Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У березні 2020 р. [PERSON] (далі за текстом також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (далі за текстом також - ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», відповідач) про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення при його укладенні норм Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та «Про захист персональних даних». Позов обґрунтований такими обставинами. 09.11.2018 [PERSON] уклала з ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» кредитний договір № МФ-8851800001311 строком на 15 днів, з 09.11.2018 по 24.11.2018. Сума кредиту згідно умов договору становить 4 000,00 грн. Плата за кредит становить 0,8% за кожен день користування кредитом (292 % річних), комісії за супровід кредиту встановлені в розмірі 15% від суми кредиту (600 грн.), сукупна вартість кредиту (п. 1.9. Договору) - 1 080,00 грн (657 % річних). На переконання позивача працівники відповідача усупереч вимогам закону не ознайомили її з умовами кредитування та ризиками, передбаченими статтею 11 «Про захист прав споживачів», не довели до відома інформацію, обов`язок доведення якої передбачено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та порушили вимоги Закону України «Про захист персональних даних». Позивач зазначила, що про порушення вказаних вимог з боку відповідача свідчить відсутність її підпису на примірнику кредитного договору. Ухвалою від 09.04.2020 суд відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, призначив підготовче судове засідання на 29.09.2020. 11.08.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач заперечив проти позовних вимог з таких підстав. Оскільки строк кредитування становить 15 днів, спірні правовідносини регулюються лише ЦК України та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а норми Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування» на них не поширюються. Оспорюваний договір, який є реалізацію свободи договору, в повному обсязі відповідає положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 638 ЦК України. Відповідач вважає, що дотримався встановлених законом вимог доведення інформації до клієнта, зокрема: відомості про фінансові показники діяльності фінансової установи та її економічний стан, які підлягають обов`язковому оприлюдненню, розміщенні на офіційному сайті; перелік керівників фінансової установи та її відокремлених підрозділів розміщенні на офіційному сайті відповідача та містяться і відкритому доступі у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; перелік послуг, що надаються фінансовою установою, розміщенні на офіційному сайті та у куточку споживача у кожному з відокремлених підрозділів; ціну/тарифи фінансових послуг визначено у кредитному договорі; інша інформація з питань надання фінансових послуг та інформація, право на отримання якої закріплено в законах України, розміщена у куточку споживача у кожному з відокремлених підрозділів; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги визначено у Кредитному договорі; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, розміщений на офіційному сайті відповідача та у куточку споживача; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів, розміщені у куточку споживача; на офіційному сайті та у куточку споживача розміщенні типові (примірні) кредитні договори, які відповідно до частини одинадцятої статті 7 Розпорядження Нацкомфінпослуг від 28.08.2003 № 41 «Про затвердження Положення про Державний реєстр фінансових установ» затвердженні державним регулятором - Нацкомфінпослуг. Відповідач вказує, що при укладанні договору позивачу було роз`яснено усі положення договору, а персональні дані позивача використовувались лише в межах спірного договору, при цьому [PERSON] надавала згоду на збір та обробку персональних даних при укладенні договору. ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» також зазначило, що не є належним відповідачем у справі, оскільки права кредитора передані ТОВ «Росвен Інвест Україна» за договором факторингу від 06.02.2019 № 1. З огляду на такий факт відповідач, посилаючись на правовий висновок Великої палати, викладений у постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17, зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Ухвалою від 29.09.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 03.02.2020. В судове засідання позивач не з`явилася, однак суд враховує, що до матеріалів позовної заяви додано заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 09.11.2018 року між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (кредитором) та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір № МФ-8851800001311 (далі за текстом - кредитний договір), відповідно до умов якого (пункт 1.2 договору) кредитор надав позичальнику кредитні кошти у сумі 4000 грн строком на 15 днів з 09.11.2018 року по 24.11.2018 (пункт 1.3). Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору терміном повернення кредиту є 24.11.2018. Позивач отримала кредит на вказану суму, що нею не заперечується. Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору, плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 0,8% , які сплачуються позичальником за кожний день строку користування кредитом, зазначений в пункті 1.3 договору, що дорівнює 292% річних. Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений пунктом 1.3 договору, а саме починаючи з 16 по 29 день користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі: 1% в день за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Відповідно до пункту 1.7 кредитного договору за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5% за кожен день користування кредитом, що дорівнює 1 642,5% річних. У пункті 1.8 кредитного договору вказано, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 15% від суми кредиту (600,00 грн.). Згідно з пунктом 1.9. сукупна вартість кредиту у строк, визначений пунктом 1.3. кредитного договору, становить 1080 грн., що становить 675% річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначену пунктом 1.5., та комісію за супровід кредиту, визначену пунктом 1.8. кредитного договору. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини 1 статті 627 та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Останні встановлені статтями 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору, щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з приписами частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України позивач, звертаючись до суду, за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 по справі № 6-1341цс15. Відповідно до статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Крім того, відповідно до норм статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості. Проаналізувавши зміст укладеного сторонами оспорюваного договору, суд установив, що в розділі 6 «Гарантії та запевнення» зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що інформація, зазначена у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законі України «Про електронну комерцію» йому надана, примірник цього договору отримав. Крім того, оспорюваний договір містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови, передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі, а саме в пункті 7. Отже оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти і виконувала умови договору; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у розділі 1 «Предмет договору» кредитного договору міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Належних та допустимих доказів на спростування цього висновку позивачем не надано, а тому посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення оспорюваного договору є необґрунтованими та безпідставними. Позивач посилається на порушення банком статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за користування кредитом. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи наведену норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності зазначених вище умов для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 по справі № 6-94цс13). Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір є несправедливим щодо неї як позичальника, оскільки при підписанні даного договору вона ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у договорі несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed