Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] , з підстав пропуску кредитором Кредитною спілкою «Союз-Фінанс» встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимоги до неї, як до поручителя за договором поруки від 30 серпня 2017 року з виконання основного зобов`язання солідарно з [PERSON] за укладеним останньою з відповідачем кредитним договором від 30 серпня 2017 року та зміною відповідачем строку виконання основного зобов`язання, в силу ст. ч.2 ст.1050 ЦК України, у зв`язку із пред`явленням в тому числі і до неї позову про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом лише 20 жовтня 2019 року з попереднім надісланням на її адресу досудової вимоги про дострокове виконання боргових зобов`язань у повному обсязі до 25 лютого 2018 року, яку вона отримала 15 лютого 2018 року, пред`явила через суд вимоги на предмет визнання договору поруки припиненим з 27 серпня 2018 року, посилаючись на сплив шестимісячного строку після зміненого кінцевого строку виконання основного зобов`язання, зазначеного у досудовій вимозі, тобто після 25 лютого 2018 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 01 квітня 2021 року, з метою забезпечення розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач на виконання вимог ст. 178 ЦПК України 08 червня 2021 року подав через канцелярію суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, обґрунтовуючи це тим, що п. 1.1. договору поруки чітко та недвозначно визначено про добровільне взяття на себе обов`язку солідарно відповідати разом з позичальником по його зобов`язанням за кредитним договором у повному обсязі цих зобов`язань, як на суму основного боргу, так і інших зобов`язань позичальника за договором кредиту, що, у відповідності до п.4.3. договору засвідчено позивачем її власним підписом та нею не заперечується, а тому, в силу ст.ст. 553, 554 ЦК України, у відповідача виникло право вимоги в судовому порядку стягувати з позичальника та поручителя солідарно загальну суму боргу за кредитним договором, при цьому не вважаючи надіслання на адресу поручителя вимоги саме про погашення поточної заборгованості з основного боргу у розмірі 9500 грн. без нарахування відсотків та інших штрафних санкцій за невиконання основного зобов`язання, що не само по собі не є досудовою вимогою про дострокове погашення кредиту, як про це зазначає позивач у своєму позові, тоді як в провадженні Зачепилівського районного суду Харківської області вже з жовтня 2019 року знаходиться цивільна справа за позовом КС «Союз-Фінанс», пред`явлена до [PERSON] та [PERSON] на предмет стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18\~928, 27 грн., зі зверненням [PERSON] із зустрічною позовною заявою про визнання договору поруки недійсним. Таким чином, звертаючись до цього суду з даним позовом, [PERSON] навмисно уникає відповідальності по солідарному погашенню кредитних зобов`язань позичальника, що є затягуванням судового процесу зі стягнення у тому числі і з неї, як з поручителя, заборгованості за кредитним договором. Позивач своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, на подання відповіді на відзив на позов не скористалась, як і не скористалась своїм право, передбаченим ст. 181 ЦПК України, на подання пояснень у справі третя особа [PERSON] . Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених позовних вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності\~до положень\~ст.ст.553,\~554\~ЦК України\~(в\~редакції,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин)\~визначено,\~що за\~договором поруки\~поручитель поручається\~перед кредитором\~боржника за\~виконання ним\~свого обов`язку. Поручитель\~відповідає перед\~кредитором за\~порушення зобов`язання\~боржником. Порукою\~може забезпечуватися\~виконання зобов`язання\~частково або\~у повному\~обсязі. Поручителем\~може бути\~одна особа\~або кілька\~осіб.\~У разі\~порушення боржником\~зобов`язання,\~забезпеченого порукою,\~боржник і\~поручитель відповідають\~перед кредитором\~як солідарні\~боржники,\~якщо договором\~поруки не\~встановлено додаткову\~(субсидіарну)\~відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. \~ Згідно\~з положеннями\~ст.\~559\~ЦК України,\~діючим на\~момент виникнення\~спірних правовідносин,\~законодавством визначені\~чіткі підстави\~для припинення\~поруки та\~встановлено,\~що порука\~припиняється з\~припиненням забезпеченого\~нею зобов`язання,\~а також\~у разі\~зміни зобов`язання\~без згоди\~поручителя,\~внаслідок чого\~збільшується обсяг\~його відповідальності. Порука\~припиняється,\~якщо після\~настання строку\~виконання зобов`язання\~кредитор відмовився\~прийняти належне\~виконання,\~запропоноване боржником\~або поручителем. Порука\~припиняється у\~разі переведення\~боргу на\~іншу особу,\~якщо поручитель\~не поручився\~за нового\~боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Судовим розглядом встановлено, що 30 серпня 2017 року між КС «Союз-Фінанс» та [PERSON] і [PERSON] укладено договір поруки №62/17, згідно умов якого [PERSON] добровільно прийняла на себе зобов`язання перед КС «Союз-Фінанс» відповідати в повному обсязі по зобов`язанням [PERSON] позичальника, визначених кредитним договором №62/17 від 30 серпня 2017 року, про що зазначено у п.1.1 договору поруки (а.с.3). Пунктом 2.1. договору поруки встановлено відповідальність поручителя, в тому числі і за невиконання належним чином позичальником своїх грошових зобов`язань за кредитним договором з будь-якої причини, а п 2.2. договору поруки встановлено розмір та солідарність такої відповідальності разом із позичальником у повному обсязі як за основним зобов`язанням, так і всіма іншими, які передбачені умовами кредитного договору. Разом з цим, п.3.1. договору поруки сторони домовились, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитодавцем на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної заяви, відповідно до ст.554 ЦК України. Також умовами договору поруки визначено строк дії договору поруки, а саме з 30 серпня 2017 року по 29 серпня 2029 року (п.4.1. договору поруки). Судом також встановлено, що у жовтні 2019 року КС «Союз-Фінанс» звернувся до Зачепилівського районного суду Харківської області з позовом, пред`явленим до [PERSON] та [PERSON] на предмет стягнення боргу за кредитним договором у загальному розмірі 46053, 07 грн., який виник станом на момент закінчення дії кредитного договору 29 серпня 2019 року, що узгоджується з наданою позивачем копією позовної заяви (а.с.6,7). На момент розгляду цієї справи у суду відсутні відомості про результат розгляду Зачепилівським районним судом Харківської області вищевказаного позову. Разом з цим, суд при розгляді цієї справи враховує висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі №\~522/1528/15-ц провадження № 14-67цс20. Так, Верховний Суд у спірних правовідносинах зазначив наступне. \~ Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). \~\~\~\~\~\~\~\~\~Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед\~законом\~він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16). Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Водночас існує різний підхід до розуміння та тлумачення норм права під час розгляду аналогічних справ з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Вирішуючи питання про відступлення від висновку, сформульованого\~у зазначеній постанові, Велика Палата Верховного Суду виходить із таких міркувань. Згідно із частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша\~статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №\~14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої\~статті 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: - кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; - особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. З огляду на викладене, із системного аналізу положень вище вказаних висновків Верховного Суду вбачається, що з пред`явленням позову КС «Союз-Фінанс» до позивача, як до поручителя у зобов`язаннях позичальника за кредитним договором про стягнення у солідарному порядку сума боргу, який прийнятий судом до розгляду, що сторони у своїх процесуальних заявах підтвердили, боржник [PERSON] має захищати себе у судовому процесі про стягнення з неї коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася, а у цій справі позивач не довела наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову з підстав невірно обраного способу захисту інтересу, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, який застосовується лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права, що у цій справі судом не встановлено.\~ Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. слід віднести за рахунок позивача та стягнути з неї в дохід держави.

Outcome: approved