Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У березні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог вказали, що зазначена квартира належить позивачам на праві спільної часткової власності. Відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000 № 1017/ж раніше належала 1/5 частка квартири [ADDRESS] , проте заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.03.2020, яке вступило в законну силу 07.08.2020, за позивачами визнано право власності на цю 1/5 частку квартири, що належала [PERSON] за набувальною давністю. При цьому, відповідач з часу приватизації та на день звернення до суду із цим позовом в спірній квартирі не проживала, її особистих речей в квартирі немає, всі комунальні послуги та витрати пов`язані з використанням житла сплачують позивачі. Зазначили, що [PERSON] у 1998 році виїхала за межі України до Греції на заробітки. За весь час вона приїздила до м. Миколаєва тільки у 2006 році на декілька тижнів, після чого знову виїхала до Греції, пояснивши відповідачам, що у неї є посвідка на проживання в цій країні. Після виїзду за межі України [PERSON] більше на зв`язок з родиною не виходила. Позивачі здійснювали спроби відшукати відповідача, проте розшук результатів не дав. Оскільки відповідач права власності на частку у квартирі на підставі заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.03.2020 не має та в ній не проживає з 1998 року без поважних причин, що встановлено у вказаному рішенні суду, вона втратила право користування цим житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Ухвалою суду від 04.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судове засідання, призначене на 04.11.2021, сторони не з`явились. Представник позивачів подала заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, підтримала позовні вимоги. Відповідач відзиву на позовну заяву та третя особа пояснень не надали, причини своєї неявки суду не повідомили. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000 № 1017/ж раніше сторонам на праві спільної часткової власності належало по 1/5 частці квартири [ADDRESS] , разом з іншими співвласниками: [PERSON] (1/5) та [PERSON] (1/5) (а.с.19-20). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2020, яке вступило в законну силу 07.08.2020, за позивачами визнано право власності на 1/5 частку квартири, що належала [PERSON] , за набувальною давністю (а.с.14-18). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2021 квартира [ADDRESS] належить на праві часткової власності лише позивачам (а.с.8-10). Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 23070-000429566-037-08 від 27.01.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю сторін. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У частині першій статті 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у частині першій статті 81 ЦПК України. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги доводи позивачів про те, що в заочному рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2020, яке вступило в законну силу 07.08.2020, яким за позивачами визнано право власності на 1/5 частку квартири, що належала [PERSON] , за набувальною давністю, вже встановлено факт її тривалого не проживання у спірній квартирі з 1998 року без поважних причин, оскільки домовленостей щодо іншого між сторонами не було, а таке рішення має преюдиційне значення при розгляді даної справи з огляду на наступне. По-перше, у вказаному рішенні суд не встановив обставини тривалого непроживання [PERSON] у спірній квартирі без поважних причин, а лише посилався, що «позивачі зазначають, що [PERSON] у 1996 році виїхала за межі України до Греції. За весь час вона приїздила до м. Миколаєва тільки у 2006 році на декілька тижнів, після чого знову виїхала до Греції. Після виїзду за межі України [PERSON] більше на зв`язок з родиною не виходила. Вони здійснювали спроби відшукати відповідачку, проте розшук результатів не дав.». По-друге, вказаним рішенням взагалі не вирішувався спір щодо обставин непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , поважності причин такого не проживання чи домовленостей щодо іншого між сторонами, а тому воно не має преюдиційного значення при розгляді даної справи щодо вказаних обставин. Крім того, на підтвердження фату відсутності відповідача за місцем реєстрації позивачі надали письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не є учасниками справи. Зі місту цих пояснень вказані особи підтверджують, що [PERSON] протягом різного періоду, починаючи з 01.08.2006, 13.09.2010 та з 02.01.2014 по дату написання цих пояснень 13.01.2021 та 13.02.2021 відповідно не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.21-23). При цьому, зі змісту цих пояснень не вбачається чи обстежувалася квартира на предмет наявності/відсутності в ній речей відповідача та не викладено обставини щодо поважності причин не проживання відповідача в квартирі. До пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не додано доказів, звідки їм відомо про викладені обставини, та що вони є сусідами сторін, оскільки не підтверджено реєстрацію (проживання) цих осіб за вказаними в поясненнях адресами. Відповідно до частини першої статті 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно із частиною першою статті 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У відповідності із статтею 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянуті речові докази. Судом було призначено розгляд вказаної справи з повідомленням сторін, тобто у судовому засіданні, при цьому в судові засідання позивачі не з`являлись, клопотань про допит вищевказаних осіб в якості свідків не заявляли. На підставі наведеного, суд не може прийняти до уваги надані позивачами пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як доказ не проживання відповідача за адресою її реєстрації, оскільки вони є недопустимим доказом, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, які такі пояснення написали. Отже, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності (непроживання) відповідача за місцем реєстрації з часу приватизації квартири (2000 рік), як зазначено у позові, та навіть протягом останнього року до часу подачі позову, а також неповажність причин такого не проживання. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача не підлягають, так як суд дійшов до висновку про відмову задоволенні позову.

Outcome: dismissed