Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

у березні 2019 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами про визнання позивача добросовісним набувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0572 га, кадастровий номер 8000000000:75:016:0572 та житлового будинку, загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 39,2кв.м., допоміжною площею 24,2 кв.м., що знаходиться за вищевказаною адресою. Також просить визнати право власності на вказане нерухоме майно. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 27.02.2017 позивач відповідно до договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., із сараєм, вбаральнею та спорудами та земельну ділянку, площею 0,0572 га, кадастровий номер 8000000000:75:016:0572 за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згодом вияснилось, що Департамент земельних ресурсів не готував та не передавав до Київської міської ради проект рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . Таким чином, остання незаконного здійснила продаж житлового будинку та земельної ділянки. Станом на день звернення до суду з позовом, право власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем. У силу ст. 388 ЦК України, позивач є добросовісним набувачем майна, оскільки на момент укладення договорів вона не знала та не могла знати, що продавець не мала законних підстав для відчуження майна. Її право власності підлягає захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 03.04.2019 відкрито провадження по справі, розпочато підготовче провадження (а.с. 65). Ухвалою суду від 22.10.2019 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 100). 10.05.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, проти позову заперечують, зазначають, що рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки не приймали. Вказане майно залишається власністю територальної громади м. Києва. Відповідач не спорює та не заперечує права власності позивача на спірні приміщення (а.с. 68-70). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явся, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.02.2017 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбала у власність житловий будинок під [ADDRESS] загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., сарай- літ. «Б», вбиральня-літ. «В», споруди- №1, №2 та земельну ділянку площею 0,0572 га, кадастровий номер 8000000000:75:016:0572 за адресою: [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок, що відчужується зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем від 03.12.2016. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку проведено 26.08.2016 (а.с. 14-15, 29-31). 27.02.2017 право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 23). Листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.01.2018 повідомлено, що Департамент не готував та не передавав до Київради проект рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . У міському земельному кадастрі зареєстровано справу про приватизацію даної земельної ділянки на підставі якої прийнято рішення Київської міської ради від 21.05.2009 №518/1574 про передачу [PERSON] у приватну власність вказаної земельну ділянку. Проте, документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку у Департаменті земельних ресурсів зареєстровані не були (а.с. 38). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 17.01.2018, загальна площа становить 63,4 кв.м., житлова площею 39,2 кв.м., допоміжна площа 24,2 кв.м., загальна площа земельної ділянки становить 557 кв.м. (а.с. 47-52). За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказані обставини також встановлені постановою Верховного суду України від 18.11.2015 №6-1858цс15. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Судом встановлено, що позивач набула право власності на земельну ділянку, будинок на підставі договору купівлі-продажу. Право власності на житловий будинок зареєстровано в установленому законом порядку. Вказані договори купівлі-продажу не розірвані, не визнані недійсними, тобто власником спірного майна є [PERSON] . Відповідач не оспорює та не заперечує права власності на спірне майно, відтак такий факт не потребує його визнання у судовому порядку. Щодо вимоги про визнання добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Таким чином, не може бути задоволена вимога про визнання добросовісним набувачем, оскільки за своєю суттю взагалі не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає встановленню, при обґрунтуванні іншої позовної вимоги. Оскільки у справі провадження порушене за позовом [PERSON] , позовних вимог відповідачем та іншими особами, пов`язаних з купівлею-продажем спірного майно не пред`явлено, то правові підстави для задоволення вимог про визнання добросовісним набувачем з огляду на викладені вимоги закону відсутні. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed