Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. В позові вказував, що 21 жовтня 2020 року близько 10 год. 30 хв. в м. Миколаєві [PERSON] керував транспортним засобом «DAF 85 CF», реєстр. номер [NUMBER] з напівпричепом з реєстр. номером [NUMBER] на прилеглій території до буд. №6/7 по вул. Авангардній на закритій території «Нової пошти», починаючи рух заднім ходом, не впевнився в безпеці свого маневру та допустив наїзд на автомобіль «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] , який зупинився позаду нього, під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою Вознесенського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 року відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Разом з тим, на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як володільця транспортного засобу «DAF 85 CF», реєстр. номер [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» з лімітом страхової виплати за шкоду, заподіяну майну в 130 000 грн. та встановленої франшизи у 2 600 грн. Позивач зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] . Шкода полягає у вартості необхідних для відновлення автомобіля до попереднього стану ремонтних робіт, що становлять 4 626,03 грн. Страховик повністю виконав умови договору страхування, сплативши на користь [PERSON] 2 026,03 грн. страхового відшкодування. Оскільки відповідач залишок завданої шкоди у розмірі 2 600 грн. на користь позивача в добровільному порядку (в тому числі за неодноразовими пропозиціями позивача) не відшкодував, а тому [PERSON] просив стягнути з [PERSON] вказану шкоду в судовому порядку. Крім цього позивач зазначав, що внаслідок пошкодження належного йому майна він зазнав моральних страждань, що були обумовлені неможливістю використання автомобіля за призначенням протягом тривалого часу, необхідністю його відновлення. Грошовий еквівалент моральної шкоди, з врахуванням характеру пошкоджень та поведінки відповідача, який в добровільному порядку завдану матеріальну шкоду не відшкодував, усі пропозиції щодо добровільного врегулювання спору ігнорував, що призвело до додаткових зусиль та витрат позивача, оцінив в 5 000 грн. Також просив стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 1 816 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 14 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому останній не заперечував проти стягнення з нього матеріальної шкоди. Вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не визнав, вказуючи на те, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння такої шкоди та її розміру. Також у відзиві просив суд відмовити [PERSON] у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на те, що такі витрати є необґрунтовано завищеними, не співмірними з сумою позову та характером виконаної роботи, а також не підтверджені детальним розрахунком. 01 червня 2021 року представником позивача [PERSON] було надіслано на електронну адресу суду відповідь на відзив в якій представник просила задовольнити позов у повному обсязі, вказуючи на те, що моральна шкода, якої зазнав позивач, обумовлена душевними стражданнями внаслідок пошкодження його майна, вказані страждання не пов`язані з розладом здоров`я, а тому не можуть бути доведені доказами матеріального характеру. Також зазначала, що заявлений позивачем грошовий розмір відшкодування моральної шкоди є адекватним та співмірним з обсягом та характером моральних страждань [PERSON] . В частині заперечень сторони відповідача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу вказувала на те, що розмір гонорару між позивачем та його представником був узгоджений у фіксованому розмірі, а тому не потребує надання детального опису виконаних робіт та підлягає відшкодуванню у повному обсязі. 07 червня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив у якому представник при ухваленні рішення в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат просив врахувати, що відповідач [PERSON] не отримував від позивача жодних пропозицій про добровільне врегулювання спору, стороною позивача не надано доказів для належної ідентифікації пошкодженого автомобіля (року випуску) та його технічного стану після дорожньо-транспортної пригоди (можливості використання за призначенням), тим самим не доведено розміру моральної шкоди. В частині відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу виклав пояснення, аналогічні зазначеним у відзиві на позов. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди визнав повністю, в частині моральної шкоди - частково в розмірі 500 грн., вважаючи заявлений розмір відшкодування завищеним. Судові витрати просив стягнути частково (судовий збір - відповідно до розміру задоволених позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу - у розмірі 1 500 грн.). Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 21 жовтня 2020 року близько 10 год. 30 хв. в м. Миколаєві [PERSON] керував транспортним засобом «DAF 85 CF», реєстр. номер [NUMBER] з напівпричепом з реєстр. номером [NUMBER] на прилеглій території до буд. №6/7 по вул. Авангардній на закритій території «Нової пошти», починаючи рух заднім ходом, не впевнився в безпеці свого маневру та допустив наїзд на автомобіль «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] , який зупинився позаду нього, під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою Вознесенського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 року відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП (а.с. 7-8). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Разом з тим, на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як володільця транспортного засобу «DAF 85 CF», реєстр. номер [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» з лімітом страхової виплати за шкоду, заподіяну майну в 130 000 грн. та встановленої франшизи у 2 600 грн. (а.с. 12). Позивач зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу «ВАЗ 2105», реєстр. номер [NUMBER] . Шкода полягає у вартості необхідних для відновлення автомобіля до попереднього стану ремонтних робіт, розрахована експертом-оцінювачем [PERSON] та становлять 4 626,03 грн. (а.с. 11). Сторони обсяг та характер пошкоджень транспортного засобу, а також розмір завданої матеріальної шкоди (встановлену оцінювачем вартість відновлювальних робіт) не оспорювали. Страховик повністю виконав умови договору страхування, сплативши на користь [PERSON] 2 026,03 грн. страхового відшкодування (а.с. 11). Залишок завданої шкоди у розмірі 2 600 грн. відповідачем на користь позивача в добровільному порядку не відшкодований. Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. 1)В частині відшкодування матеріальної шкоди: Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ч. 1, п. 8 ч. 1 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, передбаченим ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (до яких належить діяльність з використання транспортних засобів) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме винною особою в повному обсязі. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (п. 4), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до вимог ст.ст. 22, 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки застрахована, при настанні з його вини страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, зокрема шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу потерпілого (витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), витрати на евакуацію транспортного засобу. Ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» у страхових правовідносинах визначено поняття «франшиза» - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» N 4 від 01 березня 2013 року при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). За встановлених обставин, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню документально підтверджений залишок невідшкодованої страховиком шкоди (франшиза) у розмірі 2 600 грн. 2)В частині відшкодування моральної шкоди: Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ст. 1167 ЦК України особа, якій неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдана моральна шкода, має право вимагати відшкодування такої шкоди особою, яка її завдала, за наявності вини останньої, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч.ч. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема подальшої поведінки заподіювача шкоди. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає очевидним, що внаслідок пошкодження належного [PERSON] майна позивач зазнав душевних страждань, що є наслідком посягання на його власність. Останній був змушений витрачати зусилля, необхідні для здійснення ремонту автомобіля, пошкодження транспортного засобу утруднювало його використання за призначенням протягом тривалого часу. Виходячи з встановлених обставин, враховуючи характер, обсяг, тривалість страждань позивача та вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, зокрема характер пошкоджень автомобіля, які не є значними, можливість його обмеженого використання за призначенням після часткового відновлення (отримання страхового відшкодування), відсутність передумов для добровільного відшкодування відповідачем завданої матеріальної шкоди протягом тривалого часу, суд вважає достатнім, адекватним та справедливим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. 3)В частині компенсації судових витрат: Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено 1 816 грн. судового збору (по 908 грн. за кожну вимогу). Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню: - в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди - 908 грн. судового збору; - в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди - 544,80 грн. судового збору (908 грн. (розмір сплаченого судового збору) х 60 % (процент задоволених позовних вимог)). Таким чином, загальний розмір судового збору до відшкодування становить 1 452,80 грн. Крім цього, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Водночас, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Водночас у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд висловив правову позицію, що в разі встановлення між адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару зазначений гонорар не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним та не потребує надання детального опису робіт. Суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Зокрема, він не є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та потраченого часу (складанням позову, відповіді на відзив та клопотань про участь у справі в режимі відеоконференції; участю у підготовчих засіданнях та одному судовому (докази надання інших послуг матеріали справи не містять)), а також ціною позову. За встановлених обставин, суд, в рахуванням часткового задоволення однієї з вимог, приходить до переконання про необхідність стягнення обґрунтованих та співмірних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

Outcome: partial