Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 20 липня 2012 року він надав відповідачу позику в сумі 60000 гривень строком до 01 вересня 2012 року, про що свідчить відповідна розписка відповідача. Однак, відповідач свої зобовязання щодо повернення отриманої ним позики по сьогоднішній день не виконав. У звязку з тим, що відповідач у добровільному порядку позику не повернув, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку суму позики із урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції в розмірі 110630 гривень та судові витрати по справі у виді сплаченого ним судового збору в сумі 1119 гривень 58 копійок. Крім того, у звязку із тим, що він раніше звертався з аналогічним позовом до Сокирянського районного суду та Тульчинського районного суду за попереднім місцем проживання відповідача, а також тривалий час проживав на тимчасово окупованій території України, то просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не зявився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України.\~\~\~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 липня 2012 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 60000 гривень, що підтверджується письмовою розпискою останнього. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У звязку з тим, що відповідач на вимогу позивача не повертає отриману ним позику, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку позики, а також трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції, загальна сума яких за розрахунком позивача по липень 2015 року складає 110630 гривень. Вирішуючи вимогу про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд враховує, що відповідно до ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною пятою\~ статті 267 ЦК України\~передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Матеріалами справи встановлено, що позивач звертався з аналогічним позовом до Сокирянського районного суду та Тульчинського районного суду за попереднім місцем проживання відповідача, а також тривалий час перебував на окупованій території України, а тому суд вважає поважним причини пропуску ним строку звернення до суду, у звязку із чим даний строк підлягає поновленню. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 1106 гривень 30 копійок. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 60, 257, 267, 526, 530, 541, 599, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

Outcome: approved