Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дітей. Зазначала, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем на її утриманні перебувають син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати дітей, позивачка просила стягнути з нього аліменти на їх утримання у розмірі по 1 000 грн. щомісяця на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що не працює, доглядає наймолодшу доньку, а тому не має можливості сама утримувати дітей, на відміну від відповідача, який має неофіційні заробітки. Відповідач частково визнав позовні вимоги, погодився сплачувати аліменти на своїх дітей в мінімальному розмірі, встановленому державою, мотивуючи тим, що 14.10.2016 року отримав перелом лівої ключиці і є непрацездатним. До цього мав мінливі тимчасові заробітки та середньомісячний дохід біля 4\~000 грн. Не заперечив того факту, що з моменту припинення з позивачкою шлюбних відносин у серпні 2016 року, жодної матеріальної допомоги дітям не надавав, оскільки позивачка забороняла йому бачитись з донькою та сином. Наразі між ними триває розлучний процес, в ході якого ставитиме питання щодо місця проживання сина разом з ним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Судом установлено, що сторони на момент подачі позову перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.05.2007 року та є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв. Сторони проживають окремо, діти разом з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 05.09.2016 року, виданою КП «Новоград-Волинськжитлосервіс». Домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли. Відповідач є молодою особою 31 року, однак офіційно не працює і при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; не приймає жодної участі у вихованні своїх дітей; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Посилання відповідача на тимчасову втрату непрацездатності у звязку з травмою плеча у жовтні 2016 року (перелом лівої ключиці), не може бути підставою для звільнення його від сплати аліментів на утримання своїх дітей. Обовязок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одну матір. Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки відповідач на момент розгляду справи не має постійного місця роботи та сталого заробітку, суд приходить до висновку про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, що відповідатиме положенням ст. 184 СК України. На думку суду, позовні вимоги безпідставно завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (з 01.12.2016 року - 1637 грн.); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за вересень 2016 року вона становила 4 216 грн.) та середньомісячного доходу відповідача до отримання травми (біля 4000 грн.), позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, а також вік самої позивачки, яка є здоровою молодою особою 32 років і не позбавлена можливості також працевлаштуватись; стан здоровя відповідача суд приходить до висновку, що відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання своїх дітей в розмірі по 750 грн. щомісячно, що відповідатиме як інтересам сина й доньки, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень ч.2 ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак вказана норма права не зобовязує суд встановлювати саме такий розмір аліментів, який не залежить ні від розміру прожиткового мінімуму, ні від відсотків від нього. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість забезпечити двом дітям шкільного віку належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 491 грн. щомісячно (30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). А позивачкою, в свою чергу, всупереч вимогам статтей 10, 11, 60 ЦПК України не доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі. Як відповідач, так і позивачка, в рівних частках повинні утримувати свого сина та доньку до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне їх утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial