Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило через суд зазначений позов до [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DNL0A000812795 від 22 вересня 2003 року відповідач отримала кредит в сумі 12811,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 13,80% річних строком повернення не пізніше 22 вересня 2008 року, проте позичальником в порушення умов договору сплата коштів систематично у визначені строки не здійснювалась в результаті чого виникла заборгованість, яка за вирахуванням стягнутої суми за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2012 року в розмірі 66766,45 грн. становить станом на 05 січня 2015 року 23933,18 доларів США, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 05 січня 2015 року в сумі 23933,18 доларів США, яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом 57,31 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобовязань 23875,87 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, заперечуючи тим, що заборгованість стягнута рішенням суду від 14 листопада 2012 року, проте з цього часу відповідач будь-яких сплат за кредитом не здійснювала, а позивач вимог про стягнення пені не заявляв, у зв?язку з чим пропустив строк позовної давності в один рік, як і пропущений строк позовної давності по вимогам про стягнення процентів, тому підстави для задоволення позову відсутні на підставі чого просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши поясненням представників сторін, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Судом встановлено, що 22 вересня 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого згідно Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладений договір № DNL0A000812795, копія якого долучена до справи (а.с.16-18), за умовами якого, що є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надав кредит у вигляді встановленого ліміту на картрахунок в розмірі 12811,00 доларів США зі сплатою за користування коштами 13,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2008 року, а відповідач, отримавши кошти у вказаному розмірі, зобов?язалася використати їх згідно цільового призначення, у визначеному ліміті, сплатити відсотки за користування та повернути у визначений договором строк. В забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 22 вересня 2003 року укладений договір застави автотранспорту №№ DNL0A000812795 з передачею в заставу належного відповідачу автомобіля марки [PERSON], 2003 року випуску. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2013 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № DNL0A000812795 від 22 вересня 2003 року - 66766,45 грн. та в рахунок повернення судових витрат 1820,00 грн. (а.с.10-12, 13-14). Вказаним судовим рішенням встановлено, що залоговий автомобіль марки [PERSON] був проданий шляхом публічних торгів з вартістю лоту 8230,59 доларів США, з яких в погашення тіла кредиту зараховано 4895,73 долари США, відсотків 2901,70 доларів США, комісії -318,84 долари США, пені 114,42 долари США. Цим же рішенням встановлено, що станом на 28 вересня 2011 року заборгованість за кредитним договором № DNL0A000812795 від 22 вересня 2011 року складала 28759,85 доларів США, що курсом НБУ становило 227432,89 грн., з яких заборгованість за кредитом 2974,75 долари США, заборгованість за відсотками 5468,15 долари США, заборгованість за комісією та пенею 20316,95 долари США. При цьому, вказаним рішенням суду в задоволенні пені відмовлено у зв?язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на те, що у даній справі приймають участь ті самі сторони, щодо яких встановлені обставини неналежного виконання зобов?язань за кредитним договором № DNL0A000812795 від 22 вересня 2003 року, вказане рішення суду має преюдиційне значення для розгляду даної справи. За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Приймаючи до уваги наведені норми закону та зважаючи на те, що кредитний договір від 22 вересня 2003 року з відповідачем не розірваний та не припинив свою дію, а предявленням позову у квітні 2011 року позивачем перервано строк позовної давності, суд приходить до висновку, що відповідач зобовязаний сплатити відсотки за весь період користування кредитними коштами в межах строку позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, тобто з 16 березня 2012 року по 16 березня 2015 року згідно розрахунку позивача в розмірі 57,31 доларів США. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та за ст. 257 ЦК України за загальним правилом позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - ч.1 ст.261 ЦК України. Вирішуючи спір суд приймає до уваги, що згідно ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до вимог статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Одночасно суд приймає до уваги розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Таким чином, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав згідно ч. 1 ст. 546, ст.ст. 549, 550 ЦК України для стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов?язання згідно ст. 612 ЦК України в межах строку позовної давності в один рік з 16 березня 2014 року по 16 березня 2015 року згідно розрахунку, поданого позивачем та правильність якого не спростована відповідачем, в розмірі 1015,33 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ 21340,46 грн. (1 долар США 21,0182480 грн.). Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial