Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 29 грудня 1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають повнолітню доньку [PERSON], 1997 року народження, однак сімейне життя не склалося через сварки, непорозуміння на побутовому ґрунті, які влаштовував відповідач, через що втрачене почуття любові, поваги та шлюбні відносини, спільне господарство і спільне проживання остаточно припинені з грудня 2013 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, пояснивши, що сім?ю неможливо зберегти, з грудня 2013 року вони спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 грудня 1995 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №759, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с.4). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі повнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося з причин непорозуміння на побутовому ґрунті, сварки, через що сторони з грудня 2013 року остаточно шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо, а шлюб став формальністю. З питання поділу спільного майна подружжя сторони згоди не дійшли та вказаний спір вирішуватиметься окремо, про що останні заявили у судовому засіданні. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved