Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В.В., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування квартири з чужого незаконного володіння, просив: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Боренко О.М., 15 травня 2006 року за реєстровим № 4-305; - витребувати на його користь у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яку він успадкував після смерті дружини. У цій квартирі позивач постійно проживає з лютого 1983 року, а з 30 травня 2006 року зареєстрований в ній та несе всі витрати по її утриманню. У липні 2017 року йому стало відомо, що належна йому квартира зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] . Спірну квартиру він ніколи нікому не відчужував, постійно проживав у ній. Тому з метою встановлення обставин, за яких квартира вибула з його володіння, він звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення доказів. Після витребування судом копій нотаріальних документів, на підставі яких квартира зареєстрована за відповідачкою [PERSON] , йому стало відомо, що відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року, виданого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-305, тобто на підставі аналогічного свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видавалось держнотконторою позивачу, за однією відмінністю - у цьому свідоцтві спадкоємцем зазначений відповідач [PERSON] . 21 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки на забезпечення укладеного цими сторонами договору позики, за яким в іпотеку передано спірну квартиру. 19 лютого 2016 року між відповідачами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким [PERSON] набула право власності на спірну квартиру в рахунок виконання зобов`язання, яке з`явилось на підставі договору позики грошей в сумі 95 000 грн. Враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру Восьмою Київською державною нотаріальною конторою видавалось на ім`я позивача, а не на ім`я відповідача [PERSON] , тому позивач вважає, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] повинно бути визнано недійсним. З урахуванням цього, позивач зазначає, що вибуття спірної квартири з його володіння відбулося всупереч його волі, просить витребувати квартиру з володіння відповідачки [PERSON] на його користь. Ухвалою суду від 07.09.2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків - для сплати судового збору (т. 1 а.с. 27). Ухвалою суду від 03.11.2017 року у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд на 5 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 34). Ухвалою суду від 03.11.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на спірну квартиру (т. 1 а.с. 36). 01.12.2017 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав до суду заперечення на позов, в яких зазначав, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом позивачем не доведені, відсутні належні докази, які б доводили недійсність цього свідоцтва, виданого на ім`я [PERSON] . Також зазначав, що [PERSON] набула спірну квартиру у відповідності до вимог чинного законодавства і тому не має підстав для витребування квартири на користь позивача. Крім того, вказував, що позивач до отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року зі своєю дружиною [PERSON] вже не жив однією сім`єю та розірвав шлюб, тому позов безпідставний та необґрунтований, і просив відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 49). Ухвалою суду від 19.03.2019 року здійснено окреме доручення до компетентного суду Угорської Республіки щодо вручення судових документів відповідачу [PERSON] на підставі Договору між Україною та Угорською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, ратифікованого 10.01.2002 року для вручення відповідачу [PERSON] копії позовної заяви на угорській мові з додатками та надання ним пояснень по суті позову, провадження у справі зупинене до отримання відповіді від компетентного суду на доручення щодо збирання доказів. Провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 72). Ухвалою суду від 27.09.2019 року поновлено провадження у справі, продовжено судовий розгляд справи, призначено справу в підготовче судове засідання на 22 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 94). Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року витребувано докази у справі (т. 1 а.с. 104), а саме: - у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маматової Вікторії Валеріївни копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 9 лютого 2016 року, серія та номер: 58, який став підставою виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] . - у Головному територіальному управлінні юстиції в м. Києві копії всіх документів, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), тобто було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , Індексний номер: 27660517 від 29.12.2015, 16:19:41), номер запису про право власності 12836946, Державний реєстратор Бондаренко Ангеліна Вікторівна, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. - у Восьмій Київській державній нотаріальній конторі довідку про те, чи видавалось 15 травня 2006 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Буренок О.М. свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , [INFO] , громадянина Угорщини, на спадкове майно, яке складається з квартири за [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] , спадкова справа № 330/2005р., зареєстроване в реєстрі за № 4-305. - у Державній прикордонній службі України відомості щодо перетину державного кордону України громадянином [PERSON] , [INFO] , закордонний паспорт громадянина Угорщини, серія та номер: [NUMBER] , виданий 25.06.2012р. видавник КЕК КН Державний реєстраційний відділ, в період з початку 2015 року по кінець 2016 року, якщо так, то коли, на який термін зазначений громадянин в`їжджав на територію України та коли виїжджав з території України. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року повторно витребувано докази у Державній прикордонній службі України (т. 1 а.с. 234) та ухвалою суду від 18 листопада 2019 року закрите підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 20 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 233), відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали. Відповідачі в судові засідання неодноразово не з`являлися, про час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Судові повістки, що направлялися на їх адресу за відомим суду місцем проживання відповідачів поверталися до суду без вручення за закінченням встановленого строку зберігання. Неявка адресатів за їх отриманням у поштовому відділенні є відмовою від їх отримання, а тому повідомлення відповідачів про час розгляду справи суд вважає належним. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В.В. в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що справа перебуває в провадженні тривалий час, а саме з листопада 2017 року, враховуючи зміст статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, суд розглянув справу за відсутності відповідачів та третьої особи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Крім того, зазначав, що вже під час розгляду справи 11 червня 2018 року невідомі особи проти волі позивача, застосовуючи фізичне насилля, виселили його зі спірної квартири та змінили замки на вхідних дверях до квартири. У цей же день за допомогою працівників поліції та сусідів позивачу вдалося повернутися до квартири. А 29 вересня 2018 року після повернення зі стаціонарного лікування, позивач не зміг потрапити до квартири, оскільки у квартирі були зламаня вхідні двері, заселились невідомі особи, при цьому в квартирі залишились всі його речі та майно, тому позивач, літня людина, опинився без засобів на існування та постійного місця проживання. За заявою позивача з приводу незаконного заволодіння квартирою 18.10.2017 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві порушене кримінальне провадження за №12017100060005232. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 757/30555/19-ц, яка оглянута судом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року, виданим Восьмою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-305, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 17 травня 2006 року за реєстровим № 5633 (т. 1 а.с. 6). Оригінал цього правовстановлюючого документу судом оглянуто та завірено в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що постійне місце проживання позивача зареєстровано в цій квартирі з 2006 року (т. 1 а.с. 8). Також право власності позивача підтверджується інформаційними довідками Київського міського бюро технічної інвентаризації від 18.07.2017 року КВ-2017 № 27450 та від 24.10.2019 року КВ-2019 № 41474 (т. 1 а.с. 7, 184), в яких зазначено, що квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 15.05.2006 року, № 4-305, дата проведення реєстрації в Бюро - 17.05.2006 року за № 5633. Вказана обставина також підтверджується відповіддю Київського державного нотаріального архіву від 01.11.2019 року, яка надійшла на запит суду (т. 1 а.с. 161), згідно з якою, відповідно до справи № 2-15 спадкова справа № 330 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , 15 травня 2006 року за реєстровим №4-305 [PERSON] державним нотаріусом Восьмої Київської Державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] , чоловіку померлої. З урахуванням наведеного, [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] та Восьмою Київською державною нотаріальною конторою свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 травня 2006 року за реєстровим № 4-305 на спірну квартиру [PERSON] не видавалося. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Враховуючи наведені обставини, відсутність оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , наявність оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , який оглянутий судом в судовому засіданні, підтвердження Київським державним нотаріальним архівом видачі такого свідоцтва [PERSON] , суд дійшов висновку про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] недійсним відповідно до положень ст. 215 ЦК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру було зареєстровано державним реєстратором Бондаренко А.В. 21.12.2015 року, про що було зроблено запис номер 12836946 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким за реєстраційним номером 822849980000 квартира [ADDRESS] зареєстрована на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, номер 4-305, виданого 15.05.2006 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори за відповідачем [PERSON] (т. 1 а.с. 131-139). 21 січня 2016 року між відповідачами громадянкою [PERSON] та громадянином [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окуруг Маматовою В.В., відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] 95 000 гривень (т. 1 а.с. 127-128). 21 січня 2016 року цим же приватним нотаріусом було посвідчено договір іпотеки, укладений між відповідачами, відповідно до умов якого в порядку забезпечення наведеного вище договору позики грошей [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 119-122). 9 лютого 2016 року між відповідачами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру в рахунок виконання зобов`язання за договором позики грошей. Цей договір також посвідчений та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В.В. (т. 1 а.с. 115-116). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у спосіб, не передбачений діючим законодавством, за недійсним правочином, в порушення прав позивача, то він не набув право власності на квартиру та як наслідок не мав законних прав розпоряджатися нею. Враховуючи, що спірне майно незаконно вибуло з власності позивача в порушення вимог чинного законодавства, вказана квартира підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь позивача. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. За приписами частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, таке право є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією свідоцтва про право на спадщину за законом за відповідачем та подальшим відчуженням спірної квартири, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Статтею 388 ЦК України регламентовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Судом встановлено, що квартира яка є предметом спору, вибула із власності позивача, без його відома та згоди, тобто не з його волі. Отже, враховуючи викладене, майно може бути витребуване з володіння добросовісного набувача у будь-якому випадку за умови, що майно вибуло з володіння власника не з його волі. Спірна квартира незаконно вибула зі власності позивача, в порушення вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим та на підставі статті 388 ЦК України, вказана квартира підлягає витребуванню від відповідачки [PERSON] на користь позивача. Доводи представника відповідача [PERSON] , що позивач не проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] та розірвав шлюб з нею, тому він не набув право на спірну квартиру, спростовуються письмовими доказами у справі. Зокрема, з матеріалів цивільної справи № 757/30555/19-ц, яка оглянута в судовому засіданні, та копії документів, з якої долучені до справи, вбачається, що актовий запис про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] анульовано 26.04.2006 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2006 року та постанови Печерського районного суду м. Києва від 05.04.2006 року. Також вказана обставина підтверджується довідкою від 02.11.2019 року № 4482/17.8-09 Печерського районного у м. Києві Відділу ДРАЦС та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 00024464787 від 06.11.2019 року. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Обставини, на які посилається позивач, підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, стороною відповідача не спростовано. Враховуючи наведене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів дійшов висновку про задоволення що позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, понесений позивачем, відшкодовується відповідачами в рівних частинах. На підставі викладеного та

Outcome: approved