Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Верхівської сільської ради, в якому зазначає, що після смерті свого батька [PERSON], який помер 20 березня 2008 року, успадкував житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. Глинянка, 27 у с. Верхи Камінь-Каширського району. Право власності на це нерухоме майно визнано за ним згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду від 12 липня 2013 року. Оскільки нерухоме майно будувалось у 1927 році 20-го століття на виділеній батькові його матері [PERSON] Ворошику Єрмолаю земельній ділянці, що передавалась у довічне володіння, то він успадкував речові права на вказану земельну ділянку. У погосподарських книгах господарство було оформлено на батька позивача [PERSON] Права користування [PERSON] підтверджуються довідкою Державного архіву Волинської області, виданою у 2013 році. Первинного правовстановлюючого документа на імя його батька на землю площею 0,37 га немає. Однак на підтвердження того, що земля належала батькові є викопіювання з генерального плану села [PERSON], де земельна ділянка за адресою вул. Глинянка, 27 у селі Верхи Камінь-Каширського району є єдиною з фронтальною стороною ділянки, яка виходить на вулицю, довжиною близько 50-ти метрів. Земля у [PERSON] не вилучалась у порядку, який передбачений був законодавством СРСР та УРСР, відповідних рішень та документів не виявлено. З врахуванням наведених обставин, просить визнати за ним у порядку спадкування право постійного (безстрокового) користування земельною ділянкою площею 0,37 га у селі Верхи Камінь-Каширського району Волинської області, яка знаходить по вул. Глинянка, 27, з якої до дня смерті 20 березня 2008 року [PERSON] ні один квадратний метр вилучений не був. Ухвалою суду від 17 квітня 2015 року до участі у справі як співвідповідача за клопотанням позивача залучено [PERSON] У запереченні на позов представник відповідача, Верхівської сільської ради, просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що відсутні підстави для визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 0,3700 га в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON], оскільки останній без правовстановлюючих документів користувався земельною ділянкою лише площею 0,25 га, на яку спадкоємцю [PERSON], який успадкував після смерті свого батька [PERSON] житловий будинок, рішенням сесії Верхівської сільської ради № 25/6, з урахуванням вимог ЗК України щодо площі земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, надано дозвіл на приватизацію. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали повністю з викладених у ньому підстав і просили його задовольнити. Окрім того, позивач [PERSON] та представник відповідача пояснили, що згідно з довідкою державного архіву Волинської області [PERSON] на праві постійного користування належала земельна ділянка площею 0,37 га, яка не вилучалася і на яку право користування у спадкодавця згідно з ЗК УРСР 1920 року (чинним на час передачі земельної ділянки у постійне користування) не припинилося, а тому позивач, окрім житлового будинку у с. Верхи по вул. Глинянка, 27, успадкував право постійного користування земельною ділянкою площею 0,37 га, місцезнаходження якої визначено судовою земельно-технічною експертизою. Частину цієї земельної ділянки, якою за життя користувався батько позивача і яка не вилучалася, неправомірно було передано сільською радою у власність співвідповідача [PERSON] Надана останньому земельна ділянка, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, знаходиться за межами населеного пункту, а тому не могла бути виділена [PERSON] Отримання співвідповідачем [PERSON] державного акта на земельну ділянку, тобто на частину земельної ділянки, якої за життя користувався батько позивача, не впливає на набуте позивачем в порядку спадкування право користування спірною земельною ділянкою, а судові рішення, постановлені у справах щодо правомірності набуття [PERSON] у власність земельної ділянки не мають відношення до вирішення вказаного спору. Представник відповідача, Верхівської сільської ради, у судове засідання не зявився, від в.о. Верхівського сільського голови [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Співвідповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову належить відмовити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку та надвірних будівель, що знаходяться по вул. Глинянка, 27 у с. Верхи Камінь-Каширського району. Це домоволодіння у відповідності до рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 липня 2012 року, що набрало законної сили 23 липня 2012 року, позивач набув у власність у порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON], який помер 20 березня 2008 року. При цьому, як було встановлено судом, спадщину [PERSON] прийняв шляхом постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час її відкриття. У відповідності до ст. 1216 ЦК України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Порядок спадкування права на земельну ділянку визначено ст. 1225 ЦК, згідно з якою, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. ст. 125, 126 ЗК України 2001 року, що набрав чинності з 01 січня 2002 року (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право власності на нерухоме майно, право володіння, право постійного користування земельною ділянкою, тощо, які розміщені на території України, підлягає обовязковій державній реєстрації. Пунктом 6 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України 2001 року передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Однак рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 п. 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Отже, п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Згідно з архівною довідкою Державного архіву Волинської області від 13.03.2013 року, в погосподарських книгах виконавчого комітету Верхівської сільської Ради депутатів трудящих Камінь-Каширського району за 1955-1963 роки є відомості про господарство [PERSON] (прізвище так в документах), який станом на 1955-1963 роки користувався земельною ділянкою площею 0,37 га. У відповідності до архівної довідки Державного архіву Волинської області від 03.06.2015 року № 400/01.22 в погосподарських книгах Верхівської сільської ради Камінь-Каширського району є відомості про господарство [PERSON] (Ільяшика, [PERSON]) [PERSON] (прізвище так в документах), користувалися земельною ділянкою станом на 01 січня 1955 року 0,32 га, 01 січня 1956 року, 01 січня 1958 року, 01 січня 1959 року, 01 січня 1960 року, 01 січня 1961 року, 01 січня 1962 року 0,37 га, 01 січня 1964 року, 01 січня 1965 року, 01 січня 1967 року, 01 січня 1968 року, 01 січня 1969 року, 01 січня 1970 року 0,25 га. Розділ «Земля» станом на 01 січня 1957 року, 01 січня 1963 року, 01 січня 1966 року не заповнений, інших відомостей не виявлено. З погосподарських книг Верхівської сільської ради № 2 на 1971, 1972, 1973 р.р., № 2 на 1974 р., 1975 р., 1976 р., № 2 на 1977 р., 1978 р., 1979 р., № 2 на 1980 р., 1981 р., 1982 р., № 2 на 1983 р., 1984 р., 1985 р., № 2 на 1986 р., 1988 р., 1989 р., 1990 р., № 2 на 1991 р. вбачається, що за господарством [PERSON] (суспільна група робітники) було закріплено на праві особистого користування 0,25 га землі. Станом на 1995 р., 1996 р., 1997 р. у користуванні [PERSON] перебувало 0,36 га землі, з яких 0,02 га під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,31 га під ріллею, 0,03 га під багаторічними насадженнями. У 1998 р., 1999 р. у користуванні останнього було 0,56 га землі, з яких 0,02 під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,52 га під ріллею, 0,04 га під багаторічними насадженнями, у 2000 році 0,45 га, з них: 0,02 під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,39 га під ріллею, 0,04 га під багаторічними насадженнями. Як вбачається з погосподарської книги Верхівської сільської ради № 2 на 2001-2005 р.р. за господарством [PERSON], який на той час проживав з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] у користуванні знаходилося станом на 2001 р., 2002 р., 2003 р. 0,45 га землі, зокрема, з них 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства, станом на 2004 р., 2005 р. 2,08 га, зокрема з них, 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з погосподарською книгою Верхівської сільської ради № 2 на 2006-2010 роки за господарством [PERSON], який проживав з сином [PERSON] та до 2006 року з дружиною [PERSON], на праві користування було закріплено станом на 2006-2010 роки 2,08 га землі, у тому числі: 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, 1,83 га для ведення особистого селянського господарства (площа сільськогосподарських угідь). Таким чином, згідно з записами у погосподарських книгах станом на день відкриття спадщини за батьком позивача значилася земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га. З технічного паспорта на обєкт нерухомого майна по вул. Глинянка, 27 у с. Верхи вбачається, що житловий будинок та надвірні будівлі, які [PERSON] успадкував після смерті свого батька [PERSON] були побудовані у період 1953 р.- 1982 р.р., а саме, житловий будинок, погріб з шийкою, прибудова, веранда, сарай у 1953 році, сарай у 1955 р., літня кухня у 1982 році. Відповідно до положень Земельного Кодексу УРСР 1922 року, який діяв на час будівництва вказаного житлового будинку, виділенню та використанню земельної ділянки передувало виготовлення та затвердження проекту землеустрою, а також проведення, згідно з Розділом 2 цього Кодексу, державної земельної реєстрації та видачі землекористувачу правопідтверджуючого документа на землю. Статтею 187 цього ж Кодексу передбачалося, що складання проекту землеустрою полягало у детальному та точному визначенні місця відведення земельної ділянки учаснику землеустрою з відображенням його на проектному плані землеустрою. Запроектовані межі спочатку позначалися на місці тимчасовими знаками, а при відсутності спорів та скарг закріплювалися постійними межовими знаками. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925 «Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок» (діяла до 1984 року) також передбачав, зокрема, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них. Статтею 10 Закону СРСР від 13.12.1968 року «Об утверждении основ земельного законодательства Союза ССР и союзных республик» передбачено, що «приступать к пользованию предоставленным земельным участком до установления соответствующими землеустроительными органами границ этого участка в натуре (на местности) и выдачи документа, удостоверяющего право пользования землей, запрещается. Право землепользования колхозов, совхозов и других землепользователей удостоверяется государственными актами на право пользования землей. Формы актов устанавливаются Советом Министров СССР» (мовою оригіналу). Відповідно до статті 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Згідно статті 22 цього кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте, дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Пунктами 1, 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, надані для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, майнові права спадкодавців на раніше отриманні земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених Земельним кодексом України, можуть бути підтверджені рішенням органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки; даних земельно-кадастрових документів щодо місцезнаходження, площі земельної ділянки, її цільового призначення; а також документів, які вказують на встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі. За життя спадкодавець [PERSON] свої права на передану йому у постійне користування земельну ділянку не оформив, межі земельної ділянки не підтвердженні записами у погосподарських книгах, земельно-кадастрові документи щодо меж земельної ділянки відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вказана земельна ділянка не ввійшла до складу спадщини, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Схема до висновку судової земельно-технічної експертизи № 10 від 28 грудня 2015 року не спростовує таких висновків суду, оскільки відтворює межі не правового, а фактичного, користування спадкодавцем земельною ділянкою, що не підтверджене у передбачений земельним законодавством спосіб (зокрема записами у земельно-шнурових книгах щодо меж, конфігурації земельної ділянки). За вказаних обставин, не можуть бути належними доказами розміру та меж земельної ділянки спадкодавця показання свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили у судовому засіданні, що [PERSON] фактично користувався земельною ділянкою по вул. Глинянка, 27, розташованою між сусідами Федоровичем і Гошин. Суд вважає безпідставними посилання позивача на генеральний план забудови с. Верхи 1984 р., оскільки цей план не підтверджує розміру та меж земельної ділянки, переданої у постійне користування спадкодавцю. Частина 1 статті 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельною ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Статтею 121 ЗК 2001 року передбачено, що громадяни України мають право на безоплату передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 га. Оскільки позивачем набуто у власність у порядку спадкування житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, то рішенням Верхівської сільської ради № 25/6 від 29.12.2012 року йому надано дозвіл на приватизацію присадибної земельної ділянки площею 0,25 га. Ці обставини позивач у судовому засіданні не заперечив. З схеми до висновку судової земельно-технічної експертизи, вбачається, що належних позивачу будівель на земельних ділянках суміжних землекористувачів, зокрема, на земельній ділянці переданій у власність співвідповідача [PERSON], немає. Отже, підстави для висновку про те, що порушені права та інтереси позивача на спірну земельну ділянку, відсутні. Посилання позивача на ту обставину, що надана у власність [PERSON] земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи знаходиться за межами населеного пункту і тому, у відповідності до норм земельного законодавства, не могла бути передана у власність, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту його права, не спростовують висновків суду та не є підставами для задоволення позову. Окрім того, як встановлено рішенням Камінь-Каширського районного суду від 24 грудня 2012 року, що набрало законної сили 06 лютого 2013 року, передачею співвідповідачу [PERSON] у власність уповноваженим на те органом у передбачених законом розмірах частини спірної земельної ділянки права позивача як землекористувача суміжної земельної ділянки, на якій розміщені успадковані ним будівлі, не порушені. Доводи позивача та його представника про те, що на час смерті [PERSON] на праві постійного користування належала земельна ділянка площею 0,3700 га, оскільки з часу її виділення в такому розмірі (архівна довідка від 03.06.2015 року № 400/01.22) жодних відомостей про її вилучення немає, є безпідставними. За життя [PERSON] не оспорював розмір належної йому на праві постійного користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, який, згідно з записами у погосподарських книгах, становив 0,25 га. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed