Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Києва головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПуАТ «Універсалбанк», про звільнення майна з-під арешту. У червні 2019 року, а також у серпні 2019 року позивач уточнила позовні вимоги і просила: зняти арешт з квартири [ADDRESS] загальною площею 118,90 кв.м, яка належить [PERSON] на праві власності шляхом: скасування арешту нерухомого майна, накладеного Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження № 48716745, номер запису про обтяження 11209381, а також у межах виконавчого провадження № 39267100, номер запису про обтяження 10315194, 407494, 4073803; скасування арешту нерухомого майна, накладеного Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Києва головного територіального управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження № 52013348, номер запису про обтяження 17955944. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 25.01.2013 року у справі № № 2/427/641/13 стягнуто з [PERSON] [INFO] уродженки м. Києва, ідентифікаційний номер [NUMBER] проживає за адресою: [ADDRESS] на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, заборгованість за кредитним договором розмірі 536063,59 доларів США, що становить 4284756 грн. та судові витрати в сумі 3441 грн., а всього стягнути 4288197 /чотири мільйони двісті вісімдесят вісім тисяч сто дев`яносто сім/ грн. На підставі вищевказаного рішення суду Банк отримав виконавчий лист і пред`явив його до виконання, з метою його виконання були відкриті виконавчі провадження: № 39267100 і № 48716745 у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, а такою № 52013348 Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Києва головного територіального управління юстиції у м. Києві. Однак у порушення норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року державним виконавцем накладено арешт на квартиру [ADDRESS] загальною площею 118,90 кв.м. 01.10.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження у загальному порядку. 20.08.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи, на адресу Відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі, судові повістки та особа повідомлялася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено наступні обставини. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.08.2019 року № 176789625, вбачається що на земельну ділянку за кадастровим номером 4622710100.01:002:0020, яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 4074794, дата державної реєстрації: 20.08.2013 року, згідно постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 39267100 (а.с.140); на земельну ділянку за кадастровим номером 4622710100.01:002:0019, яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 4073803, дата державної реєстрації: 20.08.2013 року, згідно постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 39267100 (а.с.141); на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 10315194, дата державної реєстрації: 07.07.2015 року, згідно постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 39267100 (а.с.142); на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 11209381, дата державної реєстрації: 17.09.2015 року, згідно постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 48716745 (а.с.142); на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 17955944, дата державної реєстрації: 12.12.2016 року, згідно постанови про арешт майна боржника, серії та номер: 52013348 (а.с.143); на квартиру [ADDRESS] загальною площею 118,90 кв.м, яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровано обтяження за номером запису: 7015437, дата державної реєстрації: 14.04.2008 року, згідно договір іпотеки, р/№ 1940, 14.04.2008, Приватний нотаріус Скляр О.С., Заборона р/№1941 (а.с.146). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де вона була боржником. Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Такий висновок викладено в Постанові Верховного суду від 23 грудня 2020 року по справі № 554/7908/17-ц . Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного та ст.ст.15,317,391 ЦК України,ст.ст.18, 56, 59, 71 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed