Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У вересні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Батьки дитини ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки вихованням [PERSON] займається позивача. Дитина навчається у Львівській середній спеціалізованій музичній школі-інтернаті імені С.Крушельницької, де і проживає, однак вільний від навчання час дитина проживає у родині позивача. За весь час навчання батьки жодного разу не відвідали дитину, не надали коштів на її утримання. Позивач самостійно утримує дитину та створює їй всі необхідні умови для розвитку. Зазначені факти свідчать про ухилення відповідачів від виховання дитини, нехтування своїми обов'язками, що підтверджує відсутність належного ставлення відповідачів до своїх батьківських обов'язків. Ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов'язків понад два роки у відповідності до ст. 164 СК України, п. 16 ПВСУ № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. У зв'язку з викладеним позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та призначити її піклувальником над дитиною. Позивач в судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про день, час та місце розгляду справи у газеті «Урядовий кур'єр» , причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги визнає та просить суд їх задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], є: [PERSON] - батько, та [PERSON] - мати, тобто відповідачі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 15 жовтня 2014 року, актовий запис № 35 (а.с. 25). Неповнолітній [PERSON] є учнем Львівської середньої спеціалізованої музичної школи - інтернату імені С.Крушельницької та мешкає у гуртожитку інтернату, що підтверджується довідкою. Вказаною довідкою також підтверджено, що батьки дитини не виявляють інтересу до дитини, жодного разу не відвідували школу, [PERSON] відвідує лише позивач, яка і забезпечує дитину всім необхідним. У вільний від навчання час дитина проживає разом з позивачем [PERSON] Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, участі у вихованні та утриманні дитини не приймають, матеріального забезпечення на утримання дитини не надають. Так, статтею 164 Сімейного кодексу України визначено підстави позбавлення батьківських прав, перелік яких є вичерпним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 164 СК України та зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тобто, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Представник Служби у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, висновку щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав не надав, однак був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується врученими рекомендованими повідомлення. Однак, відповідач [PERSON] надала суду письмову заяву про визнання позовних вимог, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує та просить суд позивача призначити піклувальником над дитиною. При розгляді даної справи слід також враховувати, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». З аналізу рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» вбачається, що національні органи повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу. З положень ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, зі змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, вбачається, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Однак, відповідачі по справі - батьки дитини не виявляють інтересу до дитини, не підтримують з нею особисті відносини протягом тривалого часу. Як встановлено при розгляді справи інтересами неповнолітнього піклується [PERSON] - його тітка, матеріально забезпечує та докладає зусиль до духовного розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд зазначає, що позивачем було надано переконливих доказів того, що відповідачі умисно та свідомо нехтують своїми батьківськими обов'язками та без поважних причин ухиляються від виховання дитини, а також те, що позбавлення відповідача батьківських прав є необхідною мірою для забезпечення інтересів дитини та відповідає інтересам дитини. За наведених обставин, з матеріалів справи суд встановив неналежне виконання відповідачами своїх батьківських обов'язків, що є наслідком необхідності задоволення позовних вимог. Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Встановивши обставини справи, суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх сина відповідатиме інтересам дитини. З урахуванням викладеного, оцінивши наявні у справі докази та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, один відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, не прагне брати участь у вихованні дитини, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідачів, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав, а отже вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є такими, що підлягають задоволенню. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. На підставі ст.ст. 19, 150, 155, 164, 165 СК України,

Outcome: approved