Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину удаваним, розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру. Свої вимоги мотивує тим, що до 9 листопада 2010 року їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS]. Зазначила, що у 2010 році між нею та відповідачами - її дочкою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] була досягнута домовленість, згідно якою відповідачі будуть надавати їй всіляку допомогу, забезпечувати її доглядом, харчуванням та утриманням на належному рівні (не нижче прожиткового мінімуму), а замість цього вона переоформить на них належну їй квартиру [ADDRESS] 9 листопада 2010 року в приміщенні Уманської міської держнотконтори між нею та відповідачами був укладений договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом [PERSON]. За умовами якого відповідачі [PERSON] та [PERSON] безоплатно стали власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках. Посилаючись на те, що відповідачі після укладення договору дарування не виконують взяті на себе обов'язки, що передбачені домовленістю, вони не звертають уваги на її потреби та стан здоров'я, не забезпечують її харчуванням, необхідною допомогою і, взагалі, відмовляються її відвідувати. Крім того вважає укладений між сторонами 09.11.2010 року правочин удаваним, тобто таким, що прикриває інший правочин, який сторони дійсно мали на увазі, тому просить визнати договір дарування квартири від 09.11.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] удаваним правочином; визнати, що 09.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] фактично був укладений договір довічного утримання, за умовами якого їй мала надаватися всіляка допомога із забезпеченням її доглядом, харчуванням та утриманням на належному рівні не нижче прожиткового мінімуму, взамін чого переоформлялася на відповідачів належна їй квартира [ADDRESS]; розірвати фактично укладений між сторонами договір довічного утримання від 09.11.2010 року внаслідок невиконання набувачами за цим договором [PERSON] та [PERSON] своїх обов'язків по довічному утриманню відчужувача [PERSON]; повернути сторони за цим договором у попереднє становище; визнати за нею, [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] відчужених за договором дарування від 09.11.2010 року. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Пояснила, що відповідач [PERSON] являється її дочкою. Так коли її дочка та [PERSON] одружилися, вона дозволила їм проживати в її квартирі [ADDRESS] Вона захворіла та тривалий час лежала в лікарні, де і вирішила подарувати квартиру дітям (відповідачам) так як потрібно було проводити постійні ремонти житла. Вона запропонувала оформити договір дарування так як думала, що діти будуть їй допомагати. Після оформлення договору дарування квартири відповідачі взагалі за неї забули, будинок не ремонтували та вона вимушена все що стосується догляду будинку робити сама. Відповідачі проживали однією сім'єю до 2004 року після чого їх шлюб розпався та [PERSON] залишилася проживати в спірній квартирі, а [PERSON] виїхав з міста на заробітки. Вирішити питання мирним шляхом відповідачі не погоджувалися, оскільки потрібно затратити кошти. Крім того відповідач [PERSON] спочатку був не згоден з позовом та вказав, щоб вона переписала його частину квартири на онука, однак вона відмовилася так як це квартира її та вона хоче її повернути. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що позивачка з власної волі подарувала їм квартиру. Дійсно вони не допомагали позивачці, не проводили ремонтні роботи в квартирі так як не мали на це коштів. Та вказала, що оскільки позивач добровільно подарувала їм квартиру, вона не заперечує щоб повернути назад квартиру позивачці. Для вирішення даного питання в позасудовому порядку в неї немає коштів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. В своїй заяві, вказав, що не заперечує проти задоволення позову та просив справу розглядати за його відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає і позивача [PERSON] і відповідача [PERSON]. Позивач являється матір'ю відповідачки [PERSON]. На скільки їй відомо то на даний час вони перебувають не в дружніх відносинах. Коли позивач купувала квартиру по [ADDRESS] вона бачила в якому стані був будинок. Будинок потребував ремонту, який постійно робила позивачка. Як їй відомо, після одруження її дочки [PERSON] з [PERSON] позивачка вирішила подарувати квартиру по вул. Дерев'янка та к як зять [PERSON] казав, що не буде нічого в хаті робити так як хата не його та він в ній ні хто. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач це її подруга, а відповідач [PERSON] дочка позивача. На даний час між позивачкою та відповідачкою погані відносини. Подарувавши квартиру, позивач взяла тягар на свою голову. Їй відомо, що коли дочка позивачки [PERSON] одружилася з [PERSON] позивачка пожаліла їх та вирішила подарувати належну їй квартиру [ADDRESS], думала, що діти будуть допомагати їй у всьому. Як їй відомо зі слів позивачки вона укладала саме договір дарування. Заслухавши пояснення позивача та відповідача [PERSON], свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, незважаючи на визнання відповідачами позову, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з двох жилових кімнат, загальною площею 32, 8 кв. м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 7-8). Відповідно до п. 1.3 Договору дарування спірна квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом житлового господарства Уманської міської ради 31.07.2010 року [NUMBER] зареєстрованого в БТІ м. Умані під № 7718, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно [NUMBER] від 04.10.2010 року реєстраційний № 498037. На підставі договору дарування від 9 листопада 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-4596, позивачка [PERSON] подарувала спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON]. та [PERSON] (а. с. 9). У судовому засіданні встановлено, що обдаровані [PERSON] є дочкою позивачки, а [PERSON] є зятем позивачки. Ініціатором укладення договору дарування була саме позивачка. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Твердження позивача про удаваність договору дарування з посиланням, що насправді було укладено договір довічного утримання, суперечить змісту укладеного сторонами договору, підписавши який [PERSON] підтвердила, що вона обізнана про безоплатність цього правочину, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 1.1 договору). У пункті 3.1 договору сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру уявного та удаваного правочину. Зі змісту договору дарування судом встановлено, що 9 листопада 2010 року [PERSON] виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON]. Наведене свідчить про те, що позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів. З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься. Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони позивача підтвердили, що [PERSON] розповідала, що подарувала дітям (відповідачам) квартиру. На сьогоднішній день у сторін недружні стосунки, відповідач [PERSON] виїхав на заробітки за межі міста, а відповідачка [PERSON] проживає у спірній квартирі, але ніяких робіт по догляду за будинком не проводить, доглядає за будинком позивачка, тому [PERSON] бажає розірвати договір дарування та повернути собі квартиру. Про домовленість між сторонами щодо утримання або догляду позивачки свідкам не відомо. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Крім того, відсутні докази того, що існував умисел на приховання іншого правочину був у обох сторін договору. Суд вважає, що, позивачка усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування квартири, позивачка не могла не зважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed