Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У вересні 2014р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», в якому поставлено питання про зобов'язання відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі за травень 2014 р., грошової компенсації за 15 днів невикористаної щорічної відпустки за період з 02.12.2013 р. по 30.05.2014 р., та вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку, що складає 8700,00 грн. Також позивач просив допустити негайне виконання рішення суду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом від 03.04.2006р. №27-п призначений на посаду державного інспектора з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії Центрального відділення за переведенням з Кримської Електроенергетичної системи НЕК «Укренерго». Наказом Відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у криміському регіоні» ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 30.05.2014 р. №21 вищевказане підприємство переведено до м.Херсон з огляду на тимчасову окупацію території АР Крим. Оскільки позивач не надав своєї згоди на переведення на роботу в іншу місцевість, наказом №36-к від 30.05.2014 р. його було звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Проте, посилаючись на те, що під час звільнення належні виплати по розрахунку проведено не було, позивач звернувся до суду за захистом порушених трудових прав. У письмових запереченнях на позовну заяву відповідач вказував на те, що згідно п.5.2 Положення про відокремлений підрозділ «Держенергонагляд у криміському регіоні» ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго», функції здійснення виплати заробітної плати та соціального забезпечення працівників вказаного відокремленого підрозділу належать відокремленому підрозділу. У зв'язку з окупацією території АР Крим з квітня 2014 р. було втрачено зв'язок із відокремленим підрозділом, тому було прийнято рішення про тимчасове розміщення Відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у криміському регіоні» у м.Херсоні, однак не всі працівники погодилися із переведенням, та звільнилися. При цьому, оскільки розпорядженням Ради Міністрів Республіки Крим від 17.06.2014 р. №535-р «Про майно Відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у криміському регіоні» ДП «НЕК «Укренерго», органом управління майном Держенергонагляду у криміському регіоні призначено Міністерство палива та енергетики Республіки Крим. Справи з кадрових питань Відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у криміському регіоні» передані у міських архів м.Сімферополь. За таких обставин, посилаючись на п.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, заподіяну внаслідок тимчасової окупації, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. У судове засідання 25.11.2014 р. позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позов просив задовольнити. Від представника відповідача також надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю відповідача на підставі наявних матеріалів справи та з урахуванням поданих письмових заперечень. Відповідно до положень ст. 158 ЦПК України сторонам надано право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З копії трудової книжки позивача убачається, що [PERSON] наказом від 03.04.2006р. №27-п прийнятий на посаду державного інспектора з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії Центрального відділення за переведенням з Кримської Електроенергетичної системи НЕК «Укренерго». Наказом №131-п від 01.11.2006 р. позивача переведено на посаду старшого державного інспектора з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії Центрального відділення. Наказом №50-к від 01.11.2013 р. позивача переведено на посаду старшого державного інспектора з енергетичного нагляду Центрального відділення. Наказом №36-к від 30.05.2014 р. [PERSON] звільнений у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Так, відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Згідно наявної копії наказу №36-к від 30.05.2014 р. за підписом начальника відокремленого підрозділу - заступника Головного державного інспектора України по енергетичному нагляду в Криміському регіоні Дмитрука М.І., позивача [PERSON] було звільнено на підставі поданої працівником заяви з виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку. При цьому, до позовної заяви додано копію корінця розрахункового листка, з якого убачається нарахування позивачеві належних виплат при звільненні у травні 2014 р. Відповідачем до письмового заперечення додано копію акта приймання-передачі документів по кадровим питанням за підписом начальника Держенергонагляду у Криміському регіоні Дмитрука М.І. від 14.07.2014 р. та старшого інспектора архівного відділу Сімферопольської міської ради Склярук І.В., з якого убачається, що Відокремлений підрозділ «Держенергонагляд у криміському регіоні» передав до архівного відділу Сімферопольської міської ради документи за 2006-2014 р.р. по кадровим питанням у кількості 25 справ. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У свою чергу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми слід виплатити не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно представленого позивачем розрахункового листка за травень 2014 р., йому було нараховано як вихідну допомогу при звільненні в сумі 4379,74 грн., так і компенсацію за 15 днів невикористаної відпустки в розмірі 3000,33 грн., та інші суми. В розрахунковому листі вказано також про утримані обов'язкові до відрахування суми, та належну до виплати суму в розмірі 8700,00 грн. Доказів не проведення розрахунку в день звільнення матеріали справи не містять. Відповідно до вимог ст.137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Позивач вказує на те, що під час звільнення у травні 2014 р. він не отримував належних виплат. Однак, доказів невиплати нарахованих при звільненні сум позивач не надав. Клопотання щодо витребування вказаних доказів у відповідача ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» судом було розглянуто. Разом з тим, відповідач надав підтвердження неможливості представити суду вказані докази у зв'язку із знаходженням цих документів у Архівному відділі Сімферопольської міської ради на території тимчасово окупованої території АР Крим. Натомість, позивач, який проживає в м.Сімферополі, зі свого боку не скористався можливістю, та не надав суду всіх можливих доказів на підтвердження своїх вимог. Отже, сторона позивача в порушення наведених вище вимог ст.ст.10, 11, 60, 137 ЦПК України належних та допустимих доказів суду не надала, своїм правом звернутись до суду з клопотанням про витребування такої інформації у володільця (Архівного відділу Сімферопольської міської ради) не скористалась. З урахуванням положень ч.1 ст.11 та ч.1 ст.137 ЦПК України суд за своєю ініціативою без клопотання сторони процесу такі питання вирішувати не вправі. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 36, 116 КЗпП України та

Outcome: dismissed