оскільки нормами згаданої статті визначений порядок надання земельних ділянок у постійне користування юридичним особам, а не у строкове користування фізичним особам. Заперечення відповідача на позовну заяву з посиланням на норми ст.ст. 525, 654, 526 ЦК України та норми ст.ст. 31, 32 ЗУ «Про оренду землі», суд також вважає недоречними та безпідставними, оскільки вказаними нормами врегульовані питання дострокового розірвання договору або зміни його умов, в той час як предметом позову по даній справі є визнання оспорюваних договорів недійсними, а не вимоги про їх розірвання. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ст. 42 ЗК України, оскільки вважає, що оспорювані договори повинні бути визнанні недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, як такі, що суперечать приписам ст. 42 ЗК України. Відповідно до\~ст. 42 Земельного кодексу України (в редакції станом на 20.12.2001 року), земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. За змістом наведених положень законодавства слід зазначити, що земельні ділянки на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, повинні використовуватися підприємствами, установами і організаціями, які здійснюють управління цими будинками, на умовах постійного користування, або відповідні земельні ділянки можуть передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників, створеному відповідно до\~Закону від 29 листопада 2001 р. «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»,що зумовлює обмеження їх цільового призначення та суб'єктного складу землекористувачів. Нормами діючого на той час земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. З матеріалів справи вбачається, а саме з плану земельних ділянок за матеріалами земельно-кадастрової документації (а.с. 11), що обидві земельні ділянки є частиною більшої за площею земельної ділянки на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114. Вказані земельні ділянки входять до прибудинкової території житлового будинку за вказаною адресою, який знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, що підтверджується листом № 675 від 20.12.2016 року (а.с. 151). Суду не надано доказів того, що власники квартир багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграда, 114, створили об'єднання співвласників, відповідно слід дійти висновку про те, що земля такому об'єднанню не передавалася у власність або користування. За таких обставин, відповідно до ч. 1\~ст. 42 ЗК України, належним землекористувачем земельної ділянки на якій розміщений цей багатоквартирний будинок та решта його прибудинкової території, є організація, яка здійснює його утримання - балансоутримувач - Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради. Однак згоди, на укладення оспорюваних договорів оренди землі, у КП «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, орендодавець не отримував. З наведеного вбачається, що виділення в натурі фізичній особі часток земельної ділянки державної або комунальної власності, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок і належні до нього будівлі й споруди, та їх окреме відчуження не допускається. Саме тому земельні ділянки площею 0,0013 га та 0,0015 га, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114 під багатоквартирним жилим будинком не можуть передаватись в оренду фізичній особі. З урахуванням того, що міською радою було фактично передано в оренду окремому співвласнику багатоквартирного будинку, а не об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку, частину земельної ділянки на якій розміщено вказаний вище багатоквартирний будинок суд вважає, що оспорювані договори від 05.02.2003 року, були укладені з порушенням діючого на той час земельного законодавство, а саме ст. 42 ЗК України,у звязку з чим вони підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладення. Частиною 1\~ст. 215 ЦК України\~визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом\~статті 216 ЦК\~та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до\~статті 11 ЦПК. Згідно п. 8\~Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1\~статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. На підставі викладеного, оскільки судом встановлено, що вищевказані договори оренди від 05 лютого 2003 року, укладені між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] всупереч вказаним правовим нормам, то їх слід визнати недійсними з моменту їх укладення. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року укладеного між Дніпропетровською міською радою та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 433, (державна реєстрація в книзі реєстрації договорів оренди землі № 3065 від 14 березня 2003 року Договору оренди земельної ділянки) та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року укладеного між Дніпропетровською міською радою та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2003 року за реєстровим № 434, (державна реєстрація в книзі реєстрації договорів оренди землі № 2998 від 04 березня 2003 року). Що стосується позовних вимог в частині повернення позивачу сплаченої суми орендної плати з урахуванням річних індексів інфляції за вказаними договорами оренди земельної ділянки у розмірі 15 873,67 грн., суд зазначає наступне. Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачем [PERSON] відповідно до умов вищевказаних договорів оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року, сплачувалися встановлені цими договорами суми орендної плати, що підтверджується відповідними документами: квитанція № б/н від 07.10.03 року на суму 100,42 грн. (а.с. 83); квитанція № б/н від 07.10.03 року на суму 87,03 грн. (а.с. 83); квитанція № 78091 від 17.09.04 року на суму 87,03 грн. (а.с. 84); квитанція № 78092 від 17.09.04 року на суму 100,42 грн. (а.с. 84); квитанція № 131020 від 25.08.05 року на суму 187,45 грн. (а.с. 85); квитанція № 182167 від 17.07.06 року на суму 194,00 грн. (а.с. 85); квитанція № 274417 від 12.02.08 року на суму 1130,79 грн. (а.с. 86); квитанція № КП301/1 від 19.11.08 року на суму 191,00 грн. (а.с. 86); платіжне доручення № 55 від 20.01.10 року на суму 1603,48 грн. (а.с.94); платіжне доручення № 16 від 04.02.11 року на суму 1603,48 грн. (а.с.97); платіжне доручення № 1 від 31.01.12 року на суму 1603,48 грн. (а.с.100); платіжне доручення № 91 від 25.01.13 року на суму 1603,48 грн. (а.с.104); платіжне доручення № 206 від 04.02.14 року на суму 1603,48 грн. (а.с.108); платіжне доручення № 26 від 02.03.16 року на суму 2002,28 (а.с.112), а також податковою декларацією орендної плати за землю за 2009 рік від 21.01.2009 року (а.с.92), податковою декларацією орендної плати за землю за 2010 рік від 19.01.2010 року (а.с.95), податковою декларацією орендної плати за землю за 2011 рік від 27.01.2011 року (а.с. 98), податковою декларацією орендної плати за землю за 2012 рік від 24.01.2012 року (а.с.101-102), податковою декларацією орендної плати за землю за 2013 рік від 17.01.2013 року (а.с.105-106), податковою декларацією орендної плати за землю за 2014 рік від 21.01.2014 року (а.с.109-110), податковою декларацією орендної плати за землю за 2015 рік від 26.01.2015 року (а.с.113-115). Таким чином, судом встановлено, що позивачем [PERSON] за договорами оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року, укладеними з Дніпропетровською міської радою, за користування земельними ділянками площею 0,0015 га та 0,0013га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 114 була сплачена орендна плата у розмірі 12 097,82 грн. Як вбачається, позивач просить повернути їй сплачені суми орендної плати з урахуванням річних індексів інфляції за вказаними договорами оренди земельних ділянок у розмірі 15 873,67 грн. Однак, суд не вбачає підстав для повернення орендної плати з урахуванням річних індексів інфляції, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами, не є грошовим зобовязанням у розумінні ст. 625 ЦК України, а грошові кошти, які підлягають поверненню позивачу відповідачем, повинні бути повернуті в порядку застосування реституції, як наслідків недійсності укладеного правочину, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~ст. 216 ЦК\~України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивачем на виконання договорів оренди земельної ділянки від 05 лютого 2003 року були сплачені суми орендної плати у загальному розмірі 12 097,82 грн., а спірні договори оренди земельної ділянки визнані судом недійсними, суд приходить до висновку, що суми орендної плати за землю підлягають поверненню позивачу, в порядку застосування наслідків недійсності правочину. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовними вимогами майнового характеру та двома вимогами немайнового характеру у розмірі 1\~653,60 грн. На підставі ст. 42 Земельного кодексу України, ст.ст.13,15,17 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 203,215,216, 792 ЦК України,

Outcome: partial