Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

у березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів у відшкодування завданої злочинними діями останніх моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., а також 400,00 грн. витрат, понесених ним на правову допомогу. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі у справі вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року визнані винними у вчиненні злочинів, передбачених ст. 143 ч. 2 КК України в редакції від 28 грудня 1960 року, ст. 190 ч. 4, ст. 358 ч. 2, ст. 28 ч. 3 ст. 358 ч. 2, ст. 358 ч. 3, ст. 28 ч. 3 ст. 358 ч. 3 КК України, оскільки вчинили щодо нього шахрайські дії. Вказаним вироком на його користь як потерпілого у відшкодування матеріальної шкоди з відповідачів солідарно було стягнуто 4 432,50 грн., проте, питання завданих йому моральних страждань вирішено не було. Однак, злочинні дії відповідачів викликали у нього значні моральні страждання, сильні душевні переживання, змусили пережити його почуття сорому та значного дискомфорту у щоденному житті, що призвело до зміни звичного для нього способу життя внаслідок власної безпорадності. Вказані страждання та переживання відобразились і на його здоров'ї, призвели до його погіршення, через що він змушений був проводити лікування нервової системи, а тривалий час спричинення йому моральної шкоди, що пов'язаний із розглядом справи, призвів до хвороби системи органів травлення та опорно-рухового апарату. Позивач в судове засідання не з'явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 153). Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили за його безпідставністю та необґрунтованістю й просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 155-156). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в установленому законом порядку повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомляли, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Суд, заслухавши відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, зокрема, відповідачами, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року визнані винними у вчиненні злочинів, передбачених ст. 143 ч. 2 КК України в редакції від 28 грудня 1960 року, ст. 190 ч. 4, ст. 358 ч. 2, ст. 28 ч. 3 ст. 358 ч. 2, ст. 358 ч. 3, ст. 28 ч. 3 ст. 358 ч. 3 КК України (а.с. 11-28). Вказаним вироком також стягнуто солідарно з відповідачів на користь [PERSON] 4 432,50 грн. (а.с. 28). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та враховуючи, що вищевказаний вирок суду на даний час не скасований і набрав чинності, суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] звільнений від доказування обставин події, що стала приводом для звернення до суду з цим позовом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв'язку між діями відповідачів та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача. При цьому надані позивачем виписки щодо його стану здоров'я не дають змоги суду встановити зазначені вище обставини, а тому до уваги не приймаються. Крім того, в ході всього розгляду справи позивачем не було використано надані йому ст. 27 ЦПК України права щодо подання доказів, заявленню клопотань тощо. Останній не скористався порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 137 ЦПК України, та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування своєї позиції. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного, ст. ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed