Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: -визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши в користування [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] житлові кімнати, площами 13,8 кв.м. та 19,8 кв.м. разом із балконом. площею 0,5 кв.м., санвузол , площею 4,2 кв.м., частину коридору, площею 1,5 кв.м.; виділити в користування [PERSON] житлову кімнату, площею 24,4 кв.м., вбиральню, площею 1,9 кв.м.; в загальному користуванні сторін спору залишити кухню, площею 19,2 кв.м. та частину коридору до арки, площею 16 кв.м.; -вселити [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] у квартиру [ADDRESS]; -зобов'язати відповідача не порушувати визначений порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS]; -зобов'язати відповідача передати позивачу дублікати ключів від замків вхідних дверей трикімнатної квартири [ADDRESS] протягом трьох календарних днів з моменту набрання чинності рішенням суду; -стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; -стягнути з відповідача на користь [PERSON] 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; -стягнути з відповідача на користь [PERSON] 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; -зобов'язати ТОВ «Теплопостачсервіс» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються до квартири [ADDRESS] та укласти відповідні договори окремо із кожною із сторін спору. В подальшому у квітні 2016 року позивач звернулась до суду із заявою про зміну відповідача «Теплопостачсервіс» на ТОВ «Лікожитлосервіс». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що у період з 07.12.2004 року по 18.09.2009 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилось двоє дітей - [PERSON], 2005 року народження, та [PERSON], 2007 року народження. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року квартиру [ADDRESS] визнано об'єктом права спільної сумісної власності сторін спору, в порядку розподілу визнано за кожною із сторін право власності на одну другу частину вказаної квартири. Позивач зазначає, що між сторонами у справі склались неприязні та конфліктні відносини, у зв'язку із якими у 2010 році позивач з дітьми виїхала із спірної квартири, станом на час подання позову відповідач відмовляється надавати доступ позивачу до квартири та чинити дії, направлені на перешкоджання у проживанні позивача із дітьми у квартирі. За вказаних обставин звернулась до суду із вказаним позовом для захисту порушеного права. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги, викладені у позові, просили позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позов в частині вселення позивачем з дітьми до спірної квартири [ADDRESS] та передання останній дублікату ключів від замків вхідних дверей. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в частині встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою, зазначивши про порушення таким порядком прав відповідача як співвласника спірної квартири. Також заперечували в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у загальному розмірі 150 000 грн. на користь позивача та неповнолітніх дітей, вказавши, що вказані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, внаслідок чого просили у вказаній частині позову відмовити. Заслухавши пояснення та заперечення сторін спору, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 07.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї зареєстровано шлюб, що стверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 17). Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу, 25.05.2012 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 18). [INFO] народився [PERSON]; [INFO] народився [PERSON], згідно даних свідоцтв про народження від 31.05.2005 року та від 18.01.2008 року батьками [PERSON] та [PERSON] є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 15,16). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2012 року, визначено місця проживання [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON] за місцем її проживання (т. 1 а.с. 31-43). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014 року, квартиру [ADDRESS] визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] та [PERSON] права власності на одну другу частину квартири за кожним (т. 1 а.с. 53-54, 61-65). 29.09.2014 року зареєстровано право власності [PERSON] на одну другу частину квартири [ADDRESS], що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27625029 від 03.10.2014 року (т. 1 а.с. 70). Статтею ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частинами 1,3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Відповідно до даних технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], житлова площа квартири складає 58 кв.м., загальна площа складає 101,3 кв.м.; квартира складається з трьох кімнат: 1-а кімната площею 24,4 кв.м.; 2-а кімната площею 13,8 кв.м.; 3-я кімната площею 19,8 кв.м.; кухні площею 19,2 кв.м.; вбиральні (сполученої) площею 1,9 кв.м.; коридору площею 17,5 кв.м.; санвузла площею 4,2 кв.м. (т. 1 а.с. 79-80). Всі три житлові кімнати у квартирі є ізольованими. Ідеальна частка кожного співвласника становить 29 кв.м. (58 кв.м. : 2 = 29 кв.м.). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як власник ? частини квартири, просить виділити у користування їй та дітям кімнати, площами 13,8 кв.м. та 19,8 кв.м., що загалом становить 33,6 кв.м., що за площею є більшою на 4,6 кв.м. ідеальної частки, яка припадає на позивача. Виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного співвласника в спірній квартирі, а саме по 29 кв.м., то надання в користування позивачу кімнати, площами 13,8 кв.м. та 19,8 кв.м., що загалом становить 33,6 кв.м., погіршить права відповідача, оскільки такий порядок не відповідає вимогам законодавства та матиме місце відступ від розміру житлової площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення частки відповідача, тоді як позивач отримає на 4,6 кв.м. жилої площі більше від жилої площі в квартирі. Наведене, на думку суду, призведе до порушення прав відповідача як співвласника щодо володіння та користування квартирою. Відтак, позовна вимога про визначення порядку користування спірною квартирою у запропонований позивачем спосіб, не підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача та неповнолітніх дітей моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом. Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність обставин, які є підставою для стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі. Матеріалами справи стверджується та обставина, що між сторонами спору склались вкрай неприязні та конфліктні стосунки, за участю сторін судами неодноразово розглядались судові справи, про що свідчать наявні в матеріалах цивільної справи копії судових рішень. Позивач підтверджує ту обставину, що у 2009 році самостійно залишила спірну квартиру, обґрунтовуючи виїзд із спірного житлового приміщення агресивною поведінкою зі сторони відповідача. Наявні у справі докази свідчать про те, що після розподілу квартири у судовому порядку, тобто після 2011 року, позивач не зверталась до суду з позовами про вселення, усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. За вказаних обставин, суд не знаходиться підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідач у судовому засіданні визнав позовну вимогу про вселення позивача з дітьми до спірної квартири [ADDRESS] та зобов'язання передати дублікати ключів від замків вхідних дверей, у зв'язку із чим у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, враховуючи у суду відсутність обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, обставини у вказаній частині не підлягають доказуванню. Відтак, суд надходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], а саме - в частині вселення позивача та неповнолітніх дітей до спірного житлового приміщення і зобов'язання відповідача передати позивачу дублікати ключів від замків вхідних дверей, у іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial