Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Позивач вказував на те, що 5 травня 2014 року згідно протоколу № 1513291 були проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належало [PERSON] та [PERSON]. Він придбав на зазначених торгах квартиру [ADDRESS] та став її новим власником, отримав 13 травня 2014 року відповідне свідоцтво. Його право власності було зареєстроване в установленому порядку. 14 липня 2014 року він направив письмову вимогу відповідачу про виселення. Проте у місячний строк відповідач квартиру не звільнив. Посилаючись на викладене, просив суд виселити відповідача з квартири [ADDRESS]. В судове засідання сторони не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ст.ст.224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 5 травня 2014 року проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] Згідно протоколу прилюдних торгів № 1513291 від 5 травня 2014 року зазначена квартира була продана позивачу [PERSON] 13 травня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] видно свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS], яка придбана [PERSON] та раніше належала [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2004 року, зареєстрованого за № 321. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 травня 2014 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 13 травня 2014 року. Відповідно довідки Форми № 3, виданої ЖБК «Іскра» від 25 червня 2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 30 травня 2014 року та колишній власник квартири [PERSON] з 26 серпня 2004 року. Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод регламентується, що кожна особа фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть у тих випадках, коли воно відчужено особою, яка не мала на це права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу. Відповідно до ст..317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виселення тимчасових мешканців, що проживають в квартирі без укладення договору найму, передбачено ст.ст. 98, 99 ЖК України. Оскільки позивач є новим власником спірної квартири, який не надавав згоди на проживання у ній відповідача, а останній втратив право користування нерухомістю, у договірних відносинах з власником (позивачем) не перебуває, а тому він підлягає виселенню з квартири як тимчасовий мешканець за ст.. 98 ЖК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виселення відповідача з квартири [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved