Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» або Банк) звернулося в суд із вищезазначеним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП [PERSON] було укладено Кредитний договір №КФ-АН-2018464 (далі - Кредитний договір), за яким Банк надав останньому грошові кошти в сумі 338 212,00 грн. під 26,99% річних на умовах платності, повернення та строковості. В забезпечення виконання зобов`язань ФОП [PERSON] між Банком та відповідачами укладено Договір іпотеки №б/н від 05.06.2013 року (далі - Договір іпотеки), за яким відповідачі передали в іпотеку Банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення технічного поверху (літ.А), загальною площею 75 кв.м, розташованого за адресою [ADDRESS], ринковою вартістю 845 780,13 грн. станом на день укладення Іпотечного договору. Позивач стверджує, що свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, в той час як ФОП [PERSON] кредит не погашає, у зв`язку з чим станом на 21.08.2015 утворилася заборгованість в сумі 213 260,73 грн. Посилаючись на умови вищезазначеного Кредитного договору та Договору іпотеки, а також ст.37 Закону України «Про іпотеку», позивач просить суд задовольнити позов (а.с.2-6) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених судом вище. Посилався на останню, на його думку, правову позицію Верховного Суду України по аналогічній категорії справ за 2011 рік, вважав, що суду не може залишити її поза своєї уваги. Відповідачі категорично заперечували проти задоволення позову, акцентували увагу суду на тому, що правових підстав для задоволення позову немає. Крім того, зазначали, що позивач не довів, що на даний час існує заборгованість саме в такому вигляді, як Банк на тому наполягає. Між тим, на виконання ч.4 ст.10 ЦПК України навіть після роз`яснення судом можливості звернутися із клопотанням про долучення додаткових документів чи проведення відповідних експертиз, жодних клопотань від сторін не надійшло. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що 05 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП [PERSON] було укладено Кредитний договір №КФ-АН-2018464, за яким Банк надав останньому грошові кошти в сумі 338 212,00 грн. під 26,99% річних на умовах платності, повернення та строковості (а.с.8) В забезпечення виконання зобов`язань ФОП [PERSON] між Банком та відповідачами укладено Договір іпотеки №б/н від 05.06.2013 року, за яким відповідачі передали в іпотеку Банку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення технічного поверху (літ.А), загальною площею 75 кв.м, розташованого за адресою [ADDRESS], ринковою вартістю 845 780,13 грн. станом на день укладення Іпотечного договору (а.с.17) П.2.3.1 Договору іпотеки встановлено, що ринкова вартість предмету іпотеки згідно з Експертним висновком суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта іпотеки станом на 25.02.2013 становить 845 780,13 грн. (а.с.18) Згідно звіту про оцінку станом на 20.11.2015 Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» вартість даної нерухомості становить 753 059,00 грн. (а.с.101) Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною 1 ст.546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) Відповідно до ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст.12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.1.6 Договору іпотеки встановлено, що в разі невиконання зобов'язань за Кредитним договором, іпотекодавець не перешкоджає іпотекодержателю у здійсненні заходів, направлених на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно з п.4.4.9 Договору іпотеки в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеку». За умовами вищевказаного іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли на момент настання терміну виконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані чи будуть виконані неналежним чином. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, невиконання або неналежне виконання позичальником основного зобов'язання (або тієї чи іншої його частини) (п.4.1.5 Договору іпотеки) В той же час, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, сам позивач при зверненні до суду із даним позовом ще у вересні 2015 року саме таким чином, як викладено судом вище, визначив свої позовні вимоги. Більше того, в судовому засіданні представник позивача зауважив, що саме в такій редакції слід розглядати позовні вимоги. На запитання головуючого, чи виносилися будь-які рішення Банком з приводу зазначеного предмету іпотеки відповідно до умов укладеного між сторонами іпотечного договору, відповів, що ні. Категорично посилався на постанову ВСУ за 2011 рік. Однак, висловлена ВСУ правова позиція по справах зазначеної категорії 30.03.2016 в своїй постанові №6-1851цс15 свідчить про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Так, в самому Іпотечному договорі детально розписано яким чином переходить право власності на предмет іпотеки до позивача в рахунок виконання зобов`язань. Згідно п.7.4.1 Іпотечного договору у випадку набуття іпотекодержателем право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки. Витрати щодо здійснення такої оцінки предмета іпотеки несе іпотекодавець. Підписанням Іпотечного договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеку у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього іпотечного договору, Кредитного договору та вимог чинного законодавства. Іпотекодавець підписанням цього Іпотечного договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору, та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України (а.с.20-21) Таким чином, достовірно встановлено, більше того, це підтверджено самим представником Банку в судовому засіданні, що позивач не скористався порядком, який чітко ним самим прописаний в договорі для того, щоб набути у власність предмет іпотеки, при тому, що згода на це іпотекодавця презюмується, а відповідного рішення самим позивачем не виносилося, відповідна заява про реєстрацію свого права власності до реєстраційної служби не подавалася. Зважаючи на те, що сам позивач не вважає правовою підставою позову необхідність застосування ст.ст.335, 376, 392 ЦК України, що безпосередньо в судовому засіданні 25 травня 2016 року додатково з`ясовувалося судом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, бо сам позивач, як зазначено судом вище, прийшов до помилкового висновку про необхідність залучення суду в процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, а вищенаведеною процедурою (позасудового врегулювання) не скористався. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed