Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON], звернулася в суд з позовом до [PERSON], про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням вказуючи, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Так, у вказаній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON], який не дає можливості користуватися житлом, крім того комунальні послуги за квартиру оплачує [PERSON], тоді як [PERSON], участі в оплатах не приймає у зв'язку із чим позивач- відповідач звернулася в суд з даним позовом. В суд від позивача-відповідача надійшла заява про зміну позовних вимог в якій просила вселити її в житлове приміщення квартири [ADDRESS]. Відповідач-позивач [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування- Чемеровецька селищна рада, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсним та скасування договору дарування укладеного під впливом обставин вказуючи на те, що договір дарування від 19.02.2014 року укадений між [PERSON] та [PERSON], є протиправним. [PERSON], незаконно набула право власності на вказане майно, оскільки договір дарування вчинений його дружиною [PERSON], під впливом тяжкої хвороби. В судове засідання позивач-відповідач та її представник з'явились та просили їх позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача - позивача в судове засідання з'явився та просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Судом об'єктивно встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 18.02.2014 року квартири, що по [ADDRESS]. Представник відповідача-позивача вказує на те, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03.03.1998 року і взяли спільне прізвище [PERSON], а свідоцтво про право власності на житло видано 26.03.1998 року на ім'я [PERSON], тому спірна квартира являється власністю подружжя. З таким твердженням представника відповідача-позивача суд не може погодитись, оскільки воно суперечить вимогам п.4 ч.1 ст. 57 СК України відповідно до якого, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Спірна квартира перейшла у власність [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло видано 26.03.1998 року. Аналізуючи вищевказане суд приходить до висновку, що спірна квартира не являється власністю подружжя. Твердження представника відповідача-позивача про те, що приватний нотаріус [PERSON] під час укладення договору дарування спірної квартири допустив порушення чинного законодавства, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. В судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] суду пояснив, що до нього прийшла [PERSON], яка виявила бажання подарувати свою квартиру [PERSON], і він вчинив всі необхідні дії для реєстрації вказаного договору дарування. Сам договір дарування було укладено 18.02.2014 року про, що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В договорі дарування помилково зазначена дата 19.02.2014 року, оскільки була допущена механічна помилка. Суд також критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині того, що покійна [PERSON] сама не могла пересуватись. Вказані свідки підтвердили, той факт, що покійна [PERSON] потребувала стороннього догляду. Догляд за нею здійснювала спочатку її племінниця [PERSON] а потім [PERSON] Свідок [PERSON], яка являється її племінницею в судовому засіданні суду пояснила, що протягом тривалого проміжку часу вона здійснювала постійний догляд за [PERSON], їздила з нею на операцію 15.04.2013 році в м. Хмельницький, та допомагала грошовими коштами. На підтвердження приязних стосунків покійна [PERSON] склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла [PERSON], проти цього не заперечували учасники судового розгляду. На утриманні у [PERSON] перебувають неповнолітні діти, а її чоловік виїхав за межі України на заробітки, а тому вона не мала змоги постійно їздити до покійної [PERSON], оскільки мешкає за межами смт. Чемерівці і перебуває в скрутному матеріальному становищі. [PERSON] скасувала вказаний заповіт 01.11.2013 року. Будучи допитаними в судовому засіданні лікарі Чемеровецької районної лікарні [PERSON], [PERSON], та [PERSON] показали, що покійна [PERSON] була онкохворою і мала 4-ту стадію раку, однак при цьому могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але потребувала стороннього догляду. 29.01.2014 року [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] Відповідно до епікризу з історії хвороби № 935 хвора [PERSON] в період часу з 14.02.2014 року по 24.02.2014 року знаходилась на лікуванні в хірургічному відділені Чемеровецької ЦРЛ з діагнозом «Злоякісне утворення сигми II ст. 4 кл. гр. метастази в печінку, ракова інтоксикація, ожиріння II ст., гіпертонічна хвороба II ст. при огляді стан важкий.» Чоловік покійної, [PERSON] на момент укладення договору дарування, тобто станом на 18.02.2014 року, мав другу групу інвалідності довічно. Даний факт підтверджується довідкою МСЕ № 038908 від 27.09.2005 року, а також поясненнями самої позивача-відповідача [PERSON] та її представником, про те, що [PERSON] не міг сам пересуватись і потребував стороннього догляду. Крім того [PERSON] пояснила, що сама зверталась в різні інстанції з метою отримати інвалідний візок, оскільки [PERSON] не міг сам пересуватись. Станом на 14.03.2014 року [PERSON] отримав першу А групу інвалідності та потребує стороннього догляду. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Беручи до уваги всі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що покійна [PERSON] та її чоловік [PERSON] перебували під впливом тяжких для них обставин і потребували стороннього догляду, а також те, що за даним правочином [PERSON], який на даний час являється інвалідом першої А групи буде позбавлений житла, і змушений виїхати з нього на вулицю, що суперечить моральним засадам суспільства. Згідно міграційної довідки Чемеровецького РС УДМС [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 12.08.1998 року. Доказів того, що [PERSON] має інше будь-яке житло суду не було надано. Згідно ст. 57 ЦПК України «доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.» Однак жодний доказ перед судом не має пріоритетного значення, а всі докази оцінюються в сукупності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Беручи до уваги роз'яснення постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п.23 згідно якого правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Зважаючи на те, що покійна [PERSON] хворіла тяжкою хворобою рак 4-ї стадії, а її чоловік на момент укладення договору дарування мав другу групу інвалідності, а невдовзі отримав першу групу інвалідності, то суд приходить до висновку, що даний правочин був укладений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки покійна [PERSON] за життя була позбавлена права власності на квартиру.

Outcome: approved