Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

у березні 2015 року представник позивача звернувся до Апеляційного суду м. Києва із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року підсудність вказаного позову у порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено Голосіївському районному суду м.Києва. Свій позов позивач мотивував тим, що 22 квітня 2013 року між Державним вищим навчальним закладом «Українська академія банківської справи Національного банку України» в особі директора Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України [PERSON] та [PERSON], який на зазначену вище дату працював доцентом кафедри правознавства Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України укладено договір № 15/к від 22 квітня 2013 року про надання середньострокової грошової позики на споживчі цілі в сумі 50 000,00 грн. строком користування на 36 місяців. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19 червня 2013 року № 238 «Про внесення змін до структур навчальних закладів Національного банку України» Севастопольський інститут банківської справи включено до структури Університету банківської справи Національного банку України (м. Київ). Університет банківської справи Національного банку України є правонаступником за правами та обов'язками, узятими Севастопольським інститутом банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України (м.Київ). Університет виконав умови договору та надав [PERSON] грошову позику в обумовленій сумі, натомість, останній взяті на себе за договором зобов'язання належним чином не виконує, тому, вважаючи свої права порушеними, позивач просить суд задовольнити пред'явлені вимоги. У судове засідання представник позивача та відповідач не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання оповіщались належним чином. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. За вказаних обставин суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності представника позивача та відповідача у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 22 квітня 2013 року між Державним вищим навчальним закладом «Українська академія банківської справи Національного банку України» в особі директора Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України [PERSON] та [PERSON], який на зазначену вище дату працював доцентом кафедри правознавства Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України укладено договір № 15/к від 22 квітня 2013 року про надання середньострокової грошової позики на споживчі цілі в сумі 50 000,00 грн. строком користування на 36 місяців (а.с. 9-12). Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19 червня 2013 року № 238 «Про внесення змін до структур навчальних закладів Національного банку України» Севастопольський інститут банківської справи включено до структури Університету банківської справи Національного банку України (м. Київ). Університет банківської справи Національного банку України є правонаступником за правами та обов'язками, узятими Севастопольським інститутом банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України (м.Київ). 22 квітня 2013 року [PERSON] отримав грошову позику в розмірі 50 000,00 грн., підтверджується випискою з рахунку № [NUMBER] (а.с. 17). 25 вересня 2013 року між відповідачем та Університетом укладено додатковий договір № 1 до договору грошової позики, яким внесено відповідні зміни щодо преамбули договору грошової позики та реквізитів сторін (а.с. 13-14). 24 квітня 2014 року між відповідачем та Університетом укладено додатковий договір № 2 до договору грошової позики, яким внесено зміни до підп. 4.1.4. п. 4.1. й визначено, що у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 статті 36, пунктами 1, 2, 5, 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням з поважних причин до 20 числа місяця вносити готівкою в касу Університету або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Університету щомісячну суму повернення позики та оплату за користування нею, що визначені в цьому договорі, пенею, штраф (у разі їх нарахування); виключено абзац третій, у зв'язку із чим абзац четвертий вважати абзацом третім (а.с. 15-16). Пунктом 2.1. договору грошової позики передбачено, що Університет надає грошову позику на умовах повернення, платності, забезпечення її повернення, строковості та цільового використання. Згідно п. 3.1. договору грошової позики, повернення грошової позики здійснюється позичальником шляхом уповноваження Університету цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення грошової позики в сумі 1390,00 грн., починаючи з квітня 2013 року, а в останній місяць користування грошовою позикою - у сумі 1350,00 грн. та суму для оплати за користування грошовою позикою. Пунктом 3.2. договору позики передбачено, що за користування отриманою грошовою позикою позичальник щомісячно під час роботи в Університеті здійснює оплату в розмірі 10% річних. У зв'язку з зупиненням діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України та неможливістю продовжувати трудові відносини з працівниками інституту, згідно з наказом Університету від 28 травня 2014 року № 92-к 30 травня 2014 року відповідача звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Умовами договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується у разі звільнення з Університету у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 статті 36, пунктами 1, 2, 5, 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням з поважних причин до 20 числа щомісяця вносити готівкою в касу Університету або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Університету щомісячну суму повернення позики та оплату за користування нею, що визначені в цьому договорі, пеню, штраф (у разі їх нарахування). Як вбачається з матеріалів справи, станом на березень 2015 року відповідач не сплачує заборгованість за договором позики, чим порушує прийняті на себе зобов'язання. Згідно з п.5.1. договору позики у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов'язань з повернення грошової позики, оплати за користування нею (за відсутності письмової домовленості про відстрочення повернення грошової позики) нараховується пеня у розмірі 0,05 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, яку позичальник повинен сплатити Університету. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на адресу відповідача направлялась письмова вимога про усунення порушень. У зв'язку з порушенням відповідачем умов договору станом на 25 березня 2015 року загальна заборгованість [PERSON] за договором грошової позики № 15/к від 22 квітня 2013 року становить 28 165,89 грн., з яких: 9 730,00 грн. - заборгованість по погашенню грошової позики; 1 290,19 грн. - заборгованість по погашенню відсотків за користування грошовою позикою; 505,70 грн. - пеня; 16 640,00 грн. - залишок грошової позики (а.с. 24). Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому, оскільки на день розгляду справи з боку відповідача відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження відсутності заборгованості за договором позики, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість позову Університету щодо стягнення заборгованості за договором, про те, що обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він підлягає задоволенню. При цьому суд приходить до висновку про можливість покладення в основу рішення розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, оскільки останній стороною відповідача не спростований в розрізі ст. 60 ЦПК України. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в справі. З огляду на викладене, на підставі ст. ст. 509, 525, 526, 559, 611, 625-627, 629 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України суд, -

Outcome: approved