Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

У вересні 2014 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому просила визнати договір дарування від 12.04.2002 року укладений між [PERSON], якого за довіреністю представляв [PERSON], та [PERSON] з приводу дарування квартири [ADDRESS] удаваним. Визнати [PERSON] та [PERSON] покупцями вищезазначеної квартири, та визнати за нею право власності на ? частку зазначеної квартири. В обґрунтування позову зазначає, що з 2001 року вона проживала з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. На початку 2002 року вони зібрали близько трьох тисяч доларів США і в квітні 2002 року вона і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], який згідно доручення діяв від імені та в інтересах [PERSON], з іншої сторони, обумовили умови купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за яких вона передала [PERSON] обумовлену вартість квартири у сумі 3000,00 доларів США, [PERSON] склав розписку про отримання зазначених грошових коштів, однак оскільки оформлення у нотаріуса договору дарування коштувало дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу, тому продаж квартири було здійснено шляхом укладання договору дарування, при цьому обдарованою особою стала мати, на той час, цивільного чоловіка [PERSON] 05.03.2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу мають двох дітей. [INFO] [PERSON] помер, а його мати наданий час ставить вимогу про виселення її разом із дітьми із спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі, з підстав зазначених у позові. Представники відповідача позов не визнали та просять у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про причини неявки не повідомив. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 12 квітня 2002 року було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON], якого за довіреністю представляв [PERSON], подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] /а.с.7/. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР ( в ред.1963року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. В силу ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Встановлено, що фактично квартиру було придбано за 3 000 доларів США, що в судовому засіданні підтвердив свідок [PERSON], якій під час укладання договору діяв в інтересах відповідача [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що всі домовленості про продаж квартири з ним вела позивачка та її чоловік, гроші він отримав від позивачки в приміщенні державної нотаріальної контори, про що ним було надано розписку. Також, пояснив, що укласти договір дарування було вирішено з метою зменшення витрат. Крім того також встановлено, що саме позивачка та [PERSON] до укладення договору відчуження спірної квартири підшуковувала варіанти, обговорювала з [PERSON] умови купівлі-продажу спірної квартири, її ціну, оглядали квартиру, чого в судовому засіданні підтвердив [PERSON], натомість відповідачка [PERSON] участі в підборі квартири для купівлі та в підготовці укладення договору не приймала, крім того, в спірну квартиру після її купівлі та проведення ремонту вселилися позивачка та [PERSON], вони ж оплачували квартирну плату, чого в судовому засіданні представники відповідачки не заперечували. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачкою в судовому засіданні доведено, що воля сторін правочину була направлена на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання договору купівлі-продажу квартири, де покупцем фактично виступали позивачка та її чоловік [PERSON] Надані суду представниками відповідачки копії договорів про надання комунальних послуг де однією із сторін зазначено [PERSON] не спростовують вищенаведене. Встановлено, що позивачка та її покійний чоловік [PERSON] з 2001 року спільно проживали без укладання шлюбу, вели спільне господарство. Зазначену обставину в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON], яка пояснила, що вона здавала квартиру позивачці та [PERSON] в якій вони проживали однією сім'єю до того часу поки не переселилися до власної квартири. Оплату за найм квартири здійснювали як позивачка так і її покійний чоловік. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], оскільки останній являється рідним братом відповідачки. Крім того, інших доказів на спростування того, що позивачка та [PERSON] не проживали однією сім'єю до укладання шлюбу суду не надано. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 грудня 2013 року, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно п. 5 Договору право власності на квартиру виникає з моменту нотаріального посвідчення. Установлено, що договір укладено та нотаріально посвідчено 12 квітня 2002 року, тобто із цієї дати у набувача виникло право власності на спірну квартиру. Отже виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], покупцями в якому виступили позивачка та її чоловік [PERSON], які на той час спільно проживали без реєстрації шлюбу, з однієї сторони та відповідач [PERSON], якого за довіреністю представляв [PERSON] з іншої сторони. Щодо строків позовної давності, то суд вважає, що вони підлягають поновленню, оскільки пропущені з поважних причин, виходячи з установлених обставин справи. Згідно з приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач, право якого, як він вважає порушено, вправі отримати судовий захист у разі визнання причин пропуску строку позовної давності - поважними. Суд бере до уваги доводи представника позивача, що позивачка не звертаючись до суду з позовом вважала, що відповідачка [PERSON] знала та розуміла, що реальними покупцями та власниками квартири є позивачка та її покійний син [PERSON], і що будь яких питань щодо володіння користування та розпорядження квартирою між ними виникнути не може. Крім того, в квартирі проживають рідні внуки відповідачки, які іншого житла ніж те, що залишилося після батька не мають. Доводи представника позивача, що строк пропущено в зв'язку з юридичною необізнаністю суд до уваги не бере, оскільки це не є поважною причиною. Рішення суду повинно бути не тільки законним, а і справедливим, в зв'язку з чим позовні вимоги позивачки підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved