Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати договір фінансового лізингу № 002736 від 17.09.2015 недійсним та стягнути з відповідача сплачені грошові кошти у розмірі 34500,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що умови укладеного договору фінансового лізингу № 002736, порушують права позивача як споживача. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, до суду подано заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримуються у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення немає заперечень. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про судовий розгляд повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, не з'явився в судове засідання без поважних причин, заяви або клопотання, письмові заперечення не були подані до суду. На підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки у сторони позивача немає заперечень проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 17.09.2015 ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу № 002736 з додатками №№ 1, 2, 3, предметом лізингу якого є міський автобус Рута 25, вартістю 345000 грн. /а. с. 7-15/. На виконання умов даного договору позивачем, згідно з квитанцією № 66-1114К від 17.09.2015 були внесені кошти в сумі 34500 грн. на рахунок відповідача /а. с. 16/. Поняття фінансового лізингу надається у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За пунктом 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу у користування майно, а позивач - прийняти і сплачували лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору, тобто даний договір є договором непрямого лізингу. За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України і ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ст. 184 ЦК України, річчю визначеною індивідуальними ознаками є така річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». За частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотною умовою договору лізингу є предмет лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам, договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У пункті 2 договору, який дає визначення термінів, зазначено, що предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений в п. 3.1 договору, фінансового лізингу (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), що підлягає обов'язковій державній реєстрації. У пунктах 3.1 і 3.2 договору зазначено, що предметом лізингу по договору є автобус Рута 25 (міський), вартість якого вказана у додатку № 1 до договору: 345000 грн., без вказівки на специфікацію та інші індивідуальні ознаки колісного транспортного засобу. Індивідуальними ознаками автомобіля, зокрема, являються: марка, модель, тип, об'єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо. Індивідуально визначена річ є єдиною у своєму роді, відрізняється серед інших неповторними ознаками, виділена із загальної маси речей даного роду. Індивідуально визначені речі, виступаючи об'єктом правовідносин, не можуть бути замінені,сторони мають на увазі конкретну річ, визначену індивідуальними ознаками, за допомогою яких виникає можливість виділити її з ряду інших таких же речей. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 137 «Про затвердження Порядку проведення обов'язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу» від 30.01.2012, ідентифікація транспортного засобу - процес визначення категорії, типу, моделі, марки, призначення, виробника та особливостей конструкції транспортного засобу станом на дату першої реєстрації в Україні згідно з маркуванням, реєстраційними документами, експлуатаційною документацією та інформаційними матеріалами виробника. Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, ідентифікація колісного транспортного засобу - установлення відповідності характеристик, ознак певного КТЗ (тип, модель, версія, рік виготовлення, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса тощо) даним виробника. Згідно п. 2.2 Наказу № 710 Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки» від 26.11.2012, ідентифікацію виробника, категорії, моделі, дати виготовлення завершеного ТЗ, його призначення, типу двигуна, окремих технічних характеристик здійснюють за даними, зокрема, міжнародного ідентифікаційного номера (VIN - VehicleldentificationNumber). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація про продукцію повинна містити дату виготовлення продукції. Враховуючи умови п. 3.1 оспорюваного договору та додатків №№ 1, 2, 3 до нього, встановлено, що предмет лізингу (міський автобус Рута 25) не визначений індивідуальними ознаками, які вирізняють його з-поміж інших, однорідних речей, індивідуалізуючи його, оскільки відсутні такі обов'язкові, відповідно до вказаних нормативно-правових актів індивідуальні ознаки як дата виготовлення (рік виготовлення), призначення, виробник, ТЗ, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса, міжнародний ідентифікаційний номер (VIN - VehicleldentificationNumber). Відповідно до п. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», обмеження права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію є порушенням прав споживачів. За приписом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Умови договору таким вимогам закону не відповідають, оскільки містять у собі зобов'язання здійснення лізиноодержувачем платежів, не передбачених статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Пунктом 1.3 договору визначено, що замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Зі змісту договору та додатків до нього № 1 та № 2 вбачається, що сплачена позивачем сума у розмірі 34500 грн. являється комісією за організацію, яка згідно з п. 2.1 договору є одноразовою платою лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистрибюторами на предмет дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). Визначення умов договору приєднання закон відносить до питань внутрішньої діяльності лізингової компанії, перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору не являється такою послугою, яка визначена Законом України «Про захист прав споживачів» у п. 17 ст. 1, а також ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає лізингового платежу пов'язаного з укладенням самого договору фінансового лізингу. Тому включення таких витрат в ціну договору і зобов'язання споживача їх оплатити не відповідає вимогам закону. У пункті 5.4 договору зазначено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору. Такі умови договору є несправедливими, оскільки відповідно до вимог викладених у п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Договором у пункті 4.3 визначені права лізингодавця, так пунктом 4.3.5 договору надано право лізингодавцю на розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Пунктом 4.3.6 договору надано право лізингодавцеві в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.12 цього договору. Згідно з пунктом 12.12 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Такі умови договору є несправедливими з огляду на те, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингодавця є неотримання транспортного засобу лізингоодержувачем, та ще й при цьому понесення ним неоправданих витрат: утримання штрафу у розмірі 20 % від сплаченого авансового платежу і повне неповернення йому сплаченої суми комісії за організацію. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими являються також умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11). За статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини 3). Наведений у ч. 3 ст. 18 Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина 4). Верховний суд України в судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів зазначив, що фізична особа-споживач є «слабкою стороною» у цивільних правовідносинах. Оскільки договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, то застосування засад добросовісності, справедливості та розумності відбувається як на стадії переддоговірних відносин так на стадіях його укладення та виконання. Принцип добросовісності фактично є одним із засобів певного обмеження принципу свободи договору сторін, що передбачає вимогу дотримування добросовісності у договірних відносинах. Саме принцип добросовісності надає можливість контролювати виконання сторонами договору, вирішує проблему недопущення зловживання правами за договором, певною мірою захищає слабшу сторону договору, якою є споживач. У цивільних (договірних) правовідносинах добросовісність є суб'єктивним фактором, що передбачає реалізацію учасником цивільних правовідносин своїх прав та виконання ним обов'язків з урахуванням прав та інтересів інших осіб, що поєднує в собі об'єктивний елемент вимогу певної поведінки суб'єкта правовідносин, яка передбачена конкретними правовими нормами, а також і суб'єктивний елемент, який пов'язаний з діями суб'єкта правовідносин, що повинні відповідати таким критеріям як чесність, правдивість, повага до прав інших осіб. Добросовісність виступає додатковим критерієм оцінки дій (бездіяльності) суб'єктів цивільних правовідносин. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. У пункті 5.4 договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної стати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Згідно з п. 8.3 договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відповідно до п. 8.8 договору, коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу. Як вбачається зі змісту п. п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.12 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Відповідно до п. 8.3 договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до та платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати згідно з цим договором фінансового лізингу, до чергової дати платежу (п. 8.4 договору). Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п. п. 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингооодержувача, оскільки відповідно до договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. Відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Право власності на майно у лізингодавця в більшості випадків не має на момент укладення договору лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому (нотаріусу) потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу. Таким чином суд відхиляє доводи позивача з приводу недійсності правочину у зв'язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, проте приходить до висновку про обґрунтованість позову [PERSON] з решти підстав заявленого позову, а відтак договір фінансового лізингу № 002736 від 17.09.2015 судом визнається недійсним. У частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже, відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу № 002736 від 17.09.2015 кошти у сумі 34500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена та документально підтверджена сума судового збору у розмірі 1280 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved