Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що з на підставі свідоцтва про право власності від 16.04.2007 року вона є співвласником квартири № 12 в житловому будинку № 3 по вул. Терешкової в м.Торецьку Донецької області. Вказує, що разом з нею в даному помешканні також зареєстрована її онука [PERSON], [INFO], яка навесні 2014 року зібрала всі свої особисті речі та виїхала на постійне місце мешкання до Російської Федерації. Тож, понад три роки відповідач не проживає у вказаному приміщенні, не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні житлового приміщення. Позивач вказує, що має численні труднощі щодо отримання можливості скористатися правом на отримання субсидії у звязку з тим, що в даному будинку зареєстрована її онука, яка тривалий час фактично не проживає у вказаному приміщенні, її особисті речі в квартирі позивача відсутні. Таким чином позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право на користування квартирою № 12 в будинку № 3 по вул. Терешкової в м.Торецьку Донецької області. Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі, повністю підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Належно повідомлений відповідач, в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за її відсутності суду не надала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено на підставі свідоцтва про право власності від 16.04.2007 року [PERSON] є співвласницею квартири № 12 в житловому будинку № 3 по вул. Терешкової в м.Торецьку Донецької області (а.с.5). В зазначеній квартирі крім позивача по справі також зареєстрована її онука [PERSON] (а.с. 7), який фактично в ній не проживає, не приймає участі в в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг, понад встановлені чинним законодавством строки. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту вуличного комітету, наявному в матеріалах справи, відповідач [PERSON] в квартирі № 12, яка розташована будинку № 3 по вул. Терешкової в м.Торецьку Донецької області з 2014 року не проживає (а.с.8). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, суд приходить до висновку про стягнення суми судових витрат з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved