Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 січня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, конфлікти на побутовому ґрунті та з приводу участі відповідача у вихованні дитини, через що втрачене почуття любові та поваги один до одного, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, хоч і проживають сторони в одній квартирі. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Ухвалою суду від 25 вересня 2013 року сторонам надавався строк для примирення у шість місяців, а провадження на цей час зупинялося, після чого ухвалою суду від 25 березня 2014 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, зазначивши, що відновлення сімейних стосунків з відповідачем протягом наданого судом строку не відбулося і останні п'ять місяців, тобто з жовтня 2013 року позивач з дитиною проживає окремо, спільне господарств з відповідачем не веде. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи тим, що саме через небажання позивача йти на компроміс та переїзд з дитиною до іншого місця проживання примирення не відбулось, однак він вважає, що сім'ю можна зберегти, оскільки він докладає усіх зусиль для цього, відвідує дитину, забезпечує її всім необхідним. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 січня 2003 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 15). Сторони є батьками дитини, народженої у цьому шлюбі - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.17). Сімейне життя не склалося з причин непорозуміння на побутовому ґрунті, різних поглядів на ведення господарства, утримання сім'ї, виховання дитини, через що сторони з жовтня 2013 року шлюбні стосунки остаточно припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання малолітнього сина [PERSON] з матір'ю (позивачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved