Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

У вересні 2015 року позивач Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа - Міністерство охорони здоров'я України, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, мотивуючи його тим, що позивач є державним закладом, якому на праві господарського відання передано комплекс будівель та споруд Дитячого спеціалізованого (спеціального) санаторію «Барвінок за адресою: [ADDRESS]. До складу об'єктів, що перебувають на балансі позивача, входить, зокрема, чотирьохквартирний відомчий житловий будинок літер «Г» для тимчасового поселення працівників, що не мають власного житла, на період їх роботи в санаторії. Відповідач [PERSON] раніше працював у Державному закладі «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України, проте був звільнений у 2012 році. 02.01.14 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на право проживання мешканця за яким квартиру [ADDRESS] було передано відповідачу у тимчасове користування до 31.12.14 р. Так позивач наголошує, що укладення вищевказаного договору суперечило Статуту позивача, адже передбачало передачу відомчого житла в користування сторонній особі за наявності працівників, які потребують житла. Посилаючись на п. 3.6. Статуту Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України позивач зазначає, що передача майна санаторію в оренду здійснюється з письмового погодження Уповноваженого органу управління, яким є Міністерство охорони здоров'я України. Також позивач посилається на ту обставину, що відповідачу було передано трикімнатну квартиру площею 74,8 кв. м (56,3 кв. м жилої площі) на одну особу, натомість згідно п. 12 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 з наступними змінами і доповненнями службові жилі приміщення надаються у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті, визначеному в установленому порядку. Службове жиле приміщення може бути надано з перевищенням указаного вище максимального розміру, якщо воно становить одну кімнату (однокімнатну квартиру), або у випадках, вказаних в абзаці першому пункту 11 цього Положення. В той же час позивач зазначає, що [PERSON] добровільно залишити квартиру відмовляється та продовжує нею безпідставно користуватись незважаючи на те, що строк дії договору сплив 31.12.2014 р. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суду ухвалити рішення яким виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання йому іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав їхньої недоведеності та необґрунтованості. Представник третьої особи Міністерства охорони здоров'я України в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу згідно з рішенням профспілкового комітету ДЗ «ДСС «Барвінок» 02.09.2008 року було видано ордер в гуртожитку на період роботи на кімнату, яка розміщена по [ADDRESS], на підставі якого він вселився до вказаної кімнати та зареєстрував своє місце проживання за даною адресою, що підтверджується відміткою у його паспорті, а також інформацією, отриманою судом з довідково-адресного бюро. Суперечок щодо повноважень позивача на розпорядження правом поселення чи виселення з гуртожитку до подання позову не існувало. В цей час відповідач [PERSON] працював у Державному закладі «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України, та на підставі наказу від 31.01.2012 р. за № 12-к був звільнений з посади робітника по ремонту будівель та споруд за власним бажанням. Як встановлено в судовому засіданні, 02.01.2014 року між ДЗ «ДСС «Барвінок» та відповідачем було укладено договір на право проживання мешканця у квартирі [ADDRESS], відповідно до якого йому було передано вказану квартиру у тимчасове користування до 31.12.2014 року. Відповідно до п. 1.1. Статуту Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України затвердженого наказом Міністерства охорони здоров»я України 06.04.2015 р. за № 202 ДЗ «ДСС «Барвінок» є державним спеціалізованим (спеціальним) санаторно-курортним закладом. П.1.3.Статуту Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров'я України затвердженого наказом Міністерства охорони здоров»я України 06.04.2015 р. за № 202 передбачено, що ДЗ «ДСС «Барвінок» підпорядковується Міністерству охорони здоров»я України. На підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради № 103/1 від 06.11.2012 року «Про оформлення права державної власності на об»єкти нерухомого майна, які перебувають у повному господарському віданні ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров»я України» в [ADDRESS] за Міністерством охорони здоров'я України виникло права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Як передбачено ч. 1 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Як вбачається з пояснень представника позивача ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров»я України» на праві повного господарського відання передано комплекс будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], до складу яких входить чотириквартирний відомчий житловий будинок під літерою «Г» для тимчасового поселення працівників, які не мають власного житла, на період їх роботи у санаторії. Відповідно до ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. У п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, зазначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. За правилами ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки Аналізуючи вищевикладене суд приходить до наступних висновків. Чотирьохквартирний відомчий житловий будинок літер «Г», що розташований за адресою: [ADDRESS], що був прийнятий в експлуатацію 21.12.1979 р., як частина майнового комплексу позивача. Права володіння, користування та розпорядження цим будинком залишались за позивачем. Протягом всього часу існування чотирьохквартирний відомчий житловий будинок літер «Г», що розташований за адресою: [ADDRESS] використовувся в якості службового житла для працівників позивача, що підтверджується рішеннями виконавчого комітету Боярської міської ради № 136 від 22.08.1988 року, № 18 від 26.01.1993 року, а також рішенням Боярської міської ради № 90/2 від 20.07.2004 року,яким надано дозвіл адміністрації ДЗ «ДСС «Барвінок» на використання житлового будинку за адресою: [ADDRESS], як гуртожитку для одиноких працівників санаторію. Отже, житловий будинок по [ADDRESS] не є гуртожитком, а квартира [ADDRESS] у ньому є відомчим житлом, службовим жилим приміщенням З огляду на п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Відповідно до ст. 27 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Суд не бере до уваги посилання як відповідача так і його представника на приписи ст. 124 ЖК УРСР, якою передбачено випадки надання іншого житлового приміщення при виселенні, оскільки в судовому засіданні встановлено, що установою, що надала житлове приміщення відповідачу є ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Барвінок» Міністерства охорони здоров»я України» та надано в зв»язку із роботою в ДЗ «Барвінок», що також підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору про право проживання мешканця . Більш того, як вбачається з пояснень представника Міністерство охорони здоров'я України жодних звернень позивача щодо погодження договорів найму житлового приміщення та виділення житлових кімнат відповідачу до Міністерства охорони здоров'я України не надходило та погоджень на вчинення таких дій не надавало. Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. За рекомендаціями, вказаними у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках колгоспів - з часу затвердження виконавчим комітетом відповідної Ради рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених. Як вбачається з копії трудової книжки відповідача, 03.01.2012 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням, а отже відповідач пропрацював ДЗ «Барвінок» менше 10 років, а відтак посилання відповідача на приписи ст. 125 ЖК УРСР суд вважає безпідставними. В ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що згідно з п. 6.1 вищевказаного договору після закінчення строку найму мешканець зобов'язаний передати наймодавцю приміщення протягом п'яти днів з моменту закінчення строку найму за актом приймання -передачі. Проте, строк дії договору закінчився 31.12.2014 року відповідач квартиру не повертає, продовжує нею безпідставно користуватись, не є працівником ДЗ «ДСС «Барвінок», добровільно залишити квартиру відмовляється, хоча правові підстави користуватись відомчим житлом у нього відсутні. Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.10 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, обґрунтування заперечень вимог позивача з боку відповідача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що будь-які докази, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, законності проживання відповідача у квартирі [ADDRESS], суду не надані, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved