Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], укладений між акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» та [PERSON] та стягнути з відповідача сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір в сумі 1600,00 грн. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказав, що 24 червня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі по тексту ПАТ «СК «Країна») уклав з [PERSON] Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності № [NUMBER]. У зв'язку з укладеним Полісом 06 червня 2016 року до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи звернувся [PERSON], як фізична особа, майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, зазначеного у Полісі № [NUMBER]. Майнові вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що при настанні дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згодою водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння та не перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії скористалися правом спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (далі по тексту Європротокол), що передбачено ст. 33.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів». У наданому Європротоколі особи, що склали його, зазначили наступне, що ДТП сталася за участю ТЗ CITROEN, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], забезпеченого за Полісом [NUMBER] та ТЗ DAEWOO, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] ([NUMBER]), забезпеченого за Полісом [NUMBER], укладеним ПрАТ «CK Україна» 10 вересня 2015 року. Після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, ПАТ «CK «Країна» одержало інформацію, що цивільно-правова відповідальність іншого учасника ДТП - особи, що звернулася із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи, забезпечена у ПрАТ «CK Україна» - Страховика, якому на день укладення Полісу згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 квітня 2015 року № 905, було анульовано ліцензію на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, станом на день укладення Полісу [NUMBER] - 10 вересня 2015 року, ПрАТ «СК «Україна» було позбавлено ліцензії на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та не було членом МТСБУ, що означає, що ПрАТ «СК «Україна» не було Страховиком в розумінні ЦК України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», Закону України «Про страхування» та не мало право здійснювати обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності. 01 липня 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» було виключено із членів МТСБУ. Позивач просить визнати Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], укладений ПрАТ «СК Україна» - недійсним,оскільки укладений юридичною особою, що станом на день укладення такого договору не мала відповідної ліцензії, а, отже, не мала статус Страховика за законодавством України і не мала права укладати договори страхування. У судове засідання представник позивача по довіреності [PERSON] направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. При цьому зазначив, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Суд, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходе на підставі наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, 24 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» та [PERSON] було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (далі по тексту Поліс) № [NUMBER] (а.с. 8). 06 червня 2016 року до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи звернувся [PERSON] - фізична особа, майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, зазначеного у чинному Полісі № [NUMBER]. Майнові вимоги [PERSON] щодо відшкодування заподіяної шкоди обґрунтував тим, що при настанні дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згодою водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння та не перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії скористалися правом спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (далі Європротокол), що передбачено ст. 33.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (далі по тексту Закон). Вказане підтверджено копією повідомлення про ДТП (а.с. 7). У наданому Європротоколі особи, що склали його, зазначили наступне, що ДТП сталася за участю ТЗ CITROEN, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], забезпеченого за Полісом [NUMBER] та ТЗ DAEWOO, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], забезпеченого за Полісом [NUMBER], укладеним ПрАТ «CK Україна» 10 вересня 2015 року. Після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, ПАТ «CK «Країна» одержало інформацію, що цивільно-правова відповідальність іншого учасника ДТП - особи, що звернулася із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи, забезпечена у ПрАТ «CK Україна» - Страховика, якому на день укладення Полісу згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 квітня 2015 року № 905, було анульовано ліцензію на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про страхування» порядок реєстрації, ліцензування, здійснення нагляду за діяльністю, застосування заходів впливу та ліквідації філій страховиків-нерезидентів встановлюються цим Законом та нормативно-правовими актами Уповноваженого органу. Згідно ст. 1.10. Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг це Уповноважений орган в розумінні Закону. Згідно Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року 1070/2011, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (надалі також - Нацкомфінпослуг) здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Зокрема, до її основних завдань залежить захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг, для чого вона, зокрема, видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг та може видавати страховикам приписи про усунення виявлених порушень законодавства з питань страхової діяльності, а в разі невиконання таких приписів зупиняти чи обмежувати до усунення «явлених порушень дію ліцензій зазначених страховиків, приймати рішення про відкликання ліцензій та виключення страховиків з Державного реєстру фінансових установ. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами страхової діяльності, а відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно ст. 2 Закону України «Про страхування» страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України є фінансові установи, які одержали в установленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. У відповідності до п. 2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 23 грудня 2004 № 3178, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.2004 за № 1654/10253, підставою для провадження діяльності з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є наявність ліцензії на право провадження вказаного виду страхування, виданої відповідно до цих Ліцензійних умов. Згідно з інформацією, що міститься у вільному доступі на офіційному веб-сайті Нацкомфінпослуг (за посиланням http://nfp.gov.ua/content/zupinennya-obmezh-diyalnosti-fu.html) ліцензія на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» АД №039930 розпорядженням Нацкомфінпослуг від 30 квітня 2015 року №905, що набрало чинності 08 травня 2015 року, була анульована Таким чином, станом на день укладення Полісу [NUMBER] - 10 вересня 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» було позбавлено ліцензії на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та не було членом МТСБУ, що означає, що ПрАТ «СК «Україна» не було Страховиком в розумінні ЦК, Закону, Закону «Про страхування» та не мало право здійснювати обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Повільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цівільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування; є членом МТСБУ. 01 липня 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» було виключено із членів МТСБУ. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл. 16 ЦК «Правочини» (статті 215-236). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Ст. 227 ЦК України передбачає правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти і встановлю, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти: суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У ст. 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК України. Виходячи з буквального тлумачення норм статей - та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Отже, на підставі ст. 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку. При цьому у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду, цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). За змістом частини третьої ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. П. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], укладений ПрАТ «СК Україна», було укладено юридичною особою, що станом на день укладення такого договору не мала відповідної ліцензії в супереч вимогам ст. 984 Цивільного кодексу України ст. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 2 Закону України «Про страхування», п. 2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 1.2. ч. 1 ст. 1, ст. 49 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а, отже, не мала статус Страховика за законодавством України і не мала права укладати договори страхування. За встановленим судом обставин, з урахуванням досліджених у справі доказів, суд дійшов висновку, що вимоги ПАТ «СК «Країна» є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданим до матеріалів справи платіжним дорученням.

Outcome: approved