Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 16.05.2008 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.05.2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір. Через деякий час [PERSON] виявив, що окремі пункти та умови кредитного договору є несправедливими, такими, що ставлять сторони в нерівне становище та суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в частині повноважень банку щодо самостійного підвищення процентної станки. Позивач вважає, що за таких обставин кредитний договір має бути визнано недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним повністю підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позові вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував з підстав його необґрунтованості, також просив застосувати наслідки пропущення строків позовної давності, вразі задоволення позову, просив застосувати наслідки недійсності правочину та повернути сторони у первісний стан. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з урахуванням наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 16.05.2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір №11346802000, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 49800 дол. США, з кінцевим терміном повернення коштів 16.05.2018 року. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Як вбачається зі змісту спірного кредитного договору №11346802000 від 16.05.2008 року, в ньому передбачено всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог чинного на той час цивільного законодавства. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених в ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи, з власної волі та на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки. Своїм підписом позивач підтвердив згоду з умовами укладеного договору. Отже, посилання на те, що положення п.1.3.2 та п. 10.2 кредитного договору суперечать принципу добросовісності, діючому законодавству та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту цих пунктів договору вбачається, що порядок та умови збільшення відсоткової ставки є результатом домовленості сторін і погоджені ними. Реалізація підвищення відсоткової ставки можлива виключно за умови направлення повідомлення та відсутності заперечень позичальника, що повністю спростовує висновки про несправедливість умов підвищення відсоткової ставки та про можливість збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Крім того, [PERSON] ставить питання про несправедливість окремих пунктів кредитного договору (п. 1.3.2 та п. 10.2), через що, на його думку, слід визнати недійсним договір в цілому. Однак відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо правочин міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини. Питання про недійсність окремих умов кредитного договору позивачем не поставлено та не зазначено, чи міг договір бути укладеним без оспорюваних пунктів. Враховуючи зазначене, суд вважає, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України не вбачається. Враховуючи зазначене,

Outcome: dismissed