Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що працював у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого його було звільнено 19 травня 2015 року за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. За період роботи позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Згідно із розрахунками позивача сума заборгованості по заробітній платі складає 16644,07 грн. Крім того, відповідач має сплатити йому і компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 2576,49 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України вважає необхідним стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 травня 2015 року по 30 вересня 2015 року в розмірі 15443,91 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 160,87 грн., та середній заробіток за час розгляду справи у суді по день прийняття рішення судом. Зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. Крім того, позивач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з січня 2015 року по травень 2015 року в сумі 16644,07 грн., компенсацію, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, в сумі 2576,49 грн., середній заробіток за період з 20 травня 2015 року по 30 вересня 2015 року в розмірі 15443,91 грн., середній заробіток за час розгляду справи у суді по день ухвалення судом рішення та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь понесені ним судові витрати по справі на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги визнає частково у частині у частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 16644,07 грн., та компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, в сумі 2576,49 грн. Вважає необґрунтованими вимоги про стягнення суми моральної шкоди, вказуючи про їх безпідставність. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача визнав розрахунок середньоденного заробітку позивача в розмірі 160,87 грн., однак зазначив, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення, тобто 19 травня 2015 року позивач не працював (цей день у табелі відмічений літерою «М», що є днем відсутності працівника на роботі). Таким чином середній заробіток має розраховуватись з моменту звернення до суду з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, тобто з моменту звернення до суду з позовм. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період з 01.01.2010 року по 19.05.2015 року працював у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого 19 травня 2015 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №238/ро-2577, виданої 15 жовтня 2015 року ПАТ «Азовзагальмаш», у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі за період з січня 2015 року по травень 2015 року в сумі 16644,07 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується що підтверджується власною довідкою відповідача №238/ро-2577 від 15.10.2015 року та письмовими поясненнями представника відповідача, внаслідок чого по сьогоднішній день перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 16644,07 грн. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем була нарахована, але не сплачена заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року у розмірі 16644,07 грн. та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При розрахунку сум компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати суд виходить з наступного. За статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі - Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2576,49 грн., оскільки несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати призвела до втрати позивачем частини доходів. Представник відповідача у своїх запереченнях проти позову зазначив, що ПАТ «Азовзагальмаш» повністю визнає розмір компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2576,49 грн. За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо стягнення компенсації в розмірі 2576,49 грн., оскільки вказана сума визнана відповідачем, а зроблений позивачем розрахунок є обґрунтованим. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 19.05.2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 19.05.2015 року стоїть позначка «М», яка є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Отже, невиконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звернення до суду з позовом (22 вересня 2015 року), оскільки доказів звернення до відповідача із вимогою виплатити заборгованість із заробітної плати після звільнення позивачем суду не надано, і по день ухвалення судом рішення - 09.11.2015 року, оскільки на день розгляду судом справи з позивачем розрахунок не проведено. При розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачем розрахунку, його середньоденна заробітна плата становить 160,87 грн. Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 160,87 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який у своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 160,87 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 160,87 грн. Згідно наданого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 год. 12 хвилин) на 2015 рік за період з 22 вересня 2015 року по 09 листопада 2015 року кількість робочих днів складає 34 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 22 вересня 2015 року по 09 листопада 2015 року складає - 5469,58 грн. (34 дні х 160,87 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 5469,58 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких сплатила 292,32 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду та юридична консультація, тривалість 0,6 години, що відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ЗУ «Про держбюджет на 2014р.», згідно яких максимальний розмір компенсації за 0,6 години складає 292,32 грн. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 204,83 грн. (сума задоволених позовних вимог 24990,05 грн., що складає 70,07% від заявлених позовних вимог, отже 70,07% від 292,32 грн. = 204,83 грн.). Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 974,40 грн.

Outcome: partial