Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

У вересні 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти у повернення 1/2 частини сплачених коштів за договорами позик, укладених 11 листопада 2003 року та 14 листопада 2008 року між ним та його матірю [PERSON] Леонтієвною, 05 червня 2001 року і 07 квітня 2009 року між ним та його батьком [PERSON], на загальну суму 451416 (чотириста пятдесят одна тис. чотириста шістнадцять) грн. Позивач вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 березня 1999 року, а рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука, Полтавської області від 17 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Посилався, що під час шлюбу в інтересах сімї з метою придбання обєктів нерухомого майна отримав в позику від батьків за окремими договорами грошові кошти на загальну суму 902832грн., які ним було повернуто, а 451416 грн. є половиною від суми взятих у позику коштів. 03 червня 2015 року Апеляційним судом Полтавської області було ухвалено рішення, яким спільне його та відповідача майно, як подружжя, було поділено повністю і суд виходив з того, що майно яке придбавалось за кошти позичені позивачем у батьків є також спільною власністю подружжя, однак суд не вирішив питання щодо обовязку відшкодування спільних витрат. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги, котрі були збільшені вимогами про визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними, поновлення цього строку, підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві та заявах про збільшення вимог. Вважає, що строк позовної давності для позивача розпочав свій перебіг з 03 червня 2015 року, а саме з дати набрання чинності судовим рішенням Апеляційного суду Полтавської області про поділ спільного майна позивача та відповідача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] з позовом не погодився, просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що якщо й слід стягувати з відповідача кошти, то лише в межах суми в розмірі 18049 грн. за договорами позики між [PERSON] та позивачем від 11 листопада 2003 року на суму 17760 грн., між [PERSON] та позивачем від 05 червня 2001 року на суму 18338 грн. Однак, і щодо вказаних вимог, вважає, що строк позовної давності для позивача минув. Крім того, зазначав про недоведеність позивачем факту придбання нерухомого майна в шлюбі з відповідачем за кошти отримані від батьків позивачем. Також, представник позивача подав письмові заяви про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Позивач [PERSON], треті особи [PERSON] та [PERSON], відповідач [PERSON] у судове засідання не прибули, повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінюючи зібрані та надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 1999 року до 17 травня 2011 року. 05 червня 2001 року між позивачем та його батьком [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 18338 (вісімнадцять тисяч триста тридцять вісім) грн. для придбання у власність квартири [ADDRESS]. 11 листопада 2003 року між позивачем та його матірю [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 17760 (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят) грн. для придбання у власність приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: м. Кременчук, вул. Пролетарська, буд. № 13. 14 листопада 2008 року між позивачем та його матір'ю - [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 783000 (сімсот вісімдесят три тисячі) грн. для придбання квартири [ADDRESS]. 07 квітня 2009 року між позивачем та його батьком - [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику 83734 (вісімдесят три тисячі сімсот тридцять чотири) грн. для придбання частини будівель та споруд промислової бази по вул. Макаренка буд. № 5 в м. Кременчуці. Зазначені обставини постають з судових рішень, а саме з рішень Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року у справі за № 524/3305/14-ц, від 19 грудня 2016 року у справі за № 524/3306/14-ц, від 16 січня 2017 року у справі за № 524/3770/14-ц, а також з рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 червня 2014 року у справі за № 524/3304/14-ц. Так, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 червня 2014 року у справі №524/3305/14-ц визнано дійсним договір позики укладений 05 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON], за яким останній отримав в позику грошові кошти в сумі 18338 грн. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 червня 2016 року, за апеляційною скаргою [PERSON], рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд встановив з посиланням на наявність письмової розписки від 05 червня 2001 року [PERSON] одержав від [PERSON] кошти у розмірі 18 338 грн. на купівлю квартири [ADDRESS] з поверненням до 05 червня 2003 року. Зобов'язання відповідачем було виконано в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 31 липня 2013 року про повернення коштів. Підставою ж для скасування рішення суду першої інстанції стало дотримання учасниками спору всіх вимог щодо оформлення відносин позики, а тому, як вважав суд апеляційної інстанції підстав для судового захисту позикодавця не було. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 червня 2014 року у справі № 524/3304/14-ц, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до позивача про визнання укладеним та дійсним договору позики, за яким [PERSON] 11 листопада 2003 року надала позивачеві в борг кошти в сумі 17760 грн. для придбання приміщення вбудованого магазину промислових товарів по вул. Пролетарській буд.13 в м. Кременчуці. Підставою для відмови в позові судом було покладено висновок про те, що укладання та виконання між сторонами зазначеного договору позики відбулося в належній формі і підстави для судового захисту відсутні. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 липня 2014 року у справі № 524/3306/14-ц визнано укладеним та дійсним договір позики, за яким 14 листопада 2008 року [PERSON] надала в позику позивачеві грошові кошти в сумі 783000 грн. для придбання ним квартири [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції Апеляційний суд Полтавської області послався на неналежність способу захисту права, який обрала [PERSON] Крім того, суд прийшов до висновку про належність форми договору позики та про його відповідність вимогам ЦК України. На доводи апелянта [PERSON] відносно неповідомлення її про укладення договору позики, Апеляційний суд Полтавської області в рішенні зазначив про те, що колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта стосовно порушення сторонами договору\~ст. 65 СК України, а саме, що спірний договір було укладено за відсутності її письмової згоди як дружини на отримання позики, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України\~та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном уважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 липня 2014 року у справі № 524/3770/14-ц визнано дійсним \~договір позики, який було укладено 07 квітня 2009 року укладений між позивачем та його батьком на суму 83734 грн. для придбання частини будівель та споруд промислової бази по вул. Макаренко, буд. № 5 в м. Кременчуці. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року за апеляційною скаргою [PERSON] вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові було відмовлено. При цьому, Апеляційний суд Полтавської області виходив з того, що форма укладення договору позики та його виконання відбулося в межах чинного законодавства і підстав для судового захисту не має, оскільки презумується чинність та виконання договору. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року по справі №1601/9434/12 було скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 червня 2014 року, ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частині: -квартири [ADDRESS] (колишня назва бульвар Лихачова) в місті Києві; -приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: м. Кременчук, вулиця Шевченка, будинок № 25/9; -приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: м. Кременчук, вулиця Пролетарська, будинок № 13; -будівель та споруд продбази, розташованої за адресою: м. Кременчук, вул. Макаренка, будинок № 5; -обєкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 1000 кв.м. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5310436100:06:001:0266, розташованих за адресою: м. Кременчук, вулиця Лугова, будинок № 43. В іншій частині у задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. З цього рішення Апеляційного суду Полтавської області чітко вбачається, що апеляційний суд прийшов до висновку про те, що вказане майно належало до спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки було набуте за час шлюбу, а також, що протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, не було доведено. Крім того, апеляційний суд оцінив характер коштів, які бралися позивачем у позику у батьків для придбання майна з точки зору положень ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України (ч. 2 ст. 23 КШС України) (справа № 1601/9434/12 т. 2 а.с. а.с. 205-210). Однак, як постає з цього рішення суду, майно нажите під час спільного проживання позивача та відповідача було розподілено у рівних частинах між ними, але без врахування зобовязань подружжя. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Кошти, які були одержані позивачем за договорами позик, укладених між ним та його батьками, були повернуті позивачем позикодавцям у повному обсязі. Суд констатує, що такі кошти були використані в інтересах сторін у справі як подружжя, тобто в інтересах сімї, оскільки договори позики укладалися під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Посилання представника відповідача на недійсність чи недоведеність, недостовірність договорів позики суд оцінює критично, оскільки відповідачу було відомо про існування вказаних договорів, адже вони були предметом дослідження судами при розгляді та постановленні рішень у перелічених справах. Укладені позивачем договори позики з його батьками не були визнані недійсними у судовому порядку, що не заперечував представник відповідача, котрий, незважаючи на відповідні розяснення процесуальних прав, пояснив, що ні відповідач, ні він ([PERSON]Ф.) звертатися з відповідними позовами про визнання договорів позики не будуть. Наявність письмових нотаріально посвідчених заяв про надання згоди на придбання позивачем квартири [ADDRESS] (колишня назва бульвар Лихачова) в місті Києві та на придбання частини будівель та споруд продбази по вул. Макаренко, буд. № 5 в м. Кременчуці також не спростовує факт придбання їх саме за кошти отримані в борг. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність письмової згоди [PERSON] на укладення позивачем договорів позики, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном уважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства. догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та несуть рівні обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від виконання зобов'язань за договором, яуий було укладено в інтересах сімї. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). У випадку укладення одним із подружжя кредитного договору в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з кредитного договору, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування 1\\2 частини сплачених за кредитним договором коштів. Таким чином, у результаті взяття в позику грошових коштів для використання на споживчі цілі, боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто уклав та підписав договір позики. Відповідач та її представник не надали суду належні і допустимі докази на спростування позову, встановлених і наведених обставин, підтвердження недійсності договорів позики. Суд, вирішуючи даний спір, враховує і правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц і в якій зазначено з посиланням на ст. 60 СК України, а саме: що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 61 СК України\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта\~статті 65 СК України\~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.\~\~ У справі, яка переглядалася Верховним Судом України, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку. З матеріалів справи та з рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року вбачається, що отримані за договорами позики кошти позивач використав в інтересах сім'ї і придбане за них майно перейшло у спільну власність позивача та відповідача. У подальшому, саме позивач повернув отримані в борг кошти на суму 902832 грн., відтак позивач вправі вимагати повернення коштів в розмірі 1/2 частини сплачених коштів у повернення боргів за договорами позики, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 334/5907/14-ц. Представником відповідача в інтересах самого відповідача була подана заява про застосування строків позовної давності. Заява обґрунтовується тим, що строк позовної давності слід рахувати з моменту розірвання шлюбу або з моменту здійснення погашення боргу позивачем перед його батьками. Як зазначив представник відповідача, у обох випадках позов позивачем було подано поза межами трирічного строку і з огляду на це просив в позові відмовити через пропуск позивачем строків позовної давності. У свою чергу, представник позивача подав до суду заяву в інтересах позивача, в якій просив визнати причини пропуску строку поважними та поновити даний строк з обґрунтуванням того, що боргові зобовязання у формі розписок були предметом дослідження під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя та, що суд при її розгляді всупереч вимогам ч. 4 ст. 65 СК України боргові зобовязання не розподілив, а відтак строк позовної давності хоча і був пропущений, але з поважних причин, зокрема тривалого за часом розгляду вказаних вище цивільних справ. Відповідно ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У частинах 3-5 ст. 267 цього Кодексу вказується про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що строк позовної давності позивачем дійсно було пропущено, оскільки його слід відраховувати з дати розірвання шлюбу, враховуючи, що відповідач звернулася з самостійним позовом до [PERSON] (позивача у даній справі) про поділ майна у липні 2012 року, тобто у 3-хрічний строк після розірвання шлюбу, а [PERSON] з даним позовом у вересні 2016 року. Заслуговують уваги доводи представника позивача, що одним із предметів спору про поділ майна не були вимоги щодо розподілення зобовязань подружжя. Разом з тим, суд погоджується з тим, що строк позовної давності позивачем було пропущено з поважних причин, оскільки боргові зобовязання були предметом дослідження у справі по справі №1601/9434/12 про поділ майна між подружжям, але вказане питання залишилось без вирішення по суті, чого позивач по справі не міг знати. Однак, після постановлення Апеляційним судом Полтавської області рішення від 03 червня 2015 року, позивач оскаржував останнє до суду касаційної інстанції, котрий залишив скаргу без задоволення. Таким чином, з огляду на зазначені обставини, наявність також численних справ про стягнення боргів за договорами позики, у яких були ухвалені рішення по суті, відсутність підстав для застосування закінчення строків позовної давності за заявою представника відповідача, яка не є обґрунтованою і доведеною, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду та про необхідність поновлення зазначеного строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.Отже, необхідно визнати причини пропуску позивачем строку позовної давності поважними, поновити цей строк та стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплачених коштів за договорами позик, укладених 11 листопада 2003 року та 14 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON], 05 червня 2001 року і 07 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], на загальну суму 451416 (чотириста пятдесят одна тис. чотириста шістнадцять) грн. (тобто ? частина від 902832 грн.), у повернення сплачених: вартості оголошення в друкованому засобі масової інформації у розмірі 630 грн., судового збору на суму 5154,16 грн.

Outcome: approved