Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

У березні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту створення (придбання) майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 1998 року спільно проживав із [PERSON] Щоб придбати квартиру [PERSON] позичив кошти у [PERSON] та квартиру оформлено на [PERSON] 14.08.2004 р. сторони зареєстрували шлюб. Від спільного шлюбу мають доньку, [PERSON], [INFO] В червні 2010 р. [PERSON] виїхала за кордон та у вересні 2013 р. шлюб між ними розірвано. У травні 2013 р. йому стало відомо, що [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму батькові без його згоди. Вважаючи, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності звернувся до суду з даним позовом. В останній редакції позовних вимог позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 16.04.2013 р. та визнати право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру номер [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Свідок, [PERSON], [INFO] повідомив суду, що знає позивача з 1991 року, а відповідача [PERSON] з 1999 року. Знає, батьків [PERSON]. Альгіс виховував сина відповідача від першого шлюбу. У 1999 році разом обговорювали купівлю житла. Всіма питаннями щодо оформлення квартири лежали на [PERSON]. Зусилля були об'єднанні, [PERSON] шукала, [PERSON] - фінансував. На перший внесок квартири 3 000,00 у.о. дав свідок. Позивач та відповідач разом купували меблі, машину тобто була одна сім'я, були добрі, теплі стосунки. Свідок, [PERSON], [INFO] повідомив суду, що знає [PERSON] з 1996 року, [PERSON] - з 1998 року. Альгіс виховував сина [PERSON] від першого шлюбу. Збиралися придбати житло. Та в подальшому зібрали кошти та придбали квартиру. У [PERSON] була керівна посада заробітна плата була висока, [PERSON] була прибиральницею та зарплата була не велика. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представників відповідачів, свідчення свідків допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає встановленими наступні обставини. Заявляючи вимоги про визнання права спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру номер [ADDRESS], позивач [PERSON] та його представник [PERSON] посилалися на те, що вони проживали разом з [PERSON] без реєстрації шлюбу з червня 1998 р. по серпень 2004 р., як чоловік та жінка, кошти отримані від спільної праці спрямовувалися на спільне придбання речей, оплати послуг, подорожей та спірна квартира набута ними за спільні кошти, отриманих від праці в роки сумісного проживання без реєстрації шлюбу. Посилається на приписи ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин. Так, згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї; майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладено між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність. Таким чином, враховуючи що як з фактичних обставин справи, так і з пояснень позивача вбачається, що станом на момент придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] не були ні подружжям, ні членами однієї сім'ї, селянське (фермерське) господарство не вели та договорів не укладали, суд приходить до висновку, що майно у спільній власності в них відсутне. 14.08.2004 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Дарницького районного суду м. Києві залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2013 р. шлюб, зареєстрований 14.08.2004 р. Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києві з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 92, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Отже, [PERSON] набула право власності на квартиру 20.08.2001 р., [PERSON] не відноситься до членів сім'ї [PERSON] та вони не були подружжям, а отже, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» та Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 не може бути застосована до [PERSON], оскільки він не був членом сім'ї [PERSON] станом на 20.08.2001 р. та [PERSON] та [PERSON] не були подружжям. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Фотографії, надані позивачем, суд не може покласти в рішення суду. Так, під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач є хрещеним батьком старшого сина [PERSON] від першого шлюбу із [PERSON], та дані фотографії не підтверджують спільне сумісне проживання, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. № 16, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 13 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20. Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї; інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на квартиру. Під час розгляду справи, позивачем факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету станом на час придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] належними доказами не доведено, за таких обставин посилання позивача на обґрунтування своїх позовних вимог на ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2013 р. [PERSON] від імені якої діяла [PERSON], передала безкоштовно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняв безкоштовно у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 69,70 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в в реєстрі № 86 (а.с. 9-10). Згідно п. 1.2 розділу 1 договору ця квартира належить дарувальнику, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 20.08.2001 р. на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 15.08.2001 р. № 896-С/КІ, зареєстрованого в комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.08.2001 р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2013 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.03.2014 р. встановлені обставини, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 20.08.2001 р. на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 15.08.2001 р. № 896-С/КІ, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.08.2001 р., у встановленому порядку не оскаржувалось (а.с. 68-73, 74-77). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним. Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним спірний правочин, а саме договір дарування від 16.04.2013 р. всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні. Під час розгляду справи представником відповідача [PERSON] було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності та з цих підстав просив у задоволені позову відмовити. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Так, відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києві залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Отже, позивач звернулася з позовом до суду, коли дізналася, що його майнові права порушені. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 06.03.2014 р. тобто в межах строку позовної давності. Положення ст. 60 ЦПК України покладає обов'язок доказування на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою, що є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи та приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed