Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила суд зобов'язати відповідача нарахувати компенсацію за невикористану відпустку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», стягнути з відповідача на її користь невиплачену їй заробітну плату за період з 01 січня 2017 року по 15 лютого 2017 року в сумі 9674 грн. 25 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 15 лютого 2017 року по 15 травня 2017 року в сумі 85791 грн. 86 коп. Позивач зазначала, що у період з 30 квітня 2015 року по 15 лютого 2017 року вона працювала на підприємстві. На день звільнення з роботи відповідач нарахував, але не виплатив їй вчасно, внаслідок відсутності грошових коштів, заробітну плату у розмірі 40434 грн. 80 коп. Вказану суму підприємство сплатило 13 березня 2017 року. Оскільки, всупереч положень ч. 1 ст. 116 КЗпП, відповідач не здійснив виплату всіх сум, що належали їй на день звільнення, вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП підприємство повинно виплатити їй компенсацію за весь час затримки розрахунку. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Наливайко С.П. позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що [PERSON] у період її роботи на підприємстві з 16 січня 2017 року по день звільнення, перебувала на посаді виконуючого обов'язки і несла відповідальність за фінансовий стан підприємства, в тому числі і за вчасну виплату заробітної плати працівникам. Тому, вважає, що заборгованість із виплати нарахованої та невиплаченої заробітної плати на день звільнення [PERSON] склалася саме з її вини. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що у період з 30 квітня 2015 року по 15 лютого 2017 року позивач [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ», що підтверджується записами в трудовій книжці, виданій на її ім'я (а.с.3-4). Згідно наказу № 25-К про припинення трудового договору, позивача [PERSON] 15 лютого 2017 року звільнено з посади заступника директора з фінансових питань Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 19 календарних днів (а.с.19). Відомістю про виплату заробітної плати № 16 від 13 березня 2017 року підтверджується, що позивачу [PERSON] виплачена заробітна плата у розмірі 40434 грн. 80 коп. (а.с.28). Відповідно до розрахункового листа за лютий 2017 року (а.с.53), позивач [PERSON] виявила порушення в нарахуванні компенсації за невикористану відпустку. Так відповідачем було нараховано 12242 грн. 65 коп. компенсації, а має бути нараховано - 21916 грн. 90 коп. = (34125,00*12/355*19), де 34125,00 грн. - заробітна плата позивача за січень 2017 року. Сума не донарахованої компенсації за відпустку становить - 9674 грн. 25 коп. При цьому, при розрахунку позивач виходила з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для нарахування середньої заробітної плати під час надання працівникам щорічної відпустки застосовується «Порядок обчислення заробітної плати» затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно з яким, цей Порядок застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Пункт 10 вказаного порядку закріплює те, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Фінансова можливість підприємства є спроможна, що підтверджується Податковою декларацією з податку на прибуток підприємства за 2016 рік (а.с.75-76). Для розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку з 15 лютого 2017 року по 15 травня 2017 року позивач виходила з п. 8 Постанови, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробiтної плати за останнi два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробiтку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком. Середньоденна (годинна) заробiтна плата визначається дiленням заробiтної плати за фактично вiдпрацьованi протягом двох мiсяцiв робочi (календарнi) днi на число вiдпрацьованих робочих днiв (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днiв за цей перiод. Позивач [PERSON] за останні два місяці роботи - грудень 2016 та січень 2017 року отримала заробітну плату 62125 грн. (28000 грн.+34125 грн.) відпрацювавши 42 робочих дні. Тому розмір середньої заробітної плати [PERSON] становив 62125 грн./42 робочі дні = 1479 грн. 17 коп. Кількість робочих днів затримки за період з 15 лютого 2017 року по 15 травня 2017 року позивача становить 58 робочих днів. Середній заробіток за період затримки розрахунку [PERSON] при звільненні становить 1479 грн. 17 коп.*58 робочих днів = 85791 грн. 86 коп. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У ч. 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (абзац другий п. 20 вказаної постанови). У судовому засіданні представником відповідача факт невчасного розрахунку з позивачем [PERSON] не заперечувався і підтверджується матеріалами справи. У п. 21 цієї ж постанови Пленуму роз'яснено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п). Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з наведеного, враховуючи, що підприємство у день звільнення [PERSON] з роботи вірного розрахунку із нею по виплаті компенсації за невикористану відпустку не провело, належні їй при звільненні суми не виплатило, суд вважає, що відповідач повинен сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день розгляду справи за період з 15 лютого по 15 травня 2017 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на користь [PERSON] невиплаченої їй заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 15 лютого 2017 року в сумі 9674 грн. 25 коп. та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 15 лютого 2017 року по 15 травня 2017 року в сумі 85791 грн. 86 коп. Відповідно до п. п. 2 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не менше ніж за один місяць. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, позивачі звільняються. За змістом ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід Держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, ставки судового збору, встановлені у ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 954 грн. 66 коп. - 1% від суми задоволених вимог майнового характеру (95466 грн. 11 коп. = 9674 грн. 25 коп. + 85791 грн. 86 коп.). На підставі викладеного та

Outcome: approved