Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про визнання дій незаконними, визнання договору іпотеки недійсним та визнання заставної недійсною. Позовні вимоги мотивують тим, що 07 листопада 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» були укладені кредитний договір № 0711001/000-КФ/12 на суму 300 000 грн. для придбання квартири за адресою: [ADDRESS], договір іпотеки, предметом якого є зазначена квартира та договір купівлі - продажу квартири, укладений між [PERSON] і [PERSON] Вказали, що 07 листопада 2012 року [PERSON] було підписано заставну, одна у даній заставній не зазначені всі реквізити, визначені законодавством. Посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки права власності на спірну квартиру у [PERSON] не було, вона не могла ні розпоряджатися нею, ні передавати її в іпотеку, договір іпотеки було укладено без дотримання вимог щодо письмової форми, оскільки його не було скріплено печаткою, проте його було посвідчено нотаріусом, державна реєстрація обтяжень нерухомого майна іпотекою була зареєстрована відповідачем з порушенням порядку, визначеного законом, позивачі просили визнати дії нотаріуса незаконним, а договір іпотеки укладений між [PERSON] та ТОВ «ФК «Народна позика» недійсним. Крім того, посилаючись на те, що у заставній не зазначені всі реквізити, визначені законодавством, просили визнати заставну недійсною. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 8 вересня 2016 року позов в частині вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «НАРОДНА ПОЗИКА» про визнання дій незаконними, визнання договору іпотеки недійсним та визнання заставної недійсною залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, з тих же підстав просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнана у повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що дійсно нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу квартири та договір іпотеки, однак при цьому нотаріус діяв відповідно до норм Закону України «Про іпотеку», договори відповідають усім вимогам чинного законодавства України та заставна має всі реквізити, які визначені Законом. Представники третьої особи у судовому засіданні позов не визнана у повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що 7 листопада 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - товариство) було укладено кредитний договір № 0711001/000-КФІ/12 (а.с. 9-13), відповідно до умов якого товариство надало позивачу грошові кошти у національній валюті України на суму 300 000 грн. на придбання двохкімнатної квартири, площею 54.00 кв.м. за адресою: [ADDRESS], строком до 07.11.2013 року. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 7 листопада 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» було укладено договір іпотеки (а.с. 116-119). Відповідно до умов договору іпотеки, предметом договору є квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 7 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 7 листопада 2012 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Обґрунтовуючи позов про визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначала, що на момент укладення оспорюваного договору, предмет іпотеки не був власністю [PERSON], а сам договір іпотеки не був скріплений печаткою. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з договору іпотеки та п пояснень представника відповідача всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України та Законом України «Про іпотеку» були дотримані при укладенні та посвідченні договору, з умовами договору сторони були згодні, про що свідчить їх підпис на договорі. Претензій один до одного не висували. Представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір іпотеки не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Частиною третьою статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки відповідач по справі не є стороною правочину, який оспорюється, він є неналежним відповідачем, а тому позов в частині визнання договору іпотеки недійсним та заставної недійсною задоволенню не підлягає. Також, частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, діючій на момент вчинення правочину) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Ураховуючи те, що на момент укладення договору іпотеки, останній за змістом і формою відповідав вимогам чинного законодавства, підстав для задоволення позову в частині визнання договору іпотеки недійсним немає. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, діючій на момент вчинення правочину) заставна - це борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки. Положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, на які посилалась позивачка, застосовуються до правочинів. Заставна не є правочином, а є цінним папером, а тому до даних правовідносин не можливо застосовувати дані положення. За правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи недійсними, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів слід відносити рішення органів державної влади, свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо). Зазначене визначено в узагальненні Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, заставна в розумінні ЦК України не є правочином, а є цінним папером, тому підстав для визнання її недійсною немає. Оскільки вимога позивача про визнання дій нотаріуса незаконним є похідною від вимог про визнання договору іпотеки недійсним та визнання заставної недійсною, вона також задоволенню не підлягає. Посилання позивача на те, що нотаріус не зареєстрував право власності, суд не бере до уваги, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено обов'язковість державної реєстрації права власності та інші речових прав на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення. Граничний термін, протягом якого мала відбутись така реєстрація, законодавством, яке діяло на момент посвідчення спірного договору, не було передбачено. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ст. 15 ЦК України) Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Представник [PERSON] у судовому засіданні не довів, яке право саме [PERSON] порушує спірний договір іпотеки, заставна та дії приватного нотаріуса. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed