Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

У березні 2016 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги у червня 2016 р., просить стягнути з відповідача: - 24000 грн. за користування грошовими коштами за договором позики від 18.12.2013 р., - 20000 грн. моральної шкоди, а також 2602,40 грн. витрат на сплату судового збору та правову допомогу, посилаючись на те, що 18.12.2013 р. він отримав кредит у ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» у розмірі 51650 грн., відповідач за цим договором виступив як поручитель. В це же день він надав відповідачу 50000 грн., про що між ними було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язався щомісячно погашати кредит банку, а в разі несвоєчасної сплати кредиту, комісії, неустойки, пеню, а також щомісячно з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. виплачувати позивачу по 3000 грн. за користування коштами. Проте у зазначений час відповідач не виконав зобов'язання і гроші не сплатив. Рішенням від 16.11.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу солідарно з нього та відповідача на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» було стягнуто 74273,22 грн. заборгованості по вказаному кредитному договору. Позивач і його представник в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить довідка поштового відділення 47 м. Кривого Рогу про закінчення терміну зберігання листа. Відповідно до абзаців 2, 4, 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд перевіривши матеріали справи-докази: копії: кредитного договору від 18.12.2013 р.; договору поруки від 18.12.2013 р.; рішення від 16.11.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу; оригінал договору позики від 18.12.2013 р.; квитанції про оплату юридичних послуг від 13.06.2016 р. (а.с. 13-18, 28-29, 32, 54, 65), вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 18.12.2013 р. позивач отримав кредит у ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» у розмірі 51650 грн., відповідач за цим договором виступив як поручитель. В це же день позивач надав відповідачу 50000 грн., про що між ними було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язався щомісячно погашати кредит банку, а в разі несвоєчасної сплати кредиту, комісії, неустойки, пеню, а також щомісячно з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. виплачувати позивачу по 3000 грн. за користування коштами. Проте, відповідач порушив умови договору позики щодо своєчасної сплати грошових коштів за користування позикою. Крім цього, рішенням від 16.11.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу з позивача, як позичальника та відповідача, як поручителя, солідарно, на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» було стягнуто 74273,22 грн. заборгованості по кредитному договору від 18.12.2013 р.. Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем, за період з 01.01.2014 р. по 31.08.2014 р. у розмірі 24000 грн.. Згідно зі ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-36цс14 від 02.07.2014 р.). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема сплата неустойки та відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено правові наслідки порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, надані позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України докази вважаються судом належними та допустимими згідно до ст. ст. 58-59 ЦПК України. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача і вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в повному обсязі. Також суд вважає, що позивачу завдано моральної шкоди, так як було порушено його право на користування грошовими коштами, що йому належать. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 5000 грн.. При цьому суд виходить з міркувань розумності,виваженості та справедливості. Вирішуючи питання відповідно до ст. ст. 79, 84, 89 ЦПК України про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу суд, виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вважає можливим стягнути понесені витрати частково, у розмірі 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням, тобто лише за складання позову, так як особа, що надавала правову допомогу, участі в судових засіданнях не брала. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача: на користь позивача судові витрати, у виді судового збору сплаченого при пред'явлені позову у розмірі 1102,40 грн. та компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 580 грн. (середньомісячна мінімальна заробітна плата - 1450 грн. х 40%). На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 530, 547, 549, 550, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial