Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У березні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати незаконним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14 вересня 2010 року. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказала на те, що 19.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] отримала земельну ділянку в строкове платне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства строком на 25 років з дня підписання договору оренди до 19.01.2030 року. Вказаний довір було зареєстровано 10.03.2005 року Центром державного земельного кадастру Обухівського району Київської області за №2. Починаючи з 2003 року позивач [PERSON] бажаючи розпочати будівництво житлового будинку та комплексу господарських споруд по [ADDRESS] у відповідності до вимог діючого на той час законодавства України було отримано всі необхідні для цього документи, а саме: план забудови садиби (погоджений у встановленому порядку), рішення Козинської селищної ради №5-19 від 12.12.2003 року про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку, дозвіл на виконання будівельних робіт №179 від 30.12.2004 року та будівельний [NUMBER] від 24.12.2004 року. Також для проведення будівельних робіт позивачем 23.07.2003 року був укладений договір підряду з колективним підприємством «Будівельно-монтажне управління №35» на проведення робіт по будівництву будинку, за яким здійснювалася оплата та відбувалася здача - приймання виконаних робіт. Крім того, [PERSON] з метою забезпечення будівництва було укладено договір про користування електричною енергією та договір про надання послуг з газопостачання, за якими виключно [PERSON] здійснювалася та здійснюється оплата за надані послуги. Після закінчення будівництва в червні 2011 року, [PERSON] звернулась до КП КОР «Обухівське БТІ» із замовленням на виготовлення технічного паспорту збудованих по [ADDRESS] житлового будинку та комплексу господарських споруд. Отримавши відповідний технічний паспорт [PERSON] мала намір здійснити оформлення права власності на вказані будівлі, але в грудні 2011 року їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що право власності вже було зареєстровано на іншу особу - [PERSON] Як було повідомлено [PERSON], право власності [PERSON] на збудоване нерухоме майно було оформлено на підставі Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради [NUMBER] від 14.09.2010 року «Про оформлення свідоцтва про право власності», яке було прийнято на підставі Постанови КМУ №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» а також наступних документів: звернення про будівництво об'єкту, як самобудови без відповідного дозволу, адміністративного протоколу складеного відносно [PERSON] за ст. 97 КпАП України та сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам від 23.07.2010 року. Позивач [PERSON] посилаючись на ст.ст. 316, 321, 325, 328, 331, 386, 392, 393 ЦК України, ст.301Закону України «Про планування та забудову територій», ст.ст. 27, 31, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, вважає, що відповідачі вчинивши дії за результатами яких було оформлене право власності на побудований [PERSON] будинок за [PERSON], порушили право власності [PERSON] у зв'язку з чим, позивач вимушена була звернутися до суду для захисту свого права у визначений в позовній заяві спосіб. Зокрема, позивач просила: - визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] - визнати незаконним Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14 вересня 2010 року. Крім того, у жовтні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею на праві спільної сумісної власності з [PERSON] право власності на частину індивідуального житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 1101,5 кв.м., житловою площею 128,5 кв.м.. та частину господарських будівель до нього: гостьового будинку, гаражу, сараю-прибудови, навісу, огорожі, колонки питної, вимощення, басейну, тенісного корту, ями вигрібної, каналізаційних колодязем. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22.11.2012 року позовні вимоги [PERSON] були об'єднані з позовними вимогами [PERSON] Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року позов [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] визнано незаконним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14 вересня 2010 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 1500 (одної тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, стягнуто з виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 1500 (одної тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання за [PERSON] на праві спільної сумісної власності з [PERSON] право власності на ? частину індивідуального житлового будинку та ? частину господарських будівель до нього, залишено без задоволення. У подальшому ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року в частині задоволення позову [PERSON] залишено без змін. 20 лютого 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2014 року залишено без змін. У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року. Заява обґрунтована тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 pоку, задоволено позов [PERSON] до [PERSON], виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа - КП «КОР Обухівське БТІ» про визнання права власності на житловий будинок. Ухвалюючи зазначене рішення, суд виходив з того, що [PERSON] отримала відповідну згоду власника земельної ділянки [PERSON] на забудову ділянки, а рішенням Козинської селищної ради від 12 грудня 2003 року було надано [PERSON] дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на належній їй земельній ділянці в [ADDRESS] Зазначені обставини підтверджуються постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку, згідно якої апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року про задоволення позову [PERSON] скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог до Козинської селищної ради про визнання протиправним і скасування рішення № 5-19 від 12 грудня 2003 року про надання [PERSON] дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на належній їй земельній ділянці в [ADDRESS] Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2013 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року скасовано та залишено без змін постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року, якою було визнано протиправним і скасовано рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року про надання [PERSON] дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS]. Скасоване рішення селищної ради було основною підставою прийняття судом рішення 28 серпня 2013 року. 29 квітня 2014 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області у поновленні строку на звернення із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вказаного судового рішення було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2014 року зазначена ухвала районного суду скасована й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року заява [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами вказаного судового рішення залишена без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року зазначена ухвала районного суду скасована, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 12 лютого 2015 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області заяву [PERSON] було задоволено, поновлено строк звернення із заявою. 30 березня 2015 року в межах розгляду заяви [PERSON] про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було винесено рішення Обухівського районного суду Київської області, яким позов [PERSON] було задоволено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 червня 2015 року зазначене рішення районного суду скасоване, питання щодо перегляду рішення суду за ново виявленими обставинами передано до суду першої інстанції для вирішення відповідно до вимог ЦПК України. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2015 року заява [PERSON] залишена без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року зазначена ухвала районного суду скасована й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 15 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року повернуто, а справу повернуто Обухівському районному суду Київської області. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2016 року заяву [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року зазначена ухвала районного суду скасована й справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, в межах розгляду цієї справи вирішується заява [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року в частині вирішення позову [PERSON] у редакції позовних вимог, які були пред'явлені цим позивачем станом на час винесення вказаного судового рішення і у тому складі осіб, що беруть участь у справі. Провадження в частині позовних вимог [PERSON] було закрито чинною ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року, тому правова оцінка вимогам її позову не надається. В судовому засіданні представник заявника - відповідача [PERSON] [PERSON] заяву підтримала, посилаючись на те, що при винесенні рішення не було враховано незаконність дозволу на будівництво, який у подальшому був скасований Печерським райсудом м.Києва в межах розгляду адміністративної справи, також не було враховано незаконність рішення Козинської селищної ради, ці обставини існували на час вирішення справи, але є нововиявленими, оскільки станом на час винесення судового рішення були відсутні преюдиційні рішення у інших справах, постановлені у подальшому. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти заяви заперечила, посилаючись на те, що обставини, на які посилається відповідач, хоч і визнані судом апеляційної інстанції ново виявленими, однак не є істотними, оскільки правомірність позовних вимог підтверджується також і іншими доказами, зокрема чинним договором оренди, не скасованим дозволом інспекції ДАБК та іншими, скасування рішення Козинської селищної ради не вплине на вирішення спору, оскільки воно є актом індивідуальної дії та втратило чинність після його виконання. Інші особи, що беруть участь у справі, зокрема позивач [PERSON], відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату час та місце слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 169 ЦПК України судом було визнано можливим справу розглядати у їх відсутність за участю їх уповноважених представників. Представник відповідача виконавчого комітету Козинської селищної ради в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, в матеріалах справи є його заява про розгляд справи у його відсутності, а також його письмові заперечення на позов. Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні матеріали адміністративної справи Печерського районного суду м.Києва № 2-а-312/12, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд вважає заяву та позов такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. При вирішенні вимог заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення суд приймає до уваги наступне. Як зазначалось вище, судом встановлено, що чинним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року позов [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] визнано незаконним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14 вересня 2010 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 1500 (одної тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, стягнуто з виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 1500 (одної тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 361 ЦПК України рішення суду, якими закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуто у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. В пункті 5 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» звернуто увагу судів, що необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи та входять до предмета доказування у справі і можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту рішення суду, яке просить переглянути заявник, вбачається, що [PERSON] отримала відповідну згоду власника земельної ділянки [PERSON] на забудову ділянки, а рішенням Козинської селищної ради №5-19 від 12 грудня 2003 року було надано [PERSON] дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на належній заявнику земельній ділянці в [ADDRESS] що підтверджує будівництво на відведеній земельній ділянці та за наявності відповідної дозвільної документації. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року позов [PERSON] було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Козинської селищної ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], про визнання протиправним і скасування рішення № 5-19 від 12 грудня 2003 року про надання [PERSON] дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на належній [PERSON] земельній ділянці в [ADDRESS] Ухвалюючи рішення від 28 серпня 2013 року Обухівський районний суд Київської області виходив з того, що [PERSON] отримала відповідну згоду власника земельної ділянки [PERSON] на забудову ділянки, а рішенням Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року їй було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на належній [PERSON] земельній ділянці в [ADDRESS] Законність зазначеного рішення ради підтверджується постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку, що була чинна на момент ухвалення рішення суду від 28 серпня 2013 року. Однак, після ухвалення зазначеного рішення ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2013 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку та залишено без змін постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року. Отже, судом встановлено, що [PERSON] здійснювала будівництво індивідуального житлового будинку на належній [PERSON] земельній ділянці в [ADDRESS] на підставі дозволу, що був їй наданий рішенням Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року, яке визнано протиправним. Зазначені обставини існували на момент ухвалення рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року, однак не були відомі сторонам, так як ухвалою Вищого адміністративного суду України лише від 05 грудня 2013 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку та залишено без змін постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року про задоволення позову [PERSON] Зазначені заявником обставини мають істотне значення для справи та істотно впливають на висновки суду, зроблені в рішенні, яке переглядається за нововиявленими обставинами, що було встановлено судом апеляційної інстанції у цій справі. Крім того, суд враховує висновки суду апеляційної інстанції про те, що згідно пункту 42 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на час прийняття рішення селищної ради про надання дозволу на будівництво) питання щодо затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Порядок отримання дозволів на будівництво об'єктів містобудування на момент виникнення спірних правовідносин було визначено Законом України «Про планування і забудову територій». Так, відповідно до вимог ст. 24 вказаного Закону фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво). Фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об'єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації. До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. Перелік інших документів та матеріалів, необхідних для отримання дозволу на будівництво, які додаються до письмової заяви, порядок їх розгляду визначаються регіональними правилами забудови. У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Порядок отримання дозволу на будівництво об'єктів фізичними або юридичними особами, які мають намір здійснити будівництво об'єктів на земельних ділянках, що належать їм за правом власності чи користування, відповідно до статті 24 Закону України «Про планування та забудову територій» було визначено в Типових регіональних правилах забудови, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 грудня 2001 року № 219, чинних на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідача (далі - Правила). Згідно з пунктом 6.6 Правил перелік необхідних для отримання дозволу на будівництво документів та матеріалів, які додаються до письмової заяви забудовника, включає: витяг із рішення виконкому сільської, селищної чи міської ради про надання земельної ділянки з визначенням цільового призначення; - державний акт на право власності або право користування землею, акт установлення меж земельної ділянки в натурі; - економіко-фінансове обґрунтування проведення проектних і будівельних робіт (у разі необхідності кредитування); - для об'єктів виробничого призначення - техніко-економічне обґрунтування запланованого будівництва, для екологічно небезпечних об'єктів - висновок державної екологічної експертизи. Враховуючи вищезазначене, для надання дозволу на виконання будівельних робіт необхідні відповідні документи, зокрема, документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. Такі документи були відсутні на момент надання дозволу Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт у цій справі. Таким чином, розглядаючи заяву [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд вважає, що скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року є достатньою підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Згідно ч.2 ст.365 ЦПК України розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення. За таких обставин, заяву слід задовольнити, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року підлягає скасуванню. При прийнятті нового рішення по суті позовних вимог суд приймає до уваги наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, а [PERSON] є їх матір'ю. Дані обставини не заперечувалися сторонами під час розгляду справи у суді. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.04.2003 року та копії державного акту на право власності на землю від 14.04.2003 року, земельна ділянка площею 1,283 га, що розташована на території Козинської селищної ради по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (Том №1 а.с.208-209,210) Прийнявши рішення про будівництво за свої кошти будинку на вказаній вище земельній ділянці [PERSON] попередньо було отримано відповідну згоду власника земельної ділянки, на якій планувалося будівництво - а саме [PERSON], після чого, в архітектурній фірмі «Стілобат» [PERSON] було замовлено проект житлового будинку, з яким остання звернулася до відділу архітектури Обухівської районної державної адміністрації Київської області, де було складено план забудови садиби (яка розташована за адресою: [ADDRESS]), затверджений начальником відділу містобудування і архітектури та погоджений Начальником відділу земельних ресурсів, Головним лікарем райсанепідемстанції та Начальником служби державного пожежного нагляду, та акт про відведення внатуру, проектуємих споруд на земельній ділянці. (Том №1 а.с.11-12, 21-29,30) Рішенням Козинської селищної ради від 12.12.2003 року №5-19 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку» [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1,283 га. (Том №1 а.с.13) В подальшому [PERSON] було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт №179 від 30.12.2004 року, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської районної державної адміністрації на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального будинку та комплексу господарських споруд в [ADDRESS], а також будівельний паспорт на забудову приватної земельної ділянки, виготовлений Головним архітектором Обухівського району Київської області за замовленням [PERSON] №432 від 24.12.2004 року. (Том №1 а.с.14,15-16) 19.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 1,283 га, що розташована на території Козинської селищної ради по [ADDRESS] що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кийовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №96 та зареєстрованого 10.03.2005 року Центром державного земельного кадастру Обухівського району Київської області за №2. (Далі - Договір оренди) (Том №1 а.с.9-10) У зв'язку з втратою оригіналу свого примірника зазначеного вище договору оренди, 23.03.2012 року [PERSON] було отримано його дублікат, який був зареєстрований в реєстрі №213 та 15.10.2012 року був зареєстрований в управлінні Держкомзему в Обухівському районі. Зазначений договір на момент розгляду справи у суді є чинним.(Том №2 а.с.118) Твердження представника [PERSON] - [PERSON] про те, що договір оренди укладений 19.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] враховуючи ст. 18 Закону України «Про оренду землі» набрав чинності лише після 15.10.2012 року (дати реєстрації в управління Держкомзему в Обухівському районі дублікату договору оренди, суд не приймає до уваги, оскільки належних та допустимих доказів вказаної обставини суду надано не було, пояснення ж самого представника [PERSON] з цього приводу, в розумінні ч.1 ст. 57 ЦПК України не є доказом. Крім того, укладення договору оренди між [PERSON] та [PERSON] 19.01.2005 року, ніяким чином не спростовує правомірність дій [PERSON] починаючи з 2003 року щодо підготовки всіх необхідних документів для будівництва. Законність прийняття рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 12.12.2003 року №5-19 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку», було предметом дослідження та розгляду Київським апеляційним адміністративним судом, який своєю постановою від 26.03.2013 року у справі №2а-312/12, відмовив [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсним та скасування вказаного рішення, де також було зазначено, що Козинська селищна рада, приймаючи рішення №5-19 від 12.12.2003 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку» діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. (Том №2 а.с.123-124) Згідно п.1.1 Договору оренди [PERSON] отримала вищевказану земельну ділянку, а саме земельну ділянку площею 1,283 га, що розташована на території Козинської селищної ради по [ADDRESS] в строкове платне користування для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до п.2.2.1, п.4.1 Договору оренди земельна ділянка була передана [PERSON] в день підписання договору оренди - 19.01.2005 року. Строк оренди земельної ділянки сторони визначили - 25 років тобто до 19.01.2030 року. На момент розгляду справи у суді вказаний договір оренди від 19.01.2005 року у встановленому законом порядку зареєстрований та є чинним. Також судом було встановлено, що для проведення будівельних робіт [PERSON], як приватним підприємцем з Колективним підприємством «Будівельно-монтажне управління №35» було укладено договір підряду від 23.07.2003 року на проведення робіт по будівництву будинку, за яким здійснювалася оплата та відбувалася здача-приймання виконаних робіт (Том №1 а.с.47) Окрім зазначених вище дій, для забезпечення будівництва [PERSON] було укладено ряд наступних договорів: договір про користування електричною енергією №2408 з ЗАТ «А.Е.С.Київобленерго» від 25.12.2009 року; 26.09.2006 року було оформлене споживання газу на підставі заяви №17711 від 26.09.2006 року (про постійне забезпечення природним газом для побутових потреб на умовах «Публічного договору ВАТ «Київгаз» про надання послуг з газопостачання мешканцям приватного сектору забудови м. Києва») та укладений з ПАТ «Київгаз» договір про надання населенню послуг з газопостачання №Т-11166/07-44 від 04.08.2011 року. (Том №1 а.с.32-46) Крім того, на підтвердження проведення будівельних робіт саме [PERSON], представниками останньої у суді було надано копію контракту №1/7 від 01.07.2005 року, копію технічних умов ТОВ «Агробудівник», копію договору №27/04/05 від 27.04.2005 року, копію договору №16-05/05 від 06.05.2005 року, разом з тим суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України копії вказаних документів є неналежними доказами (Том №2 а.с.125-136) Закінчивши, в червні 2011 року, будівництво [PERSON] звернулася до КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» із замовленням на виготовлення технічного паспорту збудованих по [ADDRESS] житлового будинку та комплексу господарських споруд, після отримання якого мала намір здійснити оформлення права власності на вказані будівлі. Разом з тим, право власності на [PERSON] зареєструвати не вдалося, оскільки на той момент на спірний будинок з господарськими спорудами вже було зареєстровано право власності за [PERSON], яка отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно: на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], видане Виконавчим комітетом Козинської селищної ради 21.09.2010 року, на підставі Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради [NUMBER] від 14.09.2010 року «Про оформлення свідоцтва про право власності», яке було прийнято на підставі Постанови КМУ №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» а також наступних документів: звернення про будівництво об'єкту, як само будови без відповідного дозволу, адміністративного протоколу складеного відносно [PERSON] за ст. 97 КпАП України та сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам від 23.07.2010 року. Згідно положень ст.ст. 316, 321 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.ст. 328,331 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи суд погоджується з твердженням [PERSON] про те, що [PERSON] протиправно скористалася приписами постанови Кабінету Міністрів України №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт», а рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради [NUMBER] від 14.09.2010 року «Про оформлення свідоцтва про право власності» було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, виходячи з наступного. Так, згідно із ч.1,3,4,7 ст. 301 Закону України «Про планування та забудову територій» (в редакції закону від 29.06.2010 року) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті. Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка надала дозвіл на виконання будівельних робіт, письмову заяву, до якої додаються: проектна документація на будівництво об'єкту, погоджена та затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об'єкта до експлуатації, підписаний ген проектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, генпроектувальною організацією, замовником, страховою компанією (якщо об'єкт застрахований). Прийняття в експлуатацію збудованих до 31.12.2008 року без залучення підрядних організацій приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, які споруджувалися без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об'єктів у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади з питань будівництва та архітектури, за наявності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об'єкт. В даному випадку, будівництво спірного будинку здійснювалось на підставі отриманого [PERSON], а не [PERSON] чи [PERSON], дозволу на виконання будівельних робіт, у зв'язку з чим одержання сертифікату відповідності повинно було здійснюватись за заявою [PERSON], як замовника будівництва, а не [PERSON]; та в порядку який передбачений ч.3 ст. 301Закону України «Про планування та забудову територій» (в редакції закону від 29.06.2010 року), тобто з додаванням до заяви [PERSON] проектної документації та акту готовності об'єкта до експлуатації. Згідно ч.1 Постанови Кабінету Міністрів України №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт», тимчасовий порядок прийняття в експлуатацію стосується виключно будівель та споруд споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт, а будівництво спірного будинку здійснювалось відповідно до дозволу №179 від 30.12.2004 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської районної державної адміністрації на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку та комплексу господарських споруд в [ADDRESS]. Тому в даному випадку реєстрація права власності повинна була бути здійснена за позивачем згідно з ст.ст. 27, 31, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Наведені конституційні принципи також передбачені чинним Цивільним кодексом України. Так, відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суб'єктами права є, зокрема, фізичні особи (325 ЦК України). Крім того, згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 328, ст.. 331 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ст.386 ЦК України). Якщо, право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника. (ст.ст.16, 393 ЦК України) З урахуванням того, що право власності за [PERSON] на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], не визнається [PERSON], позивач не має можливості отримати правоустановчий документ. Крім того, оскільки рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14.09.2010 року на [PERSON] прийняте на підставі недостовірних документів, не відповідає зазначеним вище вимогам законів України, порушує право власності [PERSON] на нерухоме майно, виходячи з приписів ст.ст. 16, 393 ЦК України, вказане рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради має бути визнано незаконним, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині, як і в частині - визнання права власності задоволені. Доводи [PERSON] викладені в позовній заяві є послідовними та такими, що підтверджуються поданими доказами у справі, та з яких можна зробити висновок про те, що будинок що є предметом спору був збудований саме [PERSON] та за наявності для такого будівництва всіх правових підстав. Із викладеними вище висновками суду погодились суди апеляційної та касаційної інстанції при наданні правової оцінки обставинам спору у цій справі, що підтверджується ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2014 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2014 року. При вирішенні питання щодо переконливості заперечень відповідача проти позову із врахуванням встановлених у цьому спорі нововиявлених обставин суд приймає до уваги наступне. Суд вважає, що [PERSON] у спірних правовідносинах діяла правомірно, добросовісно і відкрито, вжила всіх необхідних заходів для отримання відповідної згоди власника земельної ділянки [PERSON] та уповноважених органів держави на забудову ділянки, отримання дозволу на будівництво, створення об'єкту нерухомого майна за власні кошти і власними силами, жодних правопорушень не вчиняла, тому особисто вона у встановлений законом спосіб вчинила всі необхідні дії для набуття права власності на спірне нерухоме майно. Так, рішенням Козинської селищної ради від 12 грудня 2003 року було надано [PERSON] дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на належній їй земельній ділянці в [ADDRESS] Зазначені обставини підтверджуються постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 pоку, згідно якої апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року про задоволення позову [PERSON] скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог до Козинської селищної ради про визнання протиправним і скасування рішення № 5-19 від 12 грудня 2003 року про надання [PERSON] дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці в [ADDRESS] Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2013 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2013 року скасовано та залишено без змін постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року, якою було визнано протиправним і скасовано рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року про надання [PERSON] дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS]. При наданні правової оцінки вказаній обставині, суд враховує, що скасування рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року було здійснено у спорі [PERSON] із суб'єктом владних повноважень - Козинською селищною радою в порядку адміністративного судочинства, [PERSON] не була відповідачем у адміністративній справі, при цьому судовими рішеннями адміністративних судів не було встановлено фактів порушення чинного законодавства [PERSON], які б призвели до винесення органом місцевого самоврядування незаконного рішення. Також слід врахувати, що рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року за критеріями юридичної природи цього акта управління віднесено до правових актів індивідуальної дії, загальною рисою яких є їх виражений правозастосовний характер, тому його дія була вичерпана після реалізації наданого селищною радою дозволу - початку будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці в [ADDRESS] яке здійснювалось на підставі не лише вказаного рішення органу місцевого самоврядування, а на підставі дозволу інспекції архітектурно-будвіельного контролю. Враховуючи викладене, рішення Козинської селищної ради № 5-19 від 12 грудня 2003 року як акт управління індивідуальної дії не має зворотної дії у часі, тому його скасування майже через десять років після винесення і після завершення будівництва будинку не свідчить про незаконність дій [PERSON] щодо початку будівництва об'єкту нерухомого майна. Також суд враховує, що окрім скасованого рішення Козинської селищної ради існує Дозвіл на виконання будівельних робіт № 179 від 30 грудня 2004 року, виданий Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю (який не ким не оскаржувався та є чинним), договір оренди земельної ділянки від 19 січня 2005 року (який є чинним до 2030 року) та інші документи (технічна документація) й докази, які були досліджені судом. Зокрема, 19 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, за яким у строкове платне користування було передано земельну ділянку площею 1,283 га по [ADDRESS], яка належить позивачеві [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 14.04.2003 року, в якому сторонами правочину було обумовлене право позивача [PERSON] на забудову земельної ділянки, спорудження житлового будинку. 10 березня 2005 року було проведено державну реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки. [PERSON] оскаржувала відповідні дії в судовому поярдку, однак чинним судовим рішенням в задоволенні позову [PERSON] до управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, [PERSON], Державної реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи - державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», [PERSON], про визнання дій незаконними, скасування запису про державну реєстрацію відмовлено повністю. У встановленому законом порядку 13.01.2014 року на ім'я [PERSON] виготовлено технічний паспорт на спірний будинок (том №5 а.с.103-119), з якого вбачається, що будівництво будинку позивачем повністю завершено. Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах при отриманні дозволів на будівництво та розпочинаючи спорудження спірного об'єкту нерухомого майна позивач [PERSON] діяла правомірно, у визначений законом спосіб, зокрема відповідно до приписів ст.ст. 24,29 Закону України «Про планування та забудову територій». Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Спірний індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] є об'єктом нерухомого майна. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вище обґрунтовано, право власності позивача на спірний об'єкт нерухомого майна виникло на законних підставах, набуто правомірно, інше прямо не випливає із закону, незаконність набуття права власності в даному випадку не встановлена судом, тобто саме позивач [PERSON] створила спірне майно. Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» [NUMBER] від 14 вересня 2010 року є явно незаконним, оскільки відповідач [PERSON] не здійснювала ніяких дій щодо фінансування та організації будівництва спірного об'єкту нерухомого майна, в межах розгляду справи судом не встановлено наявність будь-якої із передбачених ст.11 ЦК України підстави виникнення у неї цивільного права - права власності на спірний об'єкт нерухомого майна. За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні спору суд дотримується загальних засад цивільного законодавства щодо неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свободи договору; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». На переконання суду, позивач [PERSON] у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірного об'єкту нерухомого майна, проявивши розумну обачність, достовірно знаючи, що об'єкт будівництва перебуває у межах чужої земельної ділянки, діяла добросовісно під час початку будівництва та набуття права власності, оскільки уклала чинну цивільно-правову угоду із власником земельної ділянки, отримавши згоду на забудову в межах чужої земельної ділянки, отримала дозволи всіх уповноважених органів держави, самостійно створила майно шляхом завершення будівництва, чим правомірно набула право власності. На противагу вказаному вище, позивач має спір із іншою фізичною особою, яка також вважає себе власником цього ж об'єкту нерухомого майна, а будь-який орган держави не набуває права власності на спірне майно з огляду на характер спірних правовідносин. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки право власності позивача оспорюється іншою особою, єдиним можливим способом його захисту з боку держави є пред'явлення позову в судовому порядку. Саме в цьому аспекті суд має оцінити правомірність втручання у право власності позивача з боку держави шляхом відмови у судовому захисті такого права. Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу не дають підстав для висновку про дотримання принципу «пропорційності». З обставин справи, не вбачається відомостей, які б давали достатні підстави вважати, що право територіальної громади або держави у спірних правовідносинах переважає індивідуальне право позивача. Спосіб захисту порушених прав позивача - визнання права власності у судовому порядку - грунтується на законі, з огляду на фактичні обставини спору є єдино можливим способом відновлення порушених прав позивача, тому відмова у задоволенні позовних вимог буде мати наслідком фактичну втрату набутого без порушень законодавства з боку самого позивача права власності і унеможливлення відновлення становища, яке інсувало до порушення прав, що вказує на недотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання у розумінні практики ЄСПЛ. За таких обставин, на думку суду, відмова у задоволенні позовних вимог буде суперечити загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Відповідно до п.п.32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Обгрунтовуючи заперечення на позов відповідач не посилається на будь-які порушення законодавства з боку позивача [PERSON], а посилається лише на певні неправомірні дії, вчинені посадовими особами органу публічної влади, які призвели до порушення її власних (відповідача [PERSON] прав та законних інтересів. З обставин цього спору не вбачається будь-яких дій позивача [PERSON], які б свідчили про набуття нею спірного майна злочинним шляхом або його незаконне придбання, поряд з тим, встановлено законне походження майна особи, що вказує на відсутність розумних підстав, непропорційність втручання держави у здійснення позивачем права власності. Враховуючи викладене, суд вважає, що достатніх підстав для відмови у судовому захисту законних прав та інтересів позивача немає, а відмова у такому захисті шляхом відмови у задоволенні позовних вимог, які ґрунтуються на законі, призведе до порушення прав позивача, гарантованих статтями 41,55 Конституції України, статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин, заперечення відповідача суд вважає непереконливими, недоведеними і такими, що не ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах. Достатніх і передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача не ґрунтуються на законі та письмових доказах, не спростовують доводи позову, суд вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів в повному обсязі в рівних частинах. В зв'язку із задоволенням позову суд вважає недоцільним скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18.04.2012 року до набрання судовим рішенням законної сили.

Outcome: approved