Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №9/25ДС/0132/2007-НВВклн, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну мультивалютну кредитну лінію загальною сумою 33 750.00 доларів США з розрахунку 13,50% річних за користування кредитом на строк до 10 березня 2032 року. В частині надання кредитних коштів ПАТ «Кредитромбанк» свої зобов'язання виконав. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладених договорів поруки №9/25ДС/0132/П02/2007-НВВклн від 23 березня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] та [PERSON] та договору поруки №9/25ДС/0132/П01/2007-НВВклн від 23березня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], згідно з якими поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Умовами п. 1.1 зазначених договорів поруки передбачається, що поручителі зобов'язуються солідарно з позичальником відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпром Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами,внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредиттпром Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитопромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпром Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання не виконуються, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року за відповідачами наявна заборгованість у сумі 442 577,90 грн., з яких: тіло кредиту - 385856,45 грн., відсотки - 56721,45 грн., яку ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів та стягнути судові витрати. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року позов публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» задоволено: стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ДельтаБанк» заборгованість за кредитним договором №9/25ДС/0132/2007-НВВклн від 23 бюерезня 2007 року у розмірі 442 577 грн. 90 коп.; стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права і, зокрема на те, що суд не звернув уваги на ті обставини, що саме з 11 серпня 2014 року у позивача виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки саме з цієї дати повинен був відбутися наступний платіж, і почався відлік часу (6 місяців),на протязі якого позивач мав право звернення до поручителів з вимогою про виконання зобов'язання за позичальника; обов'язок банку про повідомлення поручителів щодо порушення зобов'язання з боку позичальника передбачений п. 2.2 договорів поруки, при цьому чіткий строк припинення поруки в договорах не встановлюється; з 11 серпня 2014 року і на момент пред'явлення позову до суду минуло вже понад 13 місяців, тобто навіть подвійний строк, на протязі якого позивач мав право пред'явити вимоги до поручителів, як безпосередньо, направивши відповідні вимоги поштовим відправленням так і в судовому порядку, чого не було зроблено позивачем; отже, договори поруки є припиненими; якщо позивач стверджує, що він неодноразово повідомляв позичальника про порушення зобов'язань, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про його виконання, суд обов'язково повинен був встановити, чи дійсно такі повідомлення мали місце, оскільки, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, кредитор змінив би строк виконання основного зобов'язання й мав би пред'явити позов до поручителів протягом 6 місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту; таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч.4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати (постанова ВСУ від 09.09.2015 року №6-933цс15); зазначені обставини суттєво мали вплинути на правильне вирішення справи, проте судом умисно не з'ясовані; крім того, заявники апеляційної скарги вважають, що, якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року, яка в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (постанова ВСУ від 07.10.2015 року №6-263цс15); заявники апеляційної скарги посилаються також на те, що судом було грубо порушено їх право на надання доказів по справі і пред'явлення зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним; суд, передчасно ухваливши оскаржуване рішення, не дав йому можливості направити документи, які свідчать про наявність у нього інвалідності 2 групи, що звільняє від сплати будь-яких зборів, а отже стягнення з нього судового збору не є законним; вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що незалежно від предмета і підстав спору, а також незважаючи на те,хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа або споживач), на правовідносини, що виникають з споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» (постанова ВСУ від 11. 11.2015 року №6-1716цс15) і отже відповідачі, як споживачі, звільнені від сплати судового збору в межах зазначеної справи. У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Від відповідачів та представника позивача надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» суд першої інстанції, оцінивши представлені в силу ст.. 60 ЦПК України докази, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов висновку, що відповідач в однобічному порядку не виконав покладені на нього договором зобов'язання по поверненню кредиту та оплаті за користування грошима. Проте повністю з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до укладеного договору №9/25ДС/0132/2007-НВВклн від 23 березня 2007 року банк відкрив позичальнику не відновлювальну мультивалютну кредитну лінію загальною сумою 33 750.00 доларів США з розрахунку 13,50% річних за користування кредитом на строк до 10 березня 2032 року. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до укладених договорів поруки №9/25ДС/0132/П02/2007-НВВклн від 23 березня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] та [PERSON] та договору поруки №9/25ДС/0132/П01/2007-НВВклн від 23березня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], згідно з якими поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Умовами п. 1.1 зазначених договорів поруки передбачається, що поручителі зобов'язуються солідарно з позичальником відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. Відповідно до п. 2.1 договорів поруки у разі порушення позичальником своїх зобов'язань перед банком за платежами, що передбачені кредитним договором, відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Відповідно до п. 2.2 при порушенні позичальником своїх зобов'язань за платежами,що виникли за кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, в триденний строк (включаючи день отримання повідомлення), виконує в повному обсязі платіжні зобов'язання позичальника за кредитним договором, які підлягали виконанню, але не були виконані позичальником. Відповідно до п. 3.1 договори поруки вступають в силу з моменту підписання сторонами і діють до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпром Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами,внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпром Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитопромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпром Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. З матеріалів справи не вбачається, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором поручителям надсилались повідомлення про виконання в повному обсязі платіжних зобов'язань. Разом з тим пред'явленням вимог до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимог до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (Постанова Пленуму №5 від 30 березня 2012 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимог до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимог, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Договорами поруки по даній справі не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами договорів встановлено, що вони діють до повного виконання всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом 9 вересня 2015 року. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителів протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 4.1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався забезпечити погашення отриманого кредиту у період з 01 по 10 число включно кожного календарного місяця. Сторонами не оспорюється, що останній платіж по кредитному договору був здійснений 02 липня 2014 року (а.с. 119). Отже, саме з 11 серпня 2014 року у позивача виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів. Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся лише у вересні 2015 року, то у зв'язку з пропущенням шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції зазначеної норми матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів та судового збору. Разом з тим апеляційна скарга не містить доводів [PERSON] щодо незаконності рішення суду про стягнення суми заборгованості з нього як позичальника за кредитним договором; розмір заборгованості ним не оскаржується. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що він був позбавлений можливості надати докази по справі та звернутися із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] отримав копію позовної заяви 19 вересня 2014 року і 21 вересня 2014 року направив до суду першої інстанції заяву про відвід судді і деякі інші документи. Крім того, ПАТ «Дельта Банк» до апеляційного суду надана ксерокопія позовної заяви [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Кредитпромбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, яка адресована Ворошиловському районному суду м. Донецька і датована 22 лютого 2011 року. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також фактично були позбавлені права надання зустрічного позову про визнання договорів поруки припиненими також є безпідставними, оскільки не звернення до суду з таким позовом не свідчить про те, що по даній справі не підлягає застосуванню положення ч.4 ст. 559 ЦПК України. Доводи заявників апеляційної скарги про те, що відповідачі, як споживачі, звільнені від сплати судового збору в межах зазначеної справи, не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору звільняються споживачі при зверненні до суду за захистом своїх прав, а положення, викладені у постанові ВСУ від 11.11.2015 року №6-1716цс15, на яку є посилання в апеляційній скарзі, не стосуються правовідносин по даній справі. Разом з тим висновок суду першої інстанції про стягнення з [PERSON] судового збору також є незаконним, оскільки відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 23 листопада 2015 року він є інвалідом другої групи, а відповідно до Закону України «Про судовий збір» інваліди другої групи звільняються від сплати судового збору.

Outcome: partial