Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] ( далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на 1/2 частину кімнати в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] у віці 50 років помер [PERSON]. З 1979 року по 1988 рік позивачка з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, 17.01.1980 року [PERSON] прописала його в кімнату в квартирі [ADDRESS] в якій мешкала з 27.07.1967 року. У 1988 році [PERSON] та [PERSON] розлучилися з формальних причин, однак продовжували жити як чоловік та дружина, в одній кімнаті, мали спільний бюджет та побут, вели спільне господарство і не укладали шлюбів з іншими. На час смерті її фактичного чоловіка - [PERSON], позивачка проживала разом з ним однією сім'єю понад 5 років - 16 років. В наслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: 1/2 частина кімнати загальною площею 24,82 кв. м. у квартирі [ADDRESS] в місті Києві.09.09.2016 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального окриту Левченко Валентини Миколаївни з приводу відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] та оформлення спадкових прав на майно, яке залишилось після його смерті, в зв'язку з фактичним прийняттям спадщини, однак, їй було відмовлено, оскільки не були подані документи, які підтверджують подружні чи родинні відносини зі спадкодавцем. Тому, позивач просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] у кімнаті загальною площею 24,82 кв. м. у квартирі [ADDRESS] з 17.01.1980 року і до часу відкриття спадщини [INFO]; визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину кімнати загальною площею 24,82 кв. м. у квартирі [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав письмові пояснення, у яких просив суд розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Вислухавши надані пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу, 21 грудня 1979 року між [PERSON] та позивачем було укладено шлюб. Судом встановлено, що у 1988 році [PERSON] та [PERSON] розлучилися. Відповідно до пояснень позивача, викладених в позовній заяві, зазначено, що з 1988 року, після розлучення, позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю, в одній кімнаті, вели спільне домашнє господарство, був спільний бюджет. [PERSON] помер [INFO], відповідно до Свідоцтва про смерть від 19 серпня 1996 року, серія [NUMBER]. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1995 року № 9247, Орган приватизації державного житлового фонду Старокиївського району посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - 30/100, дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] в рівних долях, загальна площа квартири становить 24,82 кв.м.. Відповідно до довідки від 01.09.2016 № 02/10/05/№1279 Центру комунального сервісу, зазначено, що [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 27.07.1967 року до 10.12.1996 року та разом з нею за даною адресою проживав та був зареєстрований постійно [PERSON], [INFO], з 17.01.1980 року по день смерті [INFO]. При вирішенні даного спору судом застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України, які діяли на момент виникнення та припинення спірних правовідносин. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 2 ст. 6 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Як роз'яснено в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Суди мають враховувати, що до введення в дію Указу Президії Верховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. фактичні шлюбні відносини мали такі самі правові наслідки, як і зареєстрований шлюб, за умови, що ці відносини не припинялися, але шлюб не був зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя чи пропажі безвісти на фронті. Оскільки норми законодавства колишнього СРСР із цих питань не суперечать Конституції та законам України, вони можуть застосовуватися судами на підставі постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Судом встановлено, що позивачка зверталася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левченко Валентини Миколаївни з заявою від 09.09.2016 року з приводу відкриття спадкової справи після смерті [PERSON], який помер [INFO] та оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після його смерті, в зв`язку з фактичним прийняттям позивачем спадщини. Листом від 12.09.2016 року № 38/02/17 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левченко Валентина Миколаївна повідомила позивачу, що: «враховуючи, що Вами не були подані документи, які підтверджують Ваші подружні чи родинні відносини зі спадкодавцем, а заповіт, як показала перевірка в спадковому реєстрі відсутній, рекомендую Вам звернутися до суду для встановлення факту родинних чи подружніх відносин та визнання за Вами права власності на спадкове майно в разі наявності підстав». Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 1 та ч. 2 ст. 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦК України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи норми Кодексу про шлюб та сім'ю України та Цивільного кодексу України, надані пояснення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач та [PERSON] з 1988 року і до [INFO] не були подружжям або членами сім'ї, бо не перебували у зареєстрованому шлюбі. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed