Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу посилаючись на те, що 28.02.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно розписки, позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 250 000 грн. строком до 17.03.2014 року. Відповідач у встановлений в розписці строк грошові кошти не повернула, у зв'язку з чим позивач просив стягнути на його користь суму основного боргу у розмірі 250 000 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 17.03.2014 року по 17.09.2014 року у розмірі 3 784 грн. 87 коп., проценти за користування коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає 48 279 грн. 45 коп., а також понесені судові витрати. Оскільки на неодноразові прохання [PERSON] кошти не повертає, позивач просив про задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день і час розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Згідно ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлена про день та час судового засідання, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступне. Згідно розписки від 28.02.2014 року за особистим підписом [PERSON] вона отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 грн., які зобов'язувалася повернути у строк до 17.03.2014 року. У відповідності з п. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо), або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов'язання. З огляду на ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона по справі зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування факту існуючого боргу перед [PERSON] у розмірі 250 000 грн. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 250 000 грн. є законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за період з 17.03.2014 року по 17.09.2014 року термін прострочення повернення боргу склав 198 днів. Таким чином, три відсотки річних за період прострочення дійсно складають 3 784 грн. 87 коп. і підлягають стягненню з відповідача. Крім іншого, позивач просить стягнути з відповідача за період з 17.03.2014 року по 17.09.2014 року 48 279 грн. 45 коп. процентів, які нараховує в порядку ст. 343 ГК України із використанням у розрахунку за вказаний проміжок часу подвійної облікової ставки Національного банку України. Ст. 343 ГПК України системно входить до Глави 35 «Особливості правового регулювання фінансової діяльності» Господарського кодексу України і регламентує, крім іншого, максимальний розмір пені у разі прострочення платежу суб»єктами господарювання. Ст. 1048 ЦК України, яка визначає порядок нарахування процентів у разі не встановлення їх розміру у договорі позики між фізичними особами або відсутності домовленості сторін і, визначає їх розмір на рівні облікової ставки Національного банку України. З матеріалів справи та загальнодоступних відомостей вбачається, що облікова ставка Національного банку України у період з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року складала 6,50%; з 15.04 по 16.07.2014 року складала - 9,50%; з 17.07.2014 року по 17.09.2014 року склала 12,50%. Таким чином, при обрахунку процентів за час з 17.03.2014 року по 17.09.2014 року користування [PERSON] коштами суд виходить з положень ст. 1048 ЦК України та розміру облікової ставки Національного банку України у вказаний період. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що у поданому до позову розрахунку містяться помилки, а проценти за час з 17.03.2014 року по 17.09.2014 року користування [PERSON] коштами дійсно складають не 48 279 грн. 45 коп., а лише 20 342 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за час користування коштами підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 20 342 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial