Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої онуки [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних. В обґрунтування позовних вимог вказує, що її дочка [PERSON] перебувала у шлюбі зі [PERSON] , в період якого у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання їхньої дочки [PERSON] в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував свій батьківський обов`язок щодо утримання дочки [PERSON] , у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), станом на червень 2020 року складає 20565,57 грн. З 25 березня 2020 року її онука [PERSON] проживає разом зі нею в [ADDRESS] , оскільки втекла від матері та її співмешканця, які знущалися з дитини, принижували її та застосовували до неї фізичну силу. У червні 2020 року вона звернулася до Крижопільського районного суду Вінницької області із позовом до відповідачів про стягнення аліментів на утримання малолітньої онуки [PERSON] , оскільки відповідачі відмовляються надавати будь-яку матеріальну допомогу добровільно і вона змушена утримувати онуку на свою пенсію. Після пред`явлення вищевказаного позову, відповідачі домовилися між собою та 25 червня 2020 року відповідачка [PERSON] відкликала виконавчий лист та написала розписку про отримання від відповідача [PERSON] всієї суми заборгованості по аліментам. На той час онука вже проживала з нею, а не з матір`ю, однак жодних коштів з цих аліментів вона не отримала, і як вбачається, відповідачка [PERSON] витратила їх на власні потреби. Таким чином, аліменти, які стягувалися з відповідача [PERSON] на утримання його дочки [PERSON] за виконавчим листом, виданим 01.11.2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області (справа № 2-648 2007 р.), є власністю дитини, а не стягувача аліментів - відповідачки [PERSON] , яка розпорядилася ними не в інтересах дитини, а виключно для задоволення власних потреб. Зважаючи на те, що на час отримання аліментів дочка співвідповідачів [PERSON] не проживала разом з матір`ю і відповідачка [PERSON] не витратила отриману нею заборгованість по аліментам на потреби дочки, тому відповідачка [PERSON] набула аліменти в сумі 20565,57 грн. без достатньої правової підстави, а тому зобов`язана повернути їх дитині, на утримання якої вони стягувалися і які є її власністю. Крім того, відповідачка [PERSON] в силу вимог ст. 625 ЦК України зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тобто з 25 червня 2020 року по даний час, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з доданими розрахунками інфляційні нарахування з 25.06.2020 року по час подання позову складають 876,07 грн., а 3 % річних - 421,69 грн. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] належним чином не сплачував аліменти на утримання своєї дочки [PERSON] , у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а повну суму боргу було сплачено до 01 червня 2020 року, то сума пені складає 62090,85 грн. 85 коп., а оскільки стягненню підлягає сума не більше 100 % заборгованості, тому з відповідача [PERSON] слід стягнути 20565,57 грн. У відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за порушення строків сплати аліментів згідно з доданими розрахунками складають 624,61 грн., 3 % річних - 463,07 грн. Враховуючи викладене, позивачка [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриману нею заборгованість по аліментам в сумі 20565,57 грн., інфляційні втрати в сумі 876,07 грн. та три проценти річних в сумі 421,69 грн., а також стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 20565,57 грн., інфляційні втрати в сумі 624,61 грн. та три проценти річних в сумі 463,07 грн. 16 березня 2021 року ухвалою судді Крижопільського районного суду відкрито провадження по справі і постановлено розглядати справу за правилами загального провадження. В даній ухвалі було задоволено клопотання позивачки та витребувано у Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) матеріали виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 01 листопада 2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області (справа № 2-648), про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] . 05 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позов від представника співвідповідача [PERSON] - адвоката Чудака В.Д., в якому він просив в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказав, що відповідач [PERSON] за рішенням суду сплачував аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 150 грн. щомісячно, крім того, добровільно надавав кошти [PERSON] на утримання дочки, тому фактично ніякої заборгованості немає. [PERSON] забрала виконавчий лист, оскільки [PERSON] добровільно допомагає утримувати дочку. В заяві [PERSON] вказала, що вона отримала аліменти, а не заборгованість по аліментам, і будь-яких претензій до [PERSON] не має. Окрім того, законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є їхні батьки та опікуни. Законними представниками не можуть бути бабусі, дідусі, інші родичі, незважаючи на те, що вони проживають разом з неповнолітніми або малолітніми, виховують їх тощо (якщо тільки вони не є опікунами). Те, що неповнолітня дочка співвідповідачів [PERSON] проживає разом з бабою [PERSON] , не уповноважує останню на звернення до суду з даним позовом. 05 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Глушкова О.І. позов підтримали та просили задовольнити. Представник позивача вказала, що за рішенням суду зі [PERSON] стягувалися аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 150 грн. щомісячно. Станом на червень 2020 року утворилася заборгованість по аліментам. З 25 березня 2020 року дочка співвідповідачів [PERSON] проживає разом з бабою - позивачкою [PERSON] . В зв`язку з тим, що співвідповідачі не надавали матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів та з 18 червня 2020 року на її користь стягуються аліменти зі співвідповідачів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] . Коли співвідповідачі дізналися про позов, вони домовилися між собою і [PERSON] забрала виконавчий лист, згідно якого зі [PERSON] стягувалися аліменти на її користь на утримання дочки [PERSON] в розмірі 150 грн. щомісячно. При цьому [PERSON] отримала всю суму заборгованості, яку витратила на власні потреби, тому вона зобов`язана повернути дані кошти, оскільки аліменти є власністю дитини. Позивачка [PERSON] вказала, що онука [PERSON] з березня 2020 року почала постійно проживати з нею, оскільки її мати [PERSON] зі своїм співмешканцем погано ставилися до дитини. Онука [PERSON] деякий час перебувала в батька, але попросила забрати її назад. Співвідповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Його представник - адвокат Чудак В.Д. зазначив, що [PERSON] забрала виконавчий лист не тому, що отримала заборгованість по аліментам, а тому, що [PERSON] , окрім аліментів, присуджених за рішенням суду, постійно добровільно надавав кошти на дочку [PERSON] . Співвідповідач [PERSON] пояснив, що не ухилявся від свого обов`язку утримувати дочку, регулярно сплачував аліменти, матеріально допомагав, купував одяг та інші речі, дочка проводила в його канікули. Про заборгованість по аліментам він дізнався в червні 2020 року. Співвідповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Щодо права позивачки [PERSON] на представництво інтересів онуки [PERSON] суд враховує наступне. У відповідності до ст. 258 Сімейного кодексу України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Таке право передбачено чинним законодавством на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником. Судом встановлено, що співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2007 року ухвалено стягувати зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення 01 листопада 2007 року Томашпільський районний суд Вінницької області видав виконавчий лист № 2-648/2007, який перебував на примусовому виконанні у Томашпільському районному відділі державної виконавчої служби. З 25 березня 2020 року неповнолітня [PERSON] проживає разом зі своєю бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, а саме: копією свідоцтва про шлюб позивачки [PERSON] , з якого вбачається, що вона в зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », копією свідоцтва про народження відповідачки [PERSON] , копією актового запису про шлюб № 13 від 12 жовтня 2006 року між співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] , копією актового запису про шлюб № 5 від 07 липня 2008 року між співвідповідачкою [PERSON] та [PERSON] , копією актового запису про шлюб № 2 від 02 березня 2018 року між співвідповідачкою [PERSON] та [PERSON] , копією актового запису про народження [PERSON] № 4 від 16 квітня 2007 року, копією виконавчого листа у справі № 2-648/2007 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, довідками виконкому Городківської сільської ради Крижопільського району Вінницької області від 10 червня 2020 року № 697 та від 25 лютого 2021 року № 358 про те, що [PERSON] , [INFO] , проживає зі своєю бабою [PERSON] в [ADDRESS] , копією акту відвідування сім`ї/особи від 30 квітня 2020 року, актом обстеження домогосподарства [ADDRESS] від 24 вересня 2020 року, а також оглянутими у судовому засіданні матеріалами виконавчого провадження № 5190405. Згідно розрахунку заборгованості по виплаті аліментів державного виконавця від 10 червня 2020 року, заборгованість по виплаті аліментів [PERSON] станом на 10 червня 2020 року складає 20565,57 грн. В матеріалах виконавчого провадження знаходиться розписка [PERSON] від 25 червня 2020 року про те, що вона отримала аліменти від [PERSON] на утримання дочки [PERSON] по [INFO] , претензій не має. Крім того, 25 червня 2020 року [PERSON] у адресованій в.о. начальника Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби заяві просила повернути виконавчий лист № 2-648 від 01 листопада 2007 року, виданий Томашпільським районним судом, про стягнення зі [PERSON] на її користь аліментів на утримання дочки [PERSON] в зв`язку з тим, що [PERSON] добровільно допомагає утримувати дочку. Згідно постанови державного виконавця Томашпільського районного відділу державної виконавчої служби від 25 червня 2020 року, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-648, виданого 01 листопада 2007 року Томашпільським районним судом Вінницької області, про стягнення зі [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття завершено. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (постанова ВС від 16.01.2019, справа № 753/15556/15-ц). Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою не доведено факт того, що співвідповідачка [PERSON] без достатньої правової підстави отримувала аліменти від [PERSON] , оскільки правовою підставою було саме рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2007 року, яким стягнуто аліменти. Разом з тим, у суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] отримала від [PERSON] заборгованість по аліментам в сумі 20565,57 грн., які вона, як стверджує позивачка, витратила на свої потреби. В розписці від 25 червня 2020 року [PERSON] вказала, що отримала від [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] по [INFO] , а в заяві, в якій [PERSON] просила повернути виконавчий лист, зазначено, що виконавчий лист вона просить повернути в зв`язку з тим, що [PERSON] добровільно допомагає утримувати дочку. Таким чином, суд приходить до висновку, що передбачені цивільним законодавством підстави для стягнення з [PERSON] грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні. В зв`язку з цим не підлягають стягненню з [PERSON] заявлені позивачкою інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Щодо вирішення позовної вимоги [PERSON] про стягнення зі [PERSON] неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої, суд дійшов наступних висновків. Згідно з частиною першою ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Вказаний висновок підтверджується наступним. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Як було встановлено судом, співвідповідач [PERSON] щомісяця сплачував на користь [PERSON] присуджені судом аліменти в розмірі 150 грн. на утримання дочки [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах виконавчого провадження розписками [PERSON] та довідками про отримання аліментів в твердій грошовій сумі. За заявою позивачки [PERSON] від 10 червня 2020 року державним виконавцем було зроблено розрахунок заборгованості [PERSON] по виплаті аліментів. Як вбачається з наявного в матеріалах виконавчого провадження супровідного листа, даний розрахунок направлявся [PERSON] 11 червня 2020 року. Як вказав, співвідповідач [PERSON] він не ухилявся від виконання рішення суду, регулярно сплачував присуджені судом аліменти, крім того, добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дочки, про заборгованість дізнався після того, як позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення з нього та [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , а тому вважає, що заборгованість по аліментам у нього відсутня. З даних розрахунку заборгованості державного виконавця від 10 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] сплачував аліменти на користь [PERSON] , однак у меншому розмірі, ніж нараховано державним виконавцем, після отримання даного розрахунку відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку його не оспорював, тим самим визнавши наявність заборгованості та її розмір. Таким чином, суд вважає, що заборгованість по аліментах виникла з вини [PERSON] . Однак, право на стягнення неустойки (пені) має саме одержувач аліментів. При цьому одержувач аліментів [PERSON] звернулася до державного виконавця із заявою про повернення їй виконавчого листа, вказавши при цьому, що претензій до [PERSON] не має, оскільки він добровільно допомагає утримувати дочку [PERSON] . В зв`язку з цим виконавче провадження було завершено. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення зі співвідповідача [PERSON] неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. За таких обставин зі [PERSON] також не підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Отже, з урахуванням вказаного вище, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дослідивши усі наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. З огляду на відмову у задоволенні позову [PERSON] , суд не вбачає підстав для стягнення із співвідповідачів на її користь судових витрат.

Outcome: dismissed