Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] помер\~ [PERSON] ,\~який за\~життя не\~скористався правом\~на заповіт.\~Спадщину після\~смерті [PERSON] \~прийняла її\~мати [PERSON] ,\~як спадкоємець\~четвертої черги\~за законом.\~Рішенням Носівського\~районного суду\~Чернігівської області\~від 28\~лютого 2018\~року в\~справі №\~741/106/18\~(провадження\~№ 2\~741/205/18),\~яке набрало\~законної сили\~05\~квітня 2018\~року,\~за [PERSON] \~у порядку\~спадкування за\~законом після\~смерті [PERSON] \~було визнано\~право власності\~на земельну\~ділянку площею\~2,86\~га,\~яка належала\~ [PERSON] \~на підставі\~державного акта\~на право\~приватної власності\~на землю\~серії IV-ЧН\~№ 005365.\~ [INFO] померла\~її мати\~ [PERSON] ,\~яка за\~життя не\~скористалася правом\~на заповіт.\~Позивач прийняла\~спадщину після\~смерті [PERSON] ,\~ [INFO] на\~її ім`я\~були видані\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~земельні ділянки\~площами 2,1151\~га,\~кадастровий номер\~7423810000:02:002:2722,\~та 0,7453\~га,\~кадастровий номер\~7423810000:02:002:2723.\~У грудні\~2020\~року позивачу\~стало відомо,\~що розпорядженням\~Носівської районної\~державної адміністрації\~Чернігівської області\~№ 52\~від 04\~березня 2008\~року «Про\~затвердження проекту\~землеустрою щодо\~організації території\~земельних часток\~(паїв)\~по кормових угіддях колишнього КСП імені Фрунзе Носівської міської ради та передачу їх у власність громадян» було передано [PERSON] у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки площами 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища), які розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області. Таким чином, за життя [PERSON] відповідно до вимог законодавства України розпочав процес приватизації вказаних земельних ділянок, але не отримав правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та не зареєстрував за собою право власності на них. Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок площами 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища) у власність, яке належало померлому [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Позивач зверталася до державного нотаріуса із заявою про видачу їй у порядку спадкування після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки площами 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища), на які мав право [PERSON] та яке успадкувала [PERSON] після його смерті, але 23 лютого 2021 року нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Просила визнати за нею [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право на завершення приватизації земельних ділянок із земель колишнього КСП імені Фрунзе площами 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища), які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, на які мав право [PERSON] , який помер [INFO] , та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки на її ім`я, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 30 березня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 26 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року вказану справу прийнято до провадження судді Крупини А.О., призначено справу до судового розгляду по суті з викликом сторін в судове засідання на 09 липня 2021 року. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, у якій указала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. У судове засідання представник відповідача Носівської міської ради Чернігівської області не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначила, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти задоволення позову, просила розгляд справи проводити без участі представника міської ради. Враховуючи наведене, суд розглянув справу у відсутність сторін в порядку положень\~ч. 3 ст.\~211 України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 52 від 04 березня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП імені Фрунзе Носівської міської ради та передачу їх у власність громадян» було передано [PERSON] у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки площами 0,40 га (сіножать) № [NUMBER] та 0,91 га (пасовища) № [NUMBER] , які розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, що підтверджується копією відповідного розпорядження та копією додатка до нього списку громадян-власників сертифікатів на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Фрунзе Носівської міської ради Носівського району, яким передаються у власність земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 18-20). Відповідно до повідомлення відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 31-25-0.32-36/112-21 від 21 січня 2021 року згідно з проектом землеустрою щодо організації земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП ім. Фрунзе в межах Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області та Додатку № 4 до розпорядження голови Носівської РДА від 04 березня 2008 року № 52 [PERSON] передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського призначення № [NUMBER] площею 0,40 га (сіножаті) та № [NUMBER] площею 0,91 га (пасовища). На земельні ділянки площею 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища) державні акти на право власності на земельні ділянки не зареєстровано (а. с. 21). Отже, [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства розпочато процес приватизації зазначених вище земельних ділянок, але за життя не отримано правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та не зареєстровано право власності на них. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про смерть № 94 ( а.с. 60). Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2018 року в справі № 741/106/18 (провадження № 2 741/205/18) за позовом [PERSON] до Носівська об`єднана територіальна громада в особі Носівської міської ради Чернігівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, яке набрало законної сили 05 квітня 2018 року, встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , проживала однією сім`єю разом із [PERSON] , який помер [INFO] , починаючи з 1992 року і до часу відкриття спадщини після його смерті та визнано за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , право власності на земельну ділянку площею 2,86 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Носівської міської ради Чернігівської області та на яку на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 005365, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 9-12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину заповіти/спадкові договори) (а.с. 42-46). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, його дружина та батьки. Позивач [PERSON] є дочкою померлої що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] (а. с. 6) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Отже, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З копії спадкової справи заведеної Носівською районною державною нотаріальною конторою за № 186/2019 убачається, що у встановлений законодавством 6-місячний строк спадщину померлої [PERSON] прийняла позивач [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за ззаконом на земельну ділянку площею 2,1151 га надану для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~розташовану на\~території Носівської\~міської ради\~Чернігівської області та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,7453 га надану для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~розташовану на\~території Носівської\~міської ради\~Чернігівської області (а.с. 39-41). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач зверталася до Носівської районної ДНК Чернігівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за земельні ділянки площею 0,40 га (сіножаті) та 0,91 га (пасовища), що розташовані на території Носівської міської ради із земель колишнього КСП ім. Фрунзе. Однак, нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки, оскільки у спадкоємця відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК Чернігівської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 150/02-31 від 23 лютого 2021 року (а.с. 22). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз`яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Отже, право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок у власність, яке належало померлому [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. А, отже, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачі сплатили судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 3). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову.

Outcome: approved