Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

У вересні 2017 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Від позивача та його представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'явився, попередньо не повідомивши суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема, і через оголошення у пресі. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України, справу потрібно вирішувати на підставі наявних у ній даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно Договору купівлі - продажу від 24 червня 1992 року посвідченого 3-ю Полтавською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1 - 1559. Вказана квартира має загальну площу 56,8 кв.м., житлову 37,1 кв.м. та складається з: 1 - а кімната площею 21,2 кв.м., 2-а кімната площею 15,9 кв.м., коридор площею 5,5 кв.м., вбиральня площею 0,9 кв.м., кухня площею 7,7 кв.м., ванна площею 5,0 кв.м, окрім того квартира обладнана балконом. Згідно довідки № 7253 від 17 серпня 2017 року виданої Комунальним підприємством «Житлово - експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 2 особи, а саме: - [PERSON] [INFO] (зареєстрована з 16 березня 1993 року); - [PERSON] [INFO] (зареєстрований з 16 березня 1993 року). Так, відповідач [PERSON], у вищевказаній квартирі зареєстрований з 16 березня 1993 року, але не проживає там фактично з 2005. Після досягнення двадцятирічного віку відповідач почав проживати окремо від позивача та самостійно влаштовувати своє життя. Фактично починаючи з 2005 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає. За таких обставин, позивач змушений постійно самостійно нести додаткові витрати по утриманню свого майна, а саме квартири шляхом внесення значної суми коштів до бюджету у виді плати за користування квартирою, витрат по утриманню квартири, а також за надання послуг з енергопостачання, газопостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення та інше, оскільки відповідач вважається особою як такою, що фактично продовжує користуватися квартирою [ADDRESS]. Переїхавши на інше постійне місце проживання Відповідач при цьому не знявся з реєстрації за місцем знаходження вищевказаної квартири, що тягне за собою негативні правові наслідки для позивача пов'язані з фактичним не проживанням відповідача у казаному будинку, які були зазначені вище. Більше того, позивач не може розпорядитись належною їй квартирою оскільки в ній мається зареєстрована особа, що унеможливлює продаж даної квартири. Конституцією України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у здійсненні права власності. На неодноразові звернення до відповідача з приводу зняття його з реєстрації він не здійснює це самостійно, хоча й не проживає у квартирі [ADDRESS] більше ніж 10 років. Факт не проживання [PERSON] підтверджується заявами сусідів: - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. За ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Дане звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене та існуючі обставини даної справи, права позивача [PERSON] як власника квартири [ADDRESS] є порушеними відповідачем [PERSON], а тому підлягають захисту. Згідно п. 53 «Правових позицій Судової колегії в цивільних справах Верховного суду України» від 1 грудня 1997 року, при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Норми глави 2 цього розділу ЖК про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 150 ЖК України, які узгоджуються зі змістом ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу відповідач, який не проживає з у квартирі [ADDRESS], втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад десять років. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом за адресою: м.[ADDRESS], є обґрунтованими, а позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved