Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 лютого 2016 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5589,38 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх обов`язків за кредитним договором станом на 13 січня 2020 року виникла заборгованість-13501,46 грн, яка складається з 4673,92 грн-заборгованість за кредитом; 1794,30 грн-заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0,00 грн-заборгованість за комісією; 7033,24 грн-заборгованість за пенею; 0,00 грн.-штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 лютого 2016 року станом на 13.01.2020 року в сумі 13501,46 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн. Представник позивача-Гребенюк О.С. в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, просить зменшити заборгованість за пенею. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10 лютого 2016 року відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5589,38 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх обов`язків за кредитним договором станом на 13 січня 2020 року виникла заборгованість-13501,46 грн, яка складається з 4673,92 грн-заборгованість за кредитом; 1794,30 грн-заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0,00 грн-заборгованість за комісією; 7033,24 грн-заборгованість за пенею; 0,00 грн-штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. При укладенні 10.02.2016 року договору сторони у справі керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи Банку, викладені на банківському сайті http://privat-bank.ua/rules, згідно яких обслуговується [PERSON] . Предметом спору у цій цивільній справі є стягнення банком з відповідача заборгованості за кредитним договором. Статтею 3 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України визначається право кожної особи на звернення в порядку, встановленому законом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні роз`яснення з посиланням на статті 55, 124 Конституції України викладені у частині другій постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 наголошувалося, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.02.2016 року сторони у справі погодили реструктурувати заборгованість, зменшили її в частині відсотків, комісії, штрафу, визначили умови погашення заборгованості перед банком. Уклавши вказану Генеральну угоду, [PERSON] зобов`язався сплатити існуючу заборгованість перед позивачем на умовах, визначених цією угодою. Згідно підпункту 1.1.2 угоди заборгованість по договору з дати підписання Генеральної угоди, а це 10 лютого 2016 року, становила 6239,38 гривень. Відповідно до пункту 1.2 угоди з метою виконання зобов`язань за договором відповідач зобов`язався у день підписання угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку в сумі 650,0 гривень. Підпунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено надання банком [PERSON] строкового кредиту в сумі 5589,38 гривень в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті процентів у розмірі 10,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості відповідач зобов`язався здійснювати шляхом внесення щомісячного платежу в розмірі 491,40 гривень з «1» по «25» число кожного місяця. Тобто умови кредитування є абсолютно зрозумілими, прийнятними, узгодженими сторонами. Через неналежне виконання умов Генеральної угоди відповідач [PERSON] станом на 13.01.2020 року має заборгованість в сумі 13501,46 грн, що складається з:4673,92 грн-заборгованість за кредитом; 1794,30 грн-заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0,00 грн-заборгованість за комісією; 7033,24 грн-заборгованість за пенею; 0,00 грн-штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. У розрахунку заборгованості відображені усі операції за кредитним договором, те, як нараховані проценти за користування кредитними коштами, прострочені проценти, санкції (пеня), комісія, суми нарахованого чергового платежу, простроченого платежу. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такі самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ураховуючи, що фактично отримані та використовувані позичальником згідно Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 лютого 2016 року кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, на підставі частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, тому останній вправі вимагати захисту своїх прав через суд-шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином позов АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 4673,92 грн підлягає безумовному задоволенню. З розрахунку заборгованості за договором від 10 лютого 2016 року № б/н, укладеним між сторонами у справі, вбачається, що з дати укладення правочину з позичальником узгоджені проценти, а\~ також передбачена зміна процентної ставки по кредиту (підпункт 2.9 Генеральної угоди). Станом на 5 серпня 2019 року сума процентів, яку заборгував відповідач, складає 1794,30 грн, яка і підлягає стягненню у\~ судовому порядку. Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки (штрафу, пені), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. В частині вимог банку про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 7033,24 грн суд вважає неможливим застосування положень Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256, які в даному випадку не є договором приєднання та складовою договірних правовідносин сторін, оскільки посилання на конкретні Умови та правила надання банківських послуг відсутнє в Генеральній угоді від 10.02.2016 року, протягом цього часу Умови та правила неодноразово змінювались банком та у якій саме редакції були чинними та погоджені сторонами на момент укладення спірного договору по справі не встановлено і суду не доведено. Питання розподілу судових витрат між сторонами, суд вважає за необхідне вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1006 (одна тисяча шість) грн 85 коп. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1095 (одна тисяча дев`яносто п`ять) грн 15 коп. залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial