Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], яка складається з 3-х житлових кімнат площею 37,90 кв.м., загальною площею 67,70 кв.м. Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються укласти угоду про виділ частки в належній їм квартирі, а вона як співвласник має бажання виділити частку в спільному майні, просила визнати за нею право власності на 1/4 частину вказаної квартири й відповідно визначити частку кожного в спільному сумісному майні та право спільної сумісної власності на спірну квартиру припинити. У судовому засіданні позивач поданий позов підтримала у повному обсязі, просила його задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні поданий позов визнали у повному обсязі та проти його задоволення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причину своєї неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], яка складається з 3-х житлових кімнат площею 37,90 кв.м., загальною площею 67,70 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 6). Як убачається із довідки ПП «Житлосервіс» №492 від 24 березня 2016 року, у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]О.(а.с. 7). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та відповідачів та їх частки у спільній квартирі є рівними, однак оскільки відповідачі не визнають за нею права власності на 1/4 частину квартири, у звязку з чим просила в судовому порядку визначити, що належна їй у праві власності на спірну квартиру частка складає 1/4 частину та припинити право спільної сумісної власності. Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, положеннями ст. 370 ЦК України врегульовано як питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, так і те, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Крім того, згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також\~\~слід\~\~зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у\~\~праві\~\~спільної часткової власності\~\~ визначено\~\~у\~\~ ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України\~\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки\~\~співвласника\~\~ у спільному\~\~ сумісному\~\~ майні. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, суд виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, вважає, що частка кожного із сторін у спільному майні складає по 1/4 частці у квартирі [ADDRESS]. При цьому, відповідачами в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, у тому числі доказів щодо відсутності рівності часток кожного із співвласників у спірній квартирі, а також договору щодо визначення розміру часток. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню й відповідно право спільної сумісної власності на спірну квартиру підлягає припиненню із визначенням часток кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру відповідно в розмірах по 1/4 частці за кожним.

Outcome: approved