Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулись позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонам в порядку приватизації на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/6 частці квартири [ADDRESS] . Сторони не можуть дійти порозуміння щодо порядку користування спільною квартирою. Відповідачі чинять перешкоди для проживання та користування ванною кімнатою, кухнею. Через нестерпні умови для проживання, позивач винаймав квартиру для проживання своєї сім`ї. Через конфліктну ситуацію та неможливості дійти згоди із відповідачами з урахуванням технічної характеристики спірної квартири позивачі просять суд визначити порядок користування квартирою: кімнату площею 11,4 кв.м., яка знаходиться навпроти входу в квартиру виділити в спільне користування позивачам; відповідачам залишити в спільному користуванні дві кімнати площею: 18,9 кв.м., 11,4 кв.м.; місця загального користування: ванну кухню, вбиральню, коридор, балкон залишити у спільному користуванні усіх співвласників. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 19 вересня 2018 року головуючим суддею в даній справі визначено Тітова М.Ю. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13 травня 2019 року головуючим суддею в даній справі визначено Яценко Н.О. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. Позивач [PERSON] будучи повідомленим належним чином до суду не з`явився. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, шляхом надіслання судової кореспонденції за зареєстрованим місцем їх проживання та шляхом оголошення на офіційному сайті суду, до суду не з`явилися. Відзиву на позову заяву не надали. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачами спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи тривалість перебування справи на розгляді в суді, належне повідомлення відповідачів усіма можливими засобами, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивачів проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 2009 року виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м.Києва квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та членам його родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.22,124). З технічного паспорту на зазначену вище квартиру видно, що квартира [ADDRESS] , розташована на 7 поверсі 9-ти поверхового будинку, складається з трьох кімнат, має загальну площу 69,7 кв.м., житлову площу 41,7 кв.м. та має три кімнати площею 18,9 кв.м., 11,4 кв.м., 11,4 кв.м., ванну площею: 2,6 кв.м., кухню площею: 8,1 кв.м., вбиральню площею: 1,0 кв.м., коридор площею: 16,3 кв.м., балкон площею: 9,68 кв.м. (а.с.11). Як видно з висновку ДОП сектору превенції відділу поліції №2 Оболонського УП ГУ НП в м.Києві від 07 листопада 2016 року між сторонами існує конфлікт щодо спільного проживання та користування житловими приміщеннями, розташованими в квартирі [ADDRESS] , з приводу чого викликалась поліція (а.с.12). Актом обстеження житлово-побутових умов проведеного 16 лютого 2017 року заступником начальника служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації встановлено, що сім`я [PERSON] займає меншу кімнату, яка облаштована меблями, два дивани, побутовою технікою холодильник, телевізор, мікрохвильова піч, телевізор, письмовий стіл, шафа, тумба, акваріум. Стосунки між родиною [PERSON] та його батьками а також родиною сестри дуже напружені, які перешкоджають у користуванні кухнею, туалетом, ванною кімнатою. Неповнолітній [PERSON] ,1999 року народження не має змоги робити уроки, навчатися та відпочивати. Психологічна ситуація в квартирі дуже складна (а.с.9-10). Звертаючись до суду з позовними вимогами [PERSON] та [PERSON] просили суд виділити їх у користування одну з трьох кімнат, яку вони фактично займали для проживання та залишити у спільному користуванні приміщення загального користування. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до частин першої-другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Через наявну конфліктну ситуацію, сторони не дійшли згоди та потребують встановлення порядку користування спільним майном. Суд, виходячи зі засад рівності прав співвласників на користування та розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної часткової власності, ураховуючи склад сім`ї сторін, у спірній квартирі зареєстровані та проживають 6 осіб, фактично три сім`ї (сім`я позивача разом із сином, сім`я батьків ( [PERSON] , [PERSON] ) та сім`я сестри з донькою ( [PERSON] , [PERSON] ). Враховуючи розмір житлової площі квартири, який згідно технічного паспорту становить 41,7 кв.м, в тому числі, що припадає на одну особу - 6,95 кв.м, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення, взаємовідносини сторін, які є конфліктними, а також наявність у квартирі ізольованих трьох жилих кімнат, суд дійшов висновку, що позивачам, як членам однієї родини слід виділити у користування кімнату площею 11,4 кв.м., яка знаходиться навпроти входу в квартиру, що мінімізує спільне пересікання інших мешканців квартири. Інші дві ізольованих кімнати житловою площею 18,9 кв.м. та 11,4 кв.м., розташовані поблизу залишити у користуванні відповідачів. Крім того, місця загального користування: ванну площею: 2,6 кв.м., кухню площею: 8,1 кв.м., вбиральню площею: 1,0 кв.м., коридор площею: 16,3 кв.м., балкон площею: 9,68 кв.м. суд вважає необхідним залишити в користуванні усіх співвласників квартири [ADDRESS] . Визначений судом порядок користування житловими приміщеннями буде відповідати інтересам усіх співвласників, максимально визначений із дотриманням ідеальних часток, які припадають на кожного співвласника. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. В матеріалах справи міститься квитанції про оплату кожним з позивачів при зверненні до суду судові витрати зі сплати судового в сумі 704,80 грн.(а.с.2,3) З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] на їх користь з кожного з відповідачів підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору по 176, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved