Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] в період з 01.06.2018 року до 31.08.2018 року до Російської Федерації без дозволу батька дитини [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що перебує з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого має доньку [PERSON] , [INFO] . Досить тривалий час сторони проживають окремо та дитина проживає з матір`ю. В Російській Федерації у позивачки проживає її рідний брат - громадянин Російської Федерації [PERSON] який є власником будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці за кордоном, з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. 01.02.2018р. позивачу та неповнолітній доньці - [PERSON] було надано запрошення до Російської Федерації. Запрошено надано у формі нотаріально посвідченої заяви. З метою отримання дозволу позивач неодноразово зверталась до Відповідача в усній формі, а також за допомогою поштового зв`язку з проханням надати дозвіл на виїзд їхньої неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за кордон, але дані прохання були залишені Відповідачем без відповіді. Саме ненадання батьком дозволу на виїзд доньки за кордон стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. 27.06.2018 року позивач надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] в період з 01.06.2018 року до 31.08.2018 року та в період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року до Російської Федерації без дозволу батька дитини [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та представник позивача проти позову заперечували. Надали відзив на позовну заяву та подали суду зустрічну позовну заяву, в якій просили надати дозвівл на тимчосовий віїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за кордон до Резпубліки Болгарії у супроводі батька в період з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року для літнього відпочинку та оздаровлення. 03.12.2018 року судом було прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду. 07.06.2019 відповідач надав заяву про зміну позовних вимог в якій просив надати дозвівл на тимчосовий віїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за кордон до Резпубліки Болгарії у супроводі батька в період з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2020 року для літнього відпочинку та оздаровлення. Служба у справах дітей Військово - цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області свого представника у судове засідання не направила, була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, надали суду лист про розгляд справи у їх відсутність, пояснень щодо позову до суду не надала. Заслухавши позивача та його представника,відповідача та його представника дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони прживають окремо, малолітня донька проживає з матір`ю. З позовної заяви вбачається, що позивач має бажання і фінансову можливість забезпечити донці відпочинок та оздоровлення на закордонному курорті. 01.02.2018р. позивачу та неповнолітній доньці - [PERSON] було надано запрошення до Російської Федерації. Запрошено надано у формі нотаріально посвідченої заяви. Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] в період з 01.06.2018 року до 31.08.2018 року та в період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року до Російської Федерації, вказуючи на те, що 01.02.2018р. позивачу та неповнолітній доньці - [PERSON] було надано запрошення до Російської Федерації. Запрошено надано у формі нотаріально посвідченої заяви. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні сімейних спорів. Не надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з матірью позбавляє неповнолітню [PERSON] можливості провести відпочинок та оздоровитися. Відповідач не надала будь - яких доказів про те, як він хоче організувати літній відпочинок доньки. Суд не може взяти до уваги лише бажання батька в майбутньому, адже відповідач в зустрічній позовній заяві просить суд в період з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2020 року надати дозвіл для літнього відпочинку та оздаровлення дитини Відповідно до висновку від 23.01.2018 року Міським центром дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради в результаті проведеного психологічного обстежання з`ясовано, що в [PERSON] присутнє бажання бути значимою для батька, але на даний час, в емоційній сфері визначена певна стривоженість в питанні, які стосуються її батька, що є показником у дитини невпевненості в подальшій взаємобії з нимю. . Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи зазначений висновок та надані суду докази, з урахуванням інтересів малолітньої дитини з метою недопущення її травмування суд визнає недоведеними вимоги зустрічного позову та з задоволенні зустрічного позову відмовляє. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial