Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про зобов'язання вчинити дії і визнання права власності. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що 18 травня 2018 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір до договору оренди квартир № 1а та квартири 2а, загальною площею 97,1 м2, які знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також 18 травня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір до договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 202,3 м2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За умовами указаних попередніх договорів позивач та відповідач погодили 01 липня 2018 року укласти основні договори оренди нерухомого майна. Основні договори оренди мали бути укладені сторонами на термін 2 роки, а орендна плата мала складати відповідно 10 000,00 грн. та 20 000,00 грн. на місяць, без урахування комунальних послуг та з корегуванням вартості оренди на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов необхідних для укладення в майбутньому основних договорів, листом від 20 червня 2018 року відповідач повідомив про свою відмову від їх укладення, мотивуючи свою позицію тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на дані об'єкти нерухомості, а тому останнього не можна вважати їх власником. Позивач вважає дії відповідача такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та, просив суд зобов'язати відповідача укласти договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати відповідача укласти договір оренди квартири № 1а, № 2а по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 1а, № 2а, яка знаходиться на підвальному поверсі будинку [ADDRESS], а саме: приміщення № 1 - коридор загальною площею 24,7 м2, приміщення № 2 - туалет загальною площею 2,8 м2, приміщення № 3 - житлова загальною площею 12,0 м2, приміщення № 4 - житлова загальною площею 10,3 м2, приміщення № 5 - передпокій загальною площею 47,3 м2, разом по квартирі № 1а, № 2а загальною площею 97,1 м2. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від представника відповідача також надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі відповідача, просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Так, судом встановлено, що 18 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір до договору оренди квартир №1а та квартири № 2а, загальною площею 97,1 м2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Також 18 травня 2018 року між сторонами був укладений попередній договір до договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 202,3 м2, яке знаходиться в [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до умом указаних попередніх договорів позивач та відповідач погодили 01 липня 2018 року укласти основні договори оренди наведених об'єктів нерухомості. Основні договори оренди мали бути укладені сторонами на термін 2 роки, а орендна плата мала складати відповідно 10 000,00 грн. та 20 000,00 грн. на місяць, без урахування комунальних послуг та з корегуванням вартості оренди на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов необхідних для укладення в майбутньому основних договорів, листом від 20 червня 2018 року відповідач повідомив про свою відмову від їх укладення, мотивуючи свою позицію тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на дані об'єкти нерухомості, а тому останнього не можна вважати їх власником (а.с.20). Як вбачається з листа від 20 червня 2018 року, відповідач ставить під сумнів належність позивачу на праві власності зазначених у попередніх договорах об'єктів нерухомості. Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., за реєстром №5-140, позивач є власником квартири №1а, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.6-7). Указана квартира знаходиться на підвальному поверсі будинку. При вчиненні купівлі-продажу даної квартири з'ясувалось, що поряд із нею є ще одне приміщення №2а, яким на протязі багатьох років користувався попередній власник, оскільки на підвальному поверсі відсутні інші квартири. Із слів попереднього власника, багато років воно було безхазяйним і на момент придбання позивачем квартири 1а знаходилось в занедбаному стані, навіть без дверей, оскільки у попереднього користувача бракувало грошей на підтримання його у належному технічному стані. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що після придбання квартири №1а, позивачем було зроблено істотні ремонтні роботи та переобладнання в єдиний об'єкт нерухомого майна квартири №1а та приміщення №2а, якими позивач фактично користується з моменту придбання квартири №1а, тобто вже на протязі 12 років. У весь цей час позивач одноособово, добросовісно та відкрито користувалася приміщенням №2а та частиною коридору цокольного поверху, який об'єднує виключно квартиру №1а та приміщення №2а. За весь цей час жодних претензій або вимог стосовно користування указаними приміщеннями до позивача не надходило. Крім того, згідно із листом Департамента по роботі з активами Дніпровської міської ради №8/5-370 від 07 лютого 2018 року власника приміщення № 2а не встановлено (а.с.14). Указане також підтверджується листами КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради №118 від 02 лютого 2018 року та Ліквідатора КЖЕП «Південне» ДМР № 02-13/23 від 24 січня 2018 року (а.с.15-16). Суд приходить до висновку, що у зв'язку із добросовісним, безперервним володінням даним майном, у позивача виникло право власності на приміщення №2а за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Як визначає ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В свою чергу ч. 4 ст. 344 ЦК України встановлює, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Крім того, в п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, наводиться наступна позиція-роз'яснення: «Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності». Також суд вважає за необхідне зазначити, що з лютого 2006 року позивач безперервно, відкрито і добросовісно користується приміщенням №2а, у складі квартири №1а та частиною коридору, який поєднує квартиру №1а та приміщення №2а. Оплачує усі комунальні платежі, електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаного приміщення. Крім того, позивач не здійснювала будь-яких дій, для приховування цього факту, усі сусіди за вказаною адресою знайомі та жодного разу не висловлювали заперечень з приводу факту проживання там позивача, об'єднання квартири №1а, приміщення №2а та частини коридору, який об'єднує квартиру №1а та приміщення №2а. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно із ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться, серед іншого, на підставі рішення суду. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У пункті 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, без перервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнаються відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Верховною радою України 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». З викладеного вбачається, що підставою для позову про визнання права власності окрім невизнання або оспорювання цього права іншою особою може бути також і відсутність у власника документа, що підтверджує таке його право. Аналогічні роз'яснення надано і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. На підставі вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ч. 1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності на квартиру №1а, № 2а, яка знаходиться на підвальному поверсі будинку 172 (літ. «А-4»), по вулиці Робоча в місті Дніпрі, а саме: приміщення №1 - коридор загальною площею 24,7 м2, приміщення №2 - туалет загальною площею 2,8 м2, приміщення №3 - житлова загальною площею 12,0 м2, приміщення №4 - житлова загальною площею 10,3 м2, приміщення №5 - передпокій загальною площею 47,3 м2, разом по квартирі №1а, №2а загальною площею 97,1 м2. Решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: partial