Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернувся до районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16 вересня 2008 року між [PERSON] акціонерним товариством «ВіЕс Банк», який є правонаступником ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 10 400,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних із кінцевим терміном повернення заборгованості - 15 вересня 2018 року. За умовами даного договору [PERSON] мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідачка не вносила необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не дали. Станом на березень 2015 року за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті кредиту - 4486,00 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 110,19 дол. США. Оскільки у встановлений строк [PERSON]. кредит не погашала, відсотки за користування кредитом не сплачувала, тому банк відповідно до умов договору нарахував пеню у розмірі 15,00 дол. США. У зв'язку із зверненням до суду позивач поніс додаткові витрати: за оплату судового збору - 1 238, 48 грн. Тому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №KF52286 від 16 вересня 2008 року у розмірі 4611,19 дол.США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 123 847,87 грн та судові витрати у розмірі 1 238,48 грн. У судове засідання представник позивача не з'явилася. Надіслав суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Просив суд задовольнити позов. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд з урахуванням заяви представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно до положень ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 553 ЦК України визначає що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF52286 з додатками, згідно якого позивачем було надано [PERSON] кредит в розмірі 10 400,00 дол. США з кінцевим строком погашення не пізніше 15 вересня 2018 року, під 13,5 % річних. Згідно п.п. 5.2.2, 5.2.3 договору позичальник зобов'язаний повернути кредит та виконати інші боргові зобов'язання в порядку і в строки передбачені кредитним договором. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором наданого позивачем, станом на 03 березня 2015 року у відповідача [PERSON] перед банком існує заборгованість в загальній сумі 4611,19 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 03 березня 2015 року складає 123 847,87 грн, з яких: 4486,00 дол.США - заборгованість по кредиту, 110, 19 дол. США - заборгованість по відсоткам, 15,00 дол. США - пеня. 17 грудня 2014 року банком надсилалась повідомлення-вимога на адресу [PERSON], однак заборгованість погашена не була. Суд, приходить до висновку що, відповідачка [PERSON] не виконувала передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «ВіЕс Банк», які підлягають до захисту шляхом стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості з позичальника є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та умовах укладених між позивачем та відповідачами кредитного договору. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов відлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат у розмірі 1 238,48 грн представник позивача надав платіжне доручення за №74481 від 03 березня 2015 року. Тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача підлягають задоволенню у розмірі 1 238,48 грн. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 525, 526, 530, 549, 551, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України, та

Outcome: approved