Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2007 року по 2010 рік. Від подружнього життя мають дитину: [PERSON], 2007 року народження, який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не сплачує аліменти та не надає будь-яку іншу матеріальну допомогу на утримання дитини. Згідно проведених медичних обстежень та встановленого діагнозу, було рекомендовано лікарями оздоровити дитину на морському узбережжі та перебування дитини у відповідній кліматичній зоні. З метою вирішення проблем зі здоров'ям дитини та покращення матеріального забезпечення, вона працевлаштувалась та переїхала на тимчасове проживання до Королівства Таїланду, отримала дозвіл на працевлаштування, який подовжений до липня 2017 року. При цьому батько дитини надав згоду на вивіз дитини за кордон. У подальшому вона продовжить дозвіл до 2019 року, що передбачено законодавством Таїланду. Під час її перебування в іноземній державі дитина відвідувала школу та вони разом проживали в орендованому будинку. Улітку 2016 року вона повернулась до України для врегулювання спірних питань. А відповідач в цей час безпідставно відмовив у наданні такого дозволу в подальшому. Мотивував своє рішення тим, що він як батько бажає бачитись з сином частіш і йому не до вподоби, що дитина буде проживати за кордоном. Вирішити дане питання мирним чином вони не можуть. Вважає таку відмову не обґрунтованою та такою, що порушує право дитини на нормальний розвиток. Просить суд надати дозвіл на виїзд на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до Королівства Таїланд до 30 вересня 2019 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що дитині для нормального розвитку в Таїланді також створені всі умови, є можливість відвідувати школу. Враховуючи здоров'я дитини, перебування в такій кліматичній зоні сприятиме видужанню дитини. В даний час дитини тут відвідує школу, оскільки можливості виїхати не мають через неправомірну відмову відповідача у наданні відповідного дозволу. З заявами про стягнення аліментів не зверталась, але відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає. Відповідачка орендує будинок, продовжила строк дії договору оренди та в подальшому продовжить свій довіз на працевлаштування. Просив задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала. Суду пояснила, що позивачка бажає виїхати до Таїланду на постійне місце проживання, що унеможливить його нормальне спілкування з дитиною, прийнятті участі в його вихованні. Довгий час він взагалі був позбавлений належного спілкування з дитиною, жодної інформації про місце перебування дитини йому нічого не було відомо. Тому після повернення позивача з дитиною до України, він скасував свою заяву про вивіз дитини за кордон. Через що у них відбувся конфлікт з новим чоловіком позивачки та в даний час стали напруженими відносини між ними. Враховуючи, що він має рівні права на прийняття участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 2007 року по 06 травня 2010 рік. Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві. З поданої суду медичних виписок, консультативних висновків вбачається, що [PERSON], 2007 року народження, має діагноз: рецедивуючий обструктивний бронхіт в анамнезі, фаза ремісії, алергічний риніт, група ризику з бронхіальною астмою. Дитині рекомендовано в тому числі оздоровлення на морському узбережжі. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Відповідно до договору оренди будинку, 07 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди будинку за адресою: [ADDRESS]. Договір укладений на період до 07 вересня 2016 року та може бути продовжений за усною домовленістю в день закінчення строку дії договору. З пояснень представника позивача вбачається, що даний договір був продовжений. 09 липня 2015 року між ТОВ «Самуі Байкері» та [PERSON] укладено трудовий договір, за яким остання обіймає посаду керуючого директора товариства, отримує заробітну плату в розмірі 35 000 бат. Строк дії договору становить до 08 липня 2019 року. З поданого суду дозволу на роботу №219-8400-001208 від 09 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] має дозвіл на роботу в Таїланді до 08 липня 2017 року. Також встановлено, що [PERSON], 2007 року народження, зарахований в 4-й клас початкової школи, відкритої при мовній школі KSTVS на о. Ко Самуі Таїланд на період з 05 вересня 2016 року по 31 травня 2017 року. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Положення ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього виїзду за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року» виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків за відсутності згоди і супроводу другого з батьків здійснюється на підставі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи інтереси дитини, те, що після розлучення між батьками дитини склались неприязні стосунки, дитини проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, можливість дитини навчатись в школі, забезпечення її належними умовами проживання та навчання, відповідач належних та допустимих доказів на спростування даних тверджень не надав, суд надає дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до Королівства Таїланд до 08 липня 2017 року. У задоволенні вимог про надання дозволу до 30 вересня 2019 року, суд відмовляє, оскільки дозвіл на роботу позивачу наданий до липня 2017 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed