Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до інспектора Менської виправної колонії № 91, старшого прапорщика внутрішньої служби УДПтС України в Чернігівської області [PERSON] про стягнення майнової та моральної школи внаслідок порушення його права на листування. Позовні вимоги мотивував тим, що він відбуває покарання у Менській виправній колонії № 91, має гарантоване Конституцією України право на листування, проте, протягом останніх трьох років, з вини відповідача його листи доходили до адресатів з великим запізненням, а в окремих випадках не доходили взагалі, через що позивач зазнав матеріальних та моральних збитків в сумі 25 000 грн. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до інспектора Менської виправної колонії № 91, старшого прапорщика внутрішньої служби УДПтС України в Чернігівської області [PERSON] про стягнення майнової та моральної школи внаслідок порушення його права на листування було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції, посилалась на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого спір було вирішено невірно. Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги наданих ним доказів на підтвердження грубого порушення [PERSON] його права на листування, розглянув справу без його участі, чим порушив його право на захист, та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника третьої особи Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області - [PERSON] та дослідивши наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги [PERSON], виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження його доводів про порушення старшим прапорщиком внутрішньої служби Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) [PERSON] прав засудженого на листування, а також про те, що саме дії останнього призвели до заподіяння позивачеві моральних страждань. З наведеним висновком суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд, через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON], засуджений вироком Деканського районного суду Полтавської області від 12.03.2012 року за ч. 1 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі, відбуває покарання у Менській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) з 21.08.2012 року. Звернувшись з позовом про стягнення майнової та моральної шкоди до фізичної особи [PERSON], [PERSON] посилався на неналежне виконання останнім покладених на нього службових обовязків. Проте, [PERSON] є працівником Менської виправної колонії (№91), в жодних цивільно-правових відносинах, окрім відносин, повязаних з виконанням ним обовязків служби, з позивачем не перебував, а відтак, [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, оскільки претензії засудженого відносно відшкодування майнової та моральної шкоди через порушення його прав мають бути предявлені до відповідної установи, а не до будь-якої фізичної особи, яка перебуває на службі в такій установі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, несе юридична або фізична особа, з якою вказаний працівник перебуває у трудових (службових) відносинах. Зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто позовні вимоги [PERSON] у даній справі відносно неналежного відповідача, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення Менського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року має бути залишено без зміни, оскільки предявлення позову до неналежного відповідача має своїм наслідком відмову в задоволенні позову, і саме таке рішення було ухвалено судом за результатом розгляду даної справи. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про доведеність факту порушення [PERSON] його права на листування, не заслуговують на увагу з урахуванням вищенаведених обставин. Посилання на те, що суд першої інстанції свідомо не викликав його в судове засідання, також не заслуговує на увагу, оскільки спростовується матеріалами справи. Зокрема, з матеріалів справи встановлено, що позивача та його представника [PERSON] було повідомлено про час та місце розгляду справи судом першої інстанції відповідно 21 та 15 липня 2016 року (а.с.164 а, г), при цьому його представник [PERSON] особисто приймала участь у засіданні суду.

Outcome: partial