Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У березні 2020 року до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла указана позовна заява. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10.06.1995 року по 09.04.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10.06.1995 року та рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.04.2009 року, яким шлюб було розірвано. В період шлюбу 31.07.2004 року за спільні кошти сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. На теперішній час у сторін виник спір щодо поділу зазначеної квартири, але в позасудовому порядку вирішити дане питання не вдалося. Беручи до уваги, що вищевказана квартира була придбана саме у період шлюбу, вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому маються всі законні підстави для поділу зазначеного майна. Враховуючи викладене, позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири та за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 23.03.2020 року провадження у даній справі було відкрито, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 11 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 14.01.2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідачем зазначено, що дійсно вказана квартира придбавалася ним 31.07.2004 р. у період спільного шлюбу з відповідачкою, але придбавалася не за спільні з позивачкою кошти, а за кошти, які ним були отримані від його батьків після продажу 23.07.2004 р. їх спільної квартири [ADDRESS] за 26500 грн. Вказана квартира належала на праві спільній сумісній власності йому та його батькові - [PERSON] , його матері [PERSON] , його брату - [PERSON] . Через 7 днів після продажу вказаної квартири, відповідач 31.07.2004 p. за гроші від проданої квартири, придбав за 7 045 грн. спірну квартиру, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу квартир. Крім цього, також через 7 днів після продажу його батьками та ним з братом належної їм на праві спільної власності квартири, брат відповідача разом зі своєю дружиною 27.07.2004 p. також придбали собі квартиру [ADDRESS] за 16 587 грн., що підтверджується копіями договору купівлі-продажу вказаної квартири. Тобто той факт, що вони з братом одночасно придбали собі квартири після продажу їх спільної квартири свідчить про те, що відповідач придбав спірну квартиру не за спільні з позивачкою кошти, а за його особисті грошові кошти, тому позивачка взагалі не має права претендувати на вищевказану придбану ним спірну квартиру. Окрім того, відповідач зазначив, що шлюб між сторонами було розірвано ще 09.04.2009 і протягом 11 років 9 місяців після розірвання шлюбу, тобто до теперішнього часу, позивачка не претендувала на спільне майно подружжя, тобто не мала наміру на поділ спільного майна, оскільки спільне майно (домашні речі) вони поділили з позивачкою у добровільному порядку ще до розірвання шлюбу. Таким чином протягом 3-х років після розірвання шлюбу позивачка не мала перешкод звернутися з цим питанням до суду і тому відповідач вважає, що позивачка пропустила без поважних причин встановлений законодавством України загальний позовний термін у 3 роки для звернення до суду, а тому в позові слід відмовити. 16.02.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не згодна з викладеними у відзиві обставинами щодо того, що спірна квартира є особистою власністю відповідача і що нею було пропущено строк для подачі позову про поділ майна подружжя. Так, під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач, як дружина покупця, надавала свою згоду на купівлю спірної квартири та у договорі купівлі-продажу спірної квартири не зазначено, що відповідач купував квартиру за свої особисті кошти. При цьому частину коштів на купівлю спірної квартири позивач позичала у батьків своєї подруги, про що достеменно відомо відповідачу, тому як протягом шести місяців після купівлі квартири, сторони віддавали борг по 50 дол. США щомісячно. Так, у 2019 році відповідач зателефонував дочці сторін та повідомив, що він поїде до Республіки Польща на заробітки, і дочка, яка та той час була повнолітня, виявила бажання на час його відсутності мешкати в спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги. Однак відповідач відмовив дочці та сказав, що вважає дану квартиру своєю власністю та буде розпоряджатись нею на свій розсуд. Дочка розповіла про розмову позивачу, і лише тоді позивачу стало відомо, що відповідач порушує її права, без її згоди вселяє в спільну квартиру сторонніх осіб, і вважає, що спірна квартира - його особиста власність. У 2020 році позивачем було подано позов до суду про поділ майна подружжя, тому позивач вважає, що нею не пропущено строк звернення до суду. 01.03.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив, що позивачка не вказала, яка саме сума коштів нею позичалася, і взагалі відповідач про це нічого не знає, оскільки позичати кошти для купівлі квартири не було необхідності, тому що коштів на придбання квартири вистачало від продажу належної його сім`ї квартири, так як він отримав половину коштів, а саме 13250 грн. Також відповідач не погоджується із твердженнями позивачки, що про своє порушене право на спірну квартиру вона дізналася лише у 2019 році, оскільки протягом 11 років 9 місяців після розірвання шлюбу вона не зверталася з позовом до суду про розподіл майна подружжя, та окрім цього їй було відомо, що 8 років тому відповідач почав проживати з цивільною дружиною у спірній квартирі, і тоді позивачка не вважала, що могли бути порушені її права на спірну квартиру, і до суду з позовом не зверталася. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Севостьянова І.Г., підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зауважила, що відповідачем не доведено належними доказами, що спірна квартира придбавалася за його особисті кошти. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Вважав, що позивачка не має права на спірну квартиру, а також пропустила строк позовної давності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що у 2004 році вони вирішили продати належну їм на праві спільної власності квартиру, щоб розділити кошти між двома братами порівну, а саме по 13250 грн, для того щоб вони змогли придбати собі окремі квартири. Через декілька днів після продажу належної їм квартири, відповідач та його брат придбали собі по квартирі, а саме відповідач - 1-кімнатну, а його брат [PERSON] - 3-кімнатну . Батьки відповідача переїхали жити у будинок, який залишився у спадщину після смерті батьків. При купівлі відповідачем спірної квартири вони не були присутні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 2 роки тому її батько (відповідач) відмовив їй у вселенні в цю квартиру на час, коли він буде закордоном, та вселив у спірну квартиру дочку своєї співмешканки. Після розмови із матір`ю (позивачкою), остання зателефонувала відповідачу та сказала, що це їх спільна квартира, а тому він не мав права відмовляти їх спільній дочці у проживанні в цій квартирі. За чиї саме кошти придбавалася ця квартира, свідок не пояснила, оскільки на той момент вона була маленькою дитиною. Після купівлі спірної квартири, до неї перевезли жити її бабусю (мати позивачки). Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.1995 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 224, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1995 року (а.с. 4). Шлюб було припинено за рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 09.04.2009 року (а.с. 4 зворот). Під час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 31.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рогожиною А.В., реєстровий № 2574, [PERSON] у власність було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 7045 грн (а.с. 5, 74). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. Допитані в судовому засіданні свідки не були присутні при купівлі відповідачем спірної квартири та не змогли беззаперечно підтвердити, що отримані відповідачем від продажу спільної квартири грошові кошти у сумі 13250 грн були витрачені саме на купівлю спірної квартири, а не на будь-які інші речі або послуги (наприклад ремонт). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано достатньо доказів на підтвердження його доводів про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти і у власне користування, а не в інтересах сім`ї. Разом з тим, суд погоджується із доводами відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для вимог щодо поділу майна подружжя, враховуючи наступне. Так, відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦПК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як встановлено положеннями ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, з матеріалів справи та із усних пояснень сторін, а також показань допитаних свідків вбачається, що про купівлю відповідачем у 2004 році спірної квартири позивачці було достеменно відомо і цей факт від неї не було приховано відповідачем. Окрім цього, саме матір позивачки деякий час проживала у спірній квартирі. Таким чином, станом на день розірвання шлюбу, позивачці було відомо про існування спірної квартири, яка була зареєстрована у власності відповідача, і їй було відомо про можливість її поділу як майна, придбаного за час шлюбу. Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу, відповідач надалі протягом 8 років проживав у спірній квартирі зі своєю цивільною дружиною, утримував вказане майно, робив там ремонт, і про ці обставини також було відомо позивачці, яка вже на той час не мала доступу до вказаної квартири та була позбавлена можливості користуватися та володіти своєю часткою у ній. Однак, не дивлячись на вказані обставини, позивачка не зверталася до суду із позовом. Разом з тим, позивач звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя у 2020 році, тобто через більш ніж 11 років після розірвання шлюбу, з тих підстав, що відповідач відмовив їх спільній дочці, яка є повнолітньою особою, у проживанні у спірній квартирі, та вирішила, що саме таким чином відповідачем були порушені її права, як співвласника квартири. Із вказаними доводами суд не може погодитися, оскільки дочка сторін є самостійною, дорослою, повнолітньою особою, та її подальші напружені відносини з батьком не стосуються відносин між позивачкою та відповідачем як колишнього подружжя, та не можуть свідчити про порушення прав саме позивачки, а не її дочки. Інших належних та достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивачкою та її представником суду не надано, більш того, позивач у відповіді на відзив зазначила, що вона взагалі не вважає, що нею було пропущено строк позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, позивач без поважних причин не зверталася до суду із позовом про поділ майна подружжя протягом 11 років. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у споpi, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами відповідача щодо необхідності застосування до вимог позивачки трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed