Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір № б/н, згідно якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 8 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак у порушення умов договору відповідачка зобов'язання за цим договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість в сумі 21 994 грн. 62 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.11.2008 року у розмірі 21 994 грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 1218 грн. З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка, подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. № 1669-V11, забороняється вживати штрафні санкції по кредитним зобов'язанням. Крім того, судом не враховано, що позивач пропустив строк позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.( а.с. 91-92). Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (повістки) (а.с.83). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає , що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, 19.11.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 8 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконувала станом на 31.08.2015 року утворилась заборгованість в сумі 21 994 грн. 62 коп., яка складається з: 8 500, 00 грн. заборгованість за кредитом; 11 210, 76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 998,40 грн. заборгованість за пенею та комісії; 250, 00 грн. штраф (фіксована частина); 1 035, 46 грн. штраф (процентна складова). Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою належним чином не виконуються умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, а також застосовані штрафні санкції у вигляді пені та штрафів. Проте повність погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. В суді першої інстанції відповідачка не заперечувала факт отримання кредитних коштів та визнала суму заборгованості за кредитом в сумі 8 500 грн. 00 коп. Вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення в відповідача на користь позивач заборгованості за кредитним договором у сумі 8500 гривен. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Разом з тим відповідно до ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач [PERSON] періодично, починаючи з моменту укладання договору здійснювала, погашення кредитної заборгованості, крім того вона не заперечує факту отримання кредитних коштів та згодна сплатити банку заборгованість в розмірі 8 500 грн. 00 коп., що в своїй сукупності свідчить про визнання відповідачкою своїх кредитних зобов'язань. Згідно наданого розрахунку заборгованості вбачається, що останні платежі відповідачкою були здійсненні 10.11.2014 року на суму 1049 грн. та 28.04.2015 року на суму 1 грн. 60 коп. У зв'язку з вищевикладеним підстави для застосування строку позовної давності як до основної суми кредиту так і до процентів відсутні. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а висновки суду вірними. Враховуючи вищенаведене колегія апеляційного суду вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 19 710,76 гривен, із них заборгованість за кредитом у розмірі 8 500 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 11 210,76 грн. Між тим апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з [PERSON] пені та штрафів на користь позивача. Щодо доводів апеляційної скарги [PERSON] в частині, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банки зобов'язані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить Слов'янськ. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Слов'янськ. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON]., яка проживає у м. Слов'янську, пеня та штрафи нараховані, починаючи з 01.06.20 2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування у загальному порядку, з яким погодився суд першої інстанції, є безпідставним, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача суми пені та штрафів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені цих вимог.

Outcome: partial