Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

У вересні 2013 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг та відповідно до укладеного договору б/н від 16 червня 2009 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у встановленому розмірі. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 31 липня 2013 року виникла заборгованість у сумі 26308,04 грн., яка складається з: 14712,00 грн. - заборгованість за кредитом; 7301,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2565,44 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1228,95 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, чим порушує законні права позивача. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також судові витрати. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 вересня 2013 року відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с.16). Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05.03.2014 року позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 26308,04 грн. (а.с.40-41). 07 травня 2019 року відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення, яку мотивував тим, що суд не повідомляв відповідача належним чином про розгляд справи, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості реалізувати процесуальні права, а із заочним рішенням він ознайомився лише у 2019 році в суді (а.с.49-51). 06 червня 2019 року судом постановлено ухвалу, якою задоволено заяву відповідача та скасовано заочне рішення суду від 05.03.2014 року та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні (а.с.68-69). Ухвалою суду від 30.07.2019 року внесено виправлення до ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 06.06.2019 року, в порядку ст.269 ЦПК України. Відповідач з позовом не погодився, надав на адресу суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечував в повному обсязі з таких підстав. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній договір від 16.06.2009 року №SAMDN34000028095907, і відповідач цей договір не підписував, натомість, вказує, що свій підпис ставив лише на заяві про оформлення кредитної картки. Вказаною заявою позивач та відповідач погодили такі умови кредитування: кредитний ліміт становить 5000,00 грн.; базова процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на суму залишку (30% на рік); щомісячна комісія не встановлюється. Крім того, інформація щодо строку дії картки позивачем належними доказами не доведена та відсутня. Тому не доведено факту настання кінцевого терміну повернення кредиту та виникнення права на звернення до суду за захистом. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 14712,00 грн. зазначив, що згідно з договором від 16.06.2009 року відповідач отримав кредит в розмірі 5000,00 грн., водночас, заперечує факт отримання кредиту (зняття коштів з карти), оскільки, на думку відповідача, отримання ним кредитної карти не може підтверджувати факт зняття з неї коштів. Також банком не надано доказів про наявність заборгованості, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту чи рахунок відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 7301,65 грн. позивачем не обґрунтовано за який період нараховуються проценти та кінцевий термін повернення кредиту. У заяві вказана базова процентна ставка за кредитом 2,5%, яка нараховується на суму залишку, але позивачем не підтверджено доказами та не вбачається з розрахунку, на який залишок коштів нараховуються відсотки за користування кредитом. З наведеного слідує, що розрахунок заборгованості є повністю необґрунтованим. Крім того, з розрахунку вбачається, що позивач нараховував проценти за користування кредитом на прострочену заборгованість, що суперечить нормам ст.1048 ЦК України та є незаконним. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 2565,44 грн. зазначає, що згідно із заявою про оформлення кредитної карти відсоток щомісячної комісії сторонами не встановлювався. Окрім цього, встановлення банком комісій суперечить законодавству, оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів посилається на те, що відповідно до заяви у випадку порушення терміну платежів, у зв`язку з чим банк звернеться до суду, позичальник сплачує штраф 250,00 грн., а не 500,00 грн. + 5% від суми позову. Також одночасне стягнення з відповідача як пені, так і штрафу за невиконання умов договору є незаконним. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову повністю (а.с.88-93). Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій не погодився із наведеними доводами відповідача та зазначив, що останній підтвердив свою згоду щодо складових договору, зміст якого зафіксовано в декількох документах, підписавши особисто відповідну заяву. Наполягає на тому, що договір укладений у належній формі та не суперечить законодавству. Банком надані належні докази та первинні документи, які підтверджують факт укладання кредитного договору та розмір заборгованості. Так, із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. При цьому стверджує, що відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору. Посилався на Умови та Правила надання банківських послуг щодо зміни процентної ставки, порядку списання коштів, нарахування процентів, комісій, пені і внесення коштів клієнтом на погашення цієї заборгованості, а також щодо внесення змін до Договору в односторонньому порядку. Крім того, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерської експертизи не проводилось, а тому відсутні підстави вважати розрахунок заборгованості неналежним доказом. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості зазначає, що 30.06.2013 року визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов`язань за кредитним договором та припинення зобов`язань в цілому. Тому, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на теперішній час не є припиненим. Щодо посилань відповідача на ЗУ «Про захист прав споживачів», то вважає такі посилання неправомірними, адже банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, разом з тим, законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, оскільки таким доказом, на думку позивача, є фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією - отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів. Також в анкеті-заяві відповідач своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування та їх прийняття. А застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Крім того, відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що також свідчить, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором (а.с.107-113). У запереченнях щодо відповіді на відзив позивача [PERSON] зазначив, що не визнає інформацію, відображену у банківській виписці по рахунку, а також вказував на відсутність у ній обов`язкових реквізитів як первинного документу (а.с.124-126). 12.08.2019 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, у якій зазначив, що станом на 30.06.2019 року відповідач має заборгованість у розмірі 57449,62 грн., яка складається з наступного: 14712,00 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 33648,39 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6115,44 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2723,79 грн. - штраф (процентна складова), на підставі чого просив стягнути вказану заборгованість, а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн. (а.с.128-131). Протокольною ухвалою суду від 19.08.2019 року відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви зі збільшеними позовними вимогами, як такої, що подана поза межами процесуальних строків (а.с.141). У судове засідання позивач не з`явився, просив про розгляд справи за відсутності представника. Позовні вимоги підтримує, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.98). Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу за вказаної явки сторін на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку доказам, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2009 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку «кредитка універсальна». Відповідно до укладеного договору б/н від 16.06.2009 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, та позивач вважає, що відповідна згода щодо складових вказаного договору підтверджується підписом у заяві, а також фактичними діями відповідача. До кредитного договору позивач додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8-11) та розрахунок (а.с.4-6), відповідно до якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31 липня 2013 року становить 26308,04 грн., яка складається з: 14712,00 грн. - заборгованість за кредитом; 7301,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2565,44 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1228,95 грн. - штраф (процентна складова). Виписка з карткового рахунку [PERSON] за період з 01.01.2009 року по 16.07.2019 року містить наступні записи: кредитний ліміт: 15000 грн., всього приход «20580,00 CR», всього видатки «75055,83», сума комісій «695,40» (а.с. 114-118). Доводи відповідача зводяться до того, що він не підписував та не був обізнаний з «Умовами і правилами надання банківських послуг», які нібито є частиною кредитного договору, про що вказує позивач. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або іншафінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах тана умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). У даній позовній заяві позивач з посиланням на положення ч.1 ст.634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (зворотній бік а.с.2). З цього приводу суд зазначає про таке. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому зазакономнадані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] процентна ставка за кредитом зазначена 2,5% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія не встановлена (у відповідній графі заяви прочерк) та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме Умови та правила кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та з Умовами та правил надання банківських послуг в Приват Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомуст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямоївказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Тоді як наявність неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч.1,3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції Україниучасть у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача - не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.06.2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили належним чином у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За вказаних обставин, вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7301,65 грн.; 2565,44 грн. - комісії за користування кредитом, а також штрафів: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1228,95 грн. - штраф (процентна складова) не підлягають задоволенню за недоведеністю. З урахування наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач фактично отримав від позивача кошти у сумі 14712,00 грн. (тіло кредиту), що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку відповідача, однак строк виконання зобов`язання у заяві, підписаній відповідачем, не визначено. Відповідно до виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт 15000,00 грн. та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів тощо, а отже отримав кредитну карту «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки, а протилежного стороною відповідача не доведено. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником [PERSON] кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що, в свою чергу, не було спростовано відповідачем, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути заборгованість, яка складається з непогашеного тіла кредиту за кредитним договором від 16.06.2009 року в розмірі 14712,00 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентам (на поточну і прострочену заборгованість) за користування кредитом в розмірі 7301,65 грн. позивачем не обґрунтовано за який період нараховувались такі проценти та кінцевий термін повернення кредиту. У заяві від 16.06.20009 року вказана базова процентна ставка за кредитом 2,5%, яка нараховується на суму залишку, але позивачем не підтверджено доказами та не вбачається з розрахунку, на який залишок коштів нараховувались відсотки за користування кредитом, що свідчить про те, що доводи позивача щодо процентів за користування кредитом не узгоджуються із розрахунком, випискою по рахунку. Крім того, за недоведеності укладення кредитного договору на умовах сплати комісії заявлена у позові з цих підстав сума не підлягає стягненню з відповідача. Отже, у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, пенею та комісією, штрафів (фіксована частина та процентна складові), визначених відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 263,08 грн. (а.с.1). За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, пропорційно до задоволеної частини вимог (55,92%) на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 147,12 грн. (14712,00 : 26308,04 х 263,08). На підставі наведеного,

Outcome: partial