Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

у березні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Національного музею історії України до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди., згідно з яким просить суд: Стягнути з [PERSON] на користь Національного музею історії України матеріальну шкоду у розмірі 186842 (сто вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок дві) гривні, 34 коп. та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] (далі - відповідач) перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України (далі - позивач та/або музей)з 17 березня 2015 року по 16 березня 2020 року згідно з наказом Міністерства культури України від17.03.2015 № 200/0/17-15 на підставі контракту № 621 від 17.03.2015. Згідно з пунктами 1.1., 2.5.4, 2.5.5 контракту відповідач зобов`язувалася безпосередньо і через адміністрацію музею здійснювати поточне керівництво музеєм, в межах своєї компетенції видавати накази, укладати трудові договори з працівниками музею. Позивачем вказано, що відповідач у період дії контракту була службовою особою музею та представником власника (держави в особі Міністерства культури України), уповноваженим здійснювати поточне керівництво музеєм та вирішувати в межах своєї компетенції всі питання його діяльності. Відповідно до наказу відповідача від 24.11.2017 року № 342 [PERSON] було звільнено з займаної нею посади завідувача господарського відділу НМІУна підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Так у позовній заяві вказано, що у подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18 позов [PERSON] до Національного музею історії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.Визнано звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 24 листопада 2017 року № 342, неправомірним та скасовано його. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача господарського відділу Національного музею історії України з 25 листопада 2017 року та стягнуто з Національного музею історії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 186842 (сто вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок дві) грн. 34 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.01.2019 музею відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18 та у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на зазначене рішення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18набрало законної сили04.01.2019 та повністю виконане 04 грудня 2019 рокув порядку примусового виконання у виконавчому провадженні ВП № 57674535 Отже, позивач вважає, що з 04.12.2019 музей набув права регресної вимоги до [PERSON] як службової особи, винної у незаконному звільненні працівника. Таким чином, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2021 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження в цивільній справі за позовом Національного музею історії України до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди - відмовлено. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позовні вимоги з огляду на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Заявою від 29.03.2021 року просила зупинити провадження по справі, ухвалою від 17.05.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Так, згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України з 17 березня 2015 року по 16 березня 2020 року згідно з наказом Міністерства культури України від17.03.2015 № 200/0/17-15 на підставі контракту № 621 від 17.03.2015 (а.с. 9-13). Згідно з пунктами 1.1., 2.5.4, 2.5.5 контракту відповідач зобов`язувалася безпосередньо і через адміністрацію музею здійснювати поточне керівництво музеєм, в межах своєї компетенції видавати накази, укладати трудові договори з працівниками музею. Пунктом 5.2. Статуту Національного музею історії України, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008 № 1170/0/16-6 (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що генеральний директор приймає та звільняє з роботи працівників музею, укладає угоди, договори (контракти) з працівниками музею; затверджує в межах своїх прав відповідні положення та інструкції, видає накази і розпорядження. Відповідно до п. 4.1. Контракту у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством України (а.с. 9-12). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу відповідача від 24.11.2017 року № 342 [PERSON] було звільнено з займаної нею посади завідувача господарського відділу НМІУ на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, який підписаний генеральний директором [PERSON] (а.с. 46). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18 позов [PERSON] до Національного музею історії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено. Визнано звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 24 листопада 2017 року № 342, неправомірним та скасовано його. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача господарського відділу Національного музею історії України з 25 листопада 2017 року та стягнуто з Національного музею історії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 186842 (сто вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок дві) грн. 34 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів (а.с. 21-25). Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.01.2019 музею відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18 та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Національного музею історії України на зазначене рішення (а.с. 26-28). Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18 набрало законної сили 04.01.2019 року. Згідно положень ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено, що звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 24 листопада 2017 року № 342, неправомірним та скасовано його. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача господарського відділу Національного музею історії України з 25 листопада 2017 року та стягнуто з Національного музею історії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 186842 (сто вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок дві) грн. 34 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, тому ці обставини відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді справи. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18набрало законної сили04.01.2019 та повністю виконане 04 грудня 2019 рокув порядку примусового виконання у виконавчому провадженні ВП № 57674535, що підтверджується: - Актом про проведені електронні торги від 21.10.2019, затвердженим начальником Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві; - Платіжним дорученням від 03.12.2019 № 896 про перерахування Музеєм на рахунок Шевченківського РВ ВДВС м. Києва 61000,97 грн. залишку заборгованості згідно з виконавчим листом № 761/3855/18 (а.с. 29-30). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі - ППВСУ №14) під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. За змістом зазначеної норми, обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації покладається на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Конструкція статті 237 КЗпП України дає підстави для висновку, що результати розгляду трудового спору щодо незаконного звільнення працівника, а також затримки у виконанні рішення про поновлення на посаді, можуть мати наслідком покладення на службову особу, винну у його незаконному звільненні або затримці у поновленні, обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації після оплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто у підприємства, організації, установи з часу виплати сум незаконно звільненій (несвоєчасно поновленій) особі, виникає право регресної вимоги до працівника, винного в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 ППВСУ № 14, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, який починає обраховуватися з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову (п. 20 ППВСУ №14). Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, зважаючи на те, що відповідач, як генеральний директор музею та службова особа, на яку покладено обов`язок щодо прийняття та звільнення працівників з дотриманням трудового законодавства, допустила незаконне звільнення і цю обставину встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2018 у справі № 761/3855/18, то суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь музею в порядку регресу підлягає стягненню пряма дійсна шкода у розмірі 186 842,34 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 802,64 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved