Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з урахуванням індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову зазначив, що він працював у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період часу з жовтня 2014 року по день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у звязку з чим існує заборгованість по заробітній платі в сумі 14729,00 грн., в яку входить і компенсація за невикористану відпустку. Крім того відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. З урахуванням індексу інфляції, загальна заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по липень 2015 року включно складає 17461,82 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України вважає, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2015 року по 25 вересня 2015 року у розмірі 4641,00 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь загальну заборгованість по заробітній платі у розмірі 17461,82 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4641,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. У ході судового розгляду позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь загальну суму заборгованості по заробітній платі, в яку входить сума компенсації за невикористану відпустку, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 17461,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2015 року по 16 листопада 2015 року у розмірі 7917,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його присутності, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у звязку з неявкою відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги визнала частково, в частині заборгованості з заробітної плати в сумі 14729,00 грн., в яку входить компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2895,08 грн. Визнала розрахунок середньоденного заробітку позивача в розмірі 91,00 грн. Інші позовні вимоги не визнала, не погодилась з вимогами щодо стягнення середнього заробітку, а також з вимогами про відшкодування витрат на правову допомогу, вказуючи про їх безпідставність. Просила частково задовольнити позов лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, у задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивач у період з 16 лютого 2011 року по 15 липня 2015 року працював у відповідача, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці (а.с. 5-6). 15 липня 2015 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки №238/ро535 від 22 жовтня 2015 року, за підписом головного бухгалтера, заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає: жовтень 2014 року 2011,05 грн., листопад 2014 року 1574,36 грн., грудень 2014 року 1320,31 грн., січень 2015 року 325,24 грн., лютий 2015 року 1133,66 грн., березень 2015 року 1143,30 грн., квітень 2015 року 1609,58 грн., травень 2015 року 1362,92 грн., за червень 2015 року 1309,79 грн., липень 2015 року 2938,79 грн., в цю суму входе компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2895,08 грн., а всього - 14729,00 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів (а.с. 26). Відповідачем вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача №238/ро535 від 22 жовтня 2015 року, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 14729,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню в сумі 14729,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 15 липня 2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 15 липня 2015 року стоїть позначка «М», яка є днем відсутності працівника на роботі в разі простою, згідно листа ПАТ «Азовзагальмаш» №529-104 від 24 лютого 2014 року (а.с. 27, 29). В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач зазначає, що у дійсності він у день свого звільнення 15.07.2015 року знаходився на своєму робочому місті, але у звязку із простоєм він роботу не виконував, а вирішував виробничі питання, повязані зі звільненням. У підтверджені цього позивачем надана довідка за підписами начальника відділу та старшим табельником (а.с. 38-40). Між тим, вказана довідка не спростовує факту того, що [PERSON] не працював у день свого звільнення, оскільки в ній зазначено, що 15.07.2015 року позивач перебував на території цеху у звязку з оформленням документів на звільнення. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звернення до суду із позовною заявою, тобто з 25 вересня 2015 року і по день ухвалення судом рішення 03 грудня 2015 року, оскільки остаточний розрахунок до цього моменту з позивачем не проведено. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільнення. Згідно даних зазначених позивачем, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 91,00 грн. Відповідач в своїх письмових запереченнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 91,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 91,00 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 91,00 грн. За даними графіку №1 для працюючих в одну зміни з робочим днем тривалістю 8 годин 12 хвилин на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 25 вересня 2015 року по 03 грудня 2015 року складає 49 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25 вересня 2015 року по 03 грудня 2015 року складає 4459,00 грн. (49 днів х 91,00 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню - складає 4459,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Заборгованість по заробітній платі не є грошовим зобовязанням в сенсі ст. 625 ЦК України, а втрата доходів у звязку із затримкою виплати заробітної плати регулюється спеціальними законами «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та «Про індексацію грошових доходів населення». Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надано договір про надання юридичних послуг, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких він сплатив 1500,00 грн. за надання юридичних послуг, тривалість 10 годин. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 1134 грн. (сума задоволених позовних вимог 19188 грн., що складає 75,6% від заявлених позовних вимог, отже 75,6% від 1500 грн. = 1134 грн.). Крім того, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді мінімальної ставки судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial