Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільний син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, оскільки працює та отримує заробітну плату. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, в судових дебатах просили стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. Відповідач до суду не прибув, надіслав письмову заяву про слухання справи за його відсутності, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, вони зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], на момент подачі позову сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16.11.2001 року, однак разом не проживають. Домовленості про утримання спільного сина сторони не досягли, він проживає спільно з позивачкою, окремо від відповідача. Відповідачу 43 роки; він має постійне місце роботи та сталий заробіток: працює лісорубом у ФОП [PERSON], де отримує в місяць 1464,50 грн.;не достатньо приймає участь у вихованні своєї дитини та будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Обов'язок по утриманню неповнолітнього сина сторін не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1313 грн. - для дітей віком до 6 років), - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. Це відповідатиме як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обов'язок щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON] на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved