Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

У березні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO], усупроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач), а саме: до Федеративної Республіки Німеччина на період з 07.07.2018 по 15.10.2018. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей. Після розірвання шлюбу діти постійно проживають з матір'ю за адресою: [ADDRESS], та перебувають на її утриманні, а батько з дітьми не спілкується, розвитком не цікавиться, участі у вихованні та не бере, коштів на їх утримання не надає. За станом здоров'я дочка потребує лікування за кордоном, зокрема, у Німеччині. У зв'язку з необхідністю лікування дочки та оздоровлення обох дітей позивач намагалася отримати від відповідача дозвіл на виїзд дітей за кордон, у зв'язку з чим неодноразово зверталася до нього письмово з проханням з'явитися до нотаріуса, але на її звернення він не реагує. Під час розгляду справи позивач змінила предмет позову, просила надати дозвіл на виїзд дочки для медичного обстеження до Федеративної Республіки Німеччина на період з 20.12.2018 по 20.01.2019 та виїзд обох дітей для повторної консультації до Федеративної Республіки Німеччина та оздоровлення до Болгарії і Туреччини на період з 01.05.2019 по 31.08.2019. Позивач [PERSON] подала письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON], зареєстроване місце проживання (перебування), фактичне місцезнаходження та місце роботи якого невідоме, викликався до суду в порядку, встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте в судове засідання він не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 07.06.2003 сторони зареєстрували шлюб. [INFO] у подружжя народився син [PERSON], а [INFO] - дочка [PERSON]. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.12.2014 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю за адресою: [ADDRESS], та перебувають на її повному утриманні, а відповідач мешкає окремо,участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Вказані обставини підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання дітей, довідкою дитячого дошкільного закладу, який відвідує [PERSON], довідками медичних установ, у яких діти знаходяться на обліку, та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей в розмірі ? частини його доходів. З наданої позивачем медичної документації вбачається, що [PERSON] з шести місяців має прояви екземи та дискінезії кишківника з проявами закрепу, а з двох років їй був встановлений діагноз доліхоколон (доліхосигма). Лікування цих хвороб потребує постійного нагляду лікаря, корегування схем лікування та своєчасної зміни медичних препаратів. У медичних довідках зазначено, що з огляду на складність захворювань, їх прогнози та з метою запобігання подальших ускладнень, матері рекомендовано обстежити дитину у профільній європейській клініці. Зважаючи на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що стан здоров'я дочки обумовлює необхідність обстеження та консультування за кордоном. Впродовж серпня 2017 р. - березня 2018 р. позивач двічі зверталася до відповідача з письмовими заявами про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дітей за кордон, однак на вказані заяви відповідач не відреагував. При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності... Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом . Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З позовної заяви вбачається, що позивач має намір і фінансову можливість обстежити дочку у німецькій клініці та оздоровити обох дітей в літній час за межами України, однак не має об'єктивної можливості отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку. На підставі викладених у позовній заяві доводів і оцінки наданих позивачем доказів суд дійшов до переконання, що виїзд малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон на лікування та відпочинок відповідає їх інтересам, оскільки буде сприяти покращенню стану їх здоров'я, підвищенню рівня світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку. Отже зважаючи на те, що відповідач взагалі самоусунувся від участі у вихованні та утриманні дітей, суд вбачає підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, а саме: до Німеччини, Болгарії та Туреччини, у супроводі матері без згоди батька на зазначені у заяві терміни. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 704,80 грн., який у зв'язку із задоволенням позову покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved