Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

у вересні 2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року прийнято відмову [PERSON] шлюбу від позову до [PERSON] про розірвання та закрито провадження в цій частині. Протокольною ухвалою суду від 20.10.2015 р. до спільного розгляду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], про поділ спільного майна подружжя, визнання 1/2 частини квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення коштів. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини квартири [ADDRESS], в зв'язку з чим припинити право часткової власності [PERSON] на вказану частку квартири та визнати за подружжям [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], із визначенням за кожним із них по 1/4 частці у спірній квартирі. В обґрунтування доводів та вимог позовної заяви [PERSON] зазначає, що спірна частина квартира була придбана у період шлюбу з [PERSON] за спільні кошти подружжя, а відтак, є їх спільною сумісною власністю. Вказує, що під час укладання правочину щодо купівлі вказаної квартири [PERSON] вчинено щодо неї психологічний тиск, в результаті якого вона вимушена була відмовитися на його користь від належній їй ? частці квартири. Зазначає також, що перебуваючи у шлюбі подружжям неодноразово купувалися та продавалися квартири в м. Києві по ринковим цінам. Загалом за час шлюбу подружжям було придано квартири на загальну суму 94500 дол. США та продано на загальну суму 157300 дол. США, а відтак, різниця між прибутком, отриманим подружжям від продажу квартири, становить 62800 дол. США, що є спільним майном подружжям, та підлягає сплаті на її користь в примусовому порядку, оскільки, [PERSON] добровільно сплатити [PERSON] половину вказаних коштів відмовляється. Просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 818607,42 грн., що становить половину від загальної суми 62800 дол. США, отриманих подружжям [PERSON] та [PERSON] від пролажу їх спільних квартир. Крім того, [PERSON] зазначає, що проживаючи у квартири [ADDRESS], та будучи власником її 1/2 частини [PERSON] витрат на утримання квартири не несе. Вона сплачує житлово-комунальні послуги за користування квартири, а відтак, просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 9724,76, що становить 1/2 частину від загальної суми витрат на житлово-комунальні послуги в розмірі 19449,53 грн. В судовому засіданні [PERSON] та її представник доводи зустрічної позовної заяви підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. [PERSON] заперечив проти доводів та вимог зустрічної позовної заяви, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Треті особи [PERSON], [PERSON] підтримали доводи зустрічної позовної заяви та просили її задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.02.2001 р. між сторонами зареєстровано шлюб. Статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинний на той час, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За правилами ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України, чинного з 01.01.2004 р., визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судовим розглядом також встановлено, що в період шлюбу 23.02.2001 р. на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками квартири [ADDRESS] - 2/3 частини та 1/3 частини відповідно. Квартиру придбано за 14000,00 грн. та в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2004 р., подружжям продано за 15000,00 грн. Даних про розподіл грошових коштів після продажу квартири у відповідності до часток співвласників матеріали справи не містять. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2002 р. [PERSON] став власникам квартири [ADDRESS]. Квартиру придбано за 5000,00 грн., та в подальшому продано [PERSON] за 430527,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2013 р. (реєстровий № 853). Згідно п. 4.4. останнього відчуження квартири вчинено за згоди дружини [PERSON] - [PERSON], про що останньою написано заяву про надання згоди на розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та укладання договору купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу від 04.10.2004 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Квартиру придбано за 12500,00 грн., яку [PERSON], за згоди його дружини [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2005 р. продав за 274215,00 грн. 09.07.2013 р. на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] придбав у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS], а [PERSON] та [PERSON] - по 1/4 вказаної квартири. Згідно п. 4 вказаного договору продаж квартири вчинено за 688500 грн., які сплачуються Покупцями відповідно їх часток. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт сплати вартості належних їм часток квартири Продавцям в повному обсязі за рахунок власних заощаджень. Заперечуючи проти вимог зустрічного позову щодо визнання 1/2 частини квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] вказував, що спірна частина квартира придбана виключно за рахунок його заощаджень до шлюбу, а саме, від продажу квартири [ADDRESS] (договір купівлі-продажу квартири від 10.01.2001 р., квартиру продано за 152075 грн.), які в подальшому, в період шлюбу, були використані на численні операції з нерухомістю. [PERSON] при цьому спільної участі у придбанні нерухомості не брала, а відтак не має права претендувати на спірну частину квартири. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судовим розглядом встановлено, що 12.09.1996 р. [PERSON] продала належну їй 9/20 частин жилого будинку [ADDRESS] за 2500,00 грн. Крім того, в період з 25.04.2006 р. по 03.08.2015 р. [PERSON] працювала в Інституті інноваційних технологій і змісту освіти. Вищевказане спростовує доводи [PERSON], що спірна частина квартира була придбана виключно за його власні заощадження, накопичені ним до шлюбу, та коштів отриманих, від операцій з об'єктами нерухомості, що належали виключно йому, та дає підставі для висновку, що спірне майно було набуте за спільні кошти сторін, а відтак, є об'єктом спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частинах. Також суд вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання [PERSON] на те, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.07.2013 р. [PERSON] до приватного нотаріуса Скринника С.М. подано заяву про те, що грошові кошти в сумі 344250 грн., що витрачаються її чоловіком [PERSON] на придбання 1/2 частини вказаної квартири буде належати йому на праві особистої приватної власності, грошові кошти належать йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2013 р. (реєстровий № 853), оскільки, як вбачається з п. 4.4. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.07.2013 р. (реєстровий № 853), відчуження квартири вчинено за згоди дружини [PERSON] - [PERSON], про що останньою написано заяву про надання згоди на розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та укладання договору купівлі-продажу, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидорчук А.Л. за реєстровим № 852. Таким чином [PERSON] при продажу квартири [ADDRESS] визнавався той факт, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак виручені від її продажу кошти є також спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, [PERSON] в належний спосіб не доведено, що спірна частина квартири придбана виключно за його власні грошові кошти. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]; припинення права приватної часткової власності [PERSON] на вказану частину квартири, та визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. При цьому, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] різниці між прибутком, отриманим подружжям від продажу квартир в розмірі 62800 дол. США, що еквівалентно 818607.42 грн., оскільки судовим розглядом встановлено, що розрахунки за об'єкти нерухомості здійснювались між сторонами угод в національні грошовій одиниці - гривні. Іншого сторонами не доведено, а відтак, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1/2 частини від загальної суми витрат на житлово-комунальні послуги, виходячи з наступного. Згідно положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, фактично [PERSON] ставиться питання про відшкодування [PERSON] витрат на житлово-комунальні послуги, які положеннями чинного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя не регламентуються, а відтак, такі позовні вимоги є безпідставними. [PERSON] не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про захист порушеного права в окремому позовному провадженні.

Outcome: partial