Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП невідомо) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 29.09.2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1453. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.04.2011 року. Позивачка вказує на те, що сімейне життя із відповідачем не склалось через несумісність характерів та відсутність взаємопорозуміння. Сторони спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Крім того, зазначила, що дитина проживає разом з нею. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на їх утримання, однак за твердженням позивачки в добровільному порядку надання коштів не здійснює, тому позивачка бажає стягувати аліменти у встановленому законом порядку. За таких обставин, [PERSON] просить суд, призначити виплату аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка, через канцелярію суду, подала заяву в якій підтримала позовні вимоги та просила суд проводити розгляд справи за її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб між сторонами зареєстровано 29.09.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1453. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.04.2011 року. Позивачка вказує на те, що сімейне життя із відповідачем не склалося через несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. Сторони спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При цьому, ч. 1 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього кодексу, положення якої зазначають, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Положенням ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що негативні відносини між подружжям існують вже протягом тривалого часу, а позивачка вважає, що це суттєво суперечить її інтересам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. За твердженням позивачки відповідач є працездатною, забезпеченою людиною, має стабільний дохід та має можливість надавати матеріальну допомогу дітям, однак сторони не дійшли порозуміння щодо добровільного утримання дітей. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, крім іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Згідно вимог статей 180, 182, 183, 191 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту частин 1 та 2 статті 183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При цьому, частиною 5 статті 183 СК України, Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку об`єднуючи зміст двох пунктів частини першої статті 161 ЦПК України, що є не допустимим, оскільки норма статті щодо стягнення аліментів у розмірі не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку стосується аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи зазначене та надані в судовому засіданні докази і пояснення, суд вважає необхідним задовольнити вказаний позов та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 28.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України на користь держави з відповідача має бути стягнено: судовий збір в розмірі 840,80 грн. за розгляд позовної вимоги щодо стягнення аліментів; на користь позивачки судовий збір в розмірі 704,80 грн. за розгляд позовної вимоги щодо розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial