Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 11 листопада 2013 року працював в Державній установі «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» на посаді робітника будівель та споруд. Наказом від 01 квітня 2015 року він був переведений на посаду провідного інженера з експлуатації споруд та установ водопровідно-каналізаційного господарства. 10 січня 2018 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення та дати написання заяви, оскільки у нього існувала усна домовленість з замісником директора та начальником відділу кадрів про те, що дату він поставить особисто, коли знайде іншу роботу. 15 січня 2018 року його було усно повідомлено про прийняття його заяви про звільнення до розгляду. У зв'язку з цим, ним було написано заяву про відкликання його заяви про звільнення. Не зважаючи на наявність вказаної заяви, були зібрані профспілкові збори для вирішення питання про його звільнення. У зв'язку з цим, у нього стався гіпертонічний криз та його було госпіталізовано до лікарні, де він знаходився на стаціонарному лікуванні до 08 лютого 2018 року. Відповідно до наказу № 13-о від 09 лютого 2018 року він був звільнений з посади за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Просив суд ухвалити рішення, яким: - поновити його на посаді провідного інженера з експлуатації споруд та установ водопровідно-каналізаційного господарства в Державній установі «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України»; - стягнути з Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2018 року до дня поновлення на роботі; - стягнути з Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» на його користь моральну шкоду в розмірі 25000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що всередині колективу існував конфлікт, тому пішли назустріч позивачу та він написав заяву про звільнення за власним бажанням. Вказана заява ним була відкликана, проте при звільненні останнього не була врахована. Вимоги позивача про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач визнає. Проти стягнення з державної установи моральної шкоди заперечує. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року справа призначена до розгляду в судовому засіданні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» № 157-о від 11 листопада 2013 року позивача було прийнято на роботу на посаду робітника по ремонту будівель та споруд по розділу «наука» (а.с. 34). Відповідно до наказу Державної установи «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» № 13-о від 09 лютого 2018 року позивача було звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 35). Позивач посилається на те, що 15 січня 2018 року ним була подана заява про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням (а.с. 10). Разом з тим, вказана заява позивача Державною установою «Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського Національної академії медичних наук України» не була прийнята до уваги. Відповідно до частин 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Вбачається, що [PERSON], подавши заяву про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням, виявив бажання залишитись на своїй посаді. Таким чином, відповідач не мав права звільнити [PERSON] за раніше поданою заявою про звільнення. Доводи позивача про незаконне звільнення його відповідачем підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. За таких обставин, вимога [PERSON] в частині поновлення його на посаді провідного інженера з експлуатації споруд та устаткування водопровідно-каналізаційного господарства по розділу «клініка» з 09 лютого 2018 року підлягає задоволенню. У зв'язку з поновленням на роботі на користь [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 09 лютого 2018 року по день вирішення спору судом - 26 вересня 2018 року. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2018 року по день поновлення на посаді (день вирішення спору судом - 26 вересня 2018 року), що складає 157 робочих днів. З довідки про доходи № 34 від 05 квітня 2018 року (а.с. 36) вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є грудень 2017 року та січень 2018 року. За грудень 2017 року заробітна плата становить 5200 гривень 80 копійок, а за січень 2018 року - 3848 гривень 75 копійок. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 220 гривень 72 копійки ((5200,80 + 3848,75) / 41 день = 220,72). Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 34653 гривні 04 копійки (220,72 х 157 = 34653,04). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 34653 гривні 04 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2018 року по 26 вересня 2018 року. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені його трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 500 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 2114 гривень 40 копійок судового збору.

Outcome: partial