Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася з позовом до ТОВ «Медична клініка «Столиця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зазначала, що вона працювала в ТОВ «Медична клініка «Столиця» у період з 19.09.2019 по 25.10.2019 на посаді менеджера по роботі зі страховими компаніями за основним місцем роботи. В день звільнення трудова книжка видана з порушенням строків розрахунку, крім того відповідач не вніс відповідний запис про роботу. Заробітна плата в місяць складала в розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 4173 грн. Заборгованість по сплаті заробітної плати перед [PERSON] складає 2538,12 грн. На день розгляду справи по суті 10.07.2020 р. минуло 175 робочих днів з дня звільнення позивача із займаної посади (26.10.2019 р.). Середньоденна заробітна плата складає 2538,12/26=97,62 грн. Тобто, середній заробіток за весь час затримки до дати розгляду справи по суті складає: 97,62 грн. * 175 днів = 17083,50 грн. Таким чином, оскільки остаточний розрахунок роботодавцем при звільненні і до даного часу не проведений, вважає, що відповідач повинен сплатити заробітну плату за період з дня звільнення - 26.10.2019 р. і по день розгляду справи по суті 10.07.2020 р. у сумі 17083,50 грн., та заборгованість по заробітній платі у сумі 2538,12 грн., що разом складає 19621,62 грн. Крім цього, внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди. Позивач повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, зважаючи на економічний стан країни під час карантину (коронавірусної інфекції) COVID-19, це було досить важко. Позивач зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану, була вимушена звернутися до медичних закладів, а саме до лікаря невропатолога ОЦК «Опора», що підтверджується копією медичної довідки та випискою з медичної картки. Позивач оцінює нанесену їй моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача ТОВ «Медична клініка «Столиця» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19621,62 грн., з яких 2538,12 грн. - заборгованість по заробітній платі та 17083,50 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 26.10.2019 р. по день розгляду справи по суті 10.07.2020 р., судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ТОВ «Медична клініка «Столиця» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином. Відзиву на позовну заяву не надали. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працювала разом з позивачем у ТОВ «Медична клініка «Столиця» в період з 24.10.2019 по 22.11.2019 на посаді помічника директора. Позивач працювала на посаді менеджера, офіційно працевлаштована не була. Запису в трудовій книжці не мала, з позивача була взята розписка про те, що вона претензій до товариства не має, але заробітна плата виплачена не була. У відповідності до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (надалі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу працівника. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Згідно частини першої статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ТОВ «Медична клініка «Столиця» у період з 19.09.2019 по 25.10.2019 на посаді менеджера по роботі зі страховими компаніями за основним місцем роботи. Факт роботи позивача у ТОВ «Медична клініка «Столиця» підтверджується наступними письмовими матеріалами справи: довідками №21-11/2019 від 21.11.2019 р.; повідомленням до ДФС про прийняття працівника на роботу; відомостями про трудові відносини осіб за вересень місяць; відомостями про трудові відносини осіб за жовтень місяць; податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (за 3 квартал 2019 року); відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (за вересень 2019 року); відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (за жовтень 2019 року) (а.с.9-10,18-28). Згідно довідки №21-11/2019 від 21.11.2019 р., заборгованість по сплаті заробітної плати перед позивачем [PERSON] складає 2538,12 грн. (а.с.10). Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно із ч.5 ст. 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 27.09.2012 р. №10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» - «4. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями розділу III наведеного Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу (постанова від 23 січня 2012 р. № 6-87цс11)». На день розгляду справи по суті 10.07.2020 р. минуло 175 робочих днів з дня звільнення позивача із займаної посади (26.10.2019 р.). Середньоденна заробітна плата складає 2538,12/26=97,62 грн. Тобто, середній заробіток за весь час затримки до дати розгляду справи по суті складає: 97,62 грн. * 175 днів = 17083,50 грн. Проте, суд вважає за необхідне зауважити, що сума невиплаченої заробітної плати та сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, судом визначені без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної платні без обмеження будь-яким строком. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідачем ТОВ «Медична клініка «Столиця» при здійсненні своєї діяльності було порушено чинні норми трудового законодавства. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 2538,12 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26.10.2019 по 10.07.2020 в розмірі 17083,50 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно наданих позивачем документів, в березні 2020 року остання зверталася за медичною допомогою з приводу діагнозу: астено-невротичний синдром, інсомнія, пов`язані із ситуаційним стресом (а.с.85-86). З урахуванням тяжкості моральних страждань позивача [PERSON] , істотності вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, до яких призвели дії відповідача ТОВ «Медична клініка «Столиця» у вигляді не проведення належного розрахунку під час її звільнення, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача суму у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Щодо відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн., то суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даних вимог, оскільки в порушення норм ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження укладення договору про надання професійної правничої допомоги між позивачем [PERSON] та Адвокатським бюро «Маковій та партнери», свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. До позовної заяви долучено лише копію акту приймання-передачі наданих послуг від 28 лютого 2020 року та копію квитанції №2285052 про сплату послуг з правової допомоги в розмірі 1500 грн. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial