Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

У березні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2003 року по 2011 рік. Від подружнього життя мають дитину: [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Дитина відвідує приватну школу, спортивну секцію з кікбоксингу. Всі матеріальні витрати вона несе самостійно. Відповідач хоч офіційно не працює, але має нерухомість та достатній дохід, щоб сплачувати аліменти в заявленому розмірі. Вказала також, що дитина проживає разом з нею, відвідує дитячу спортивну секцію, постійно їздить на змагання як по Україні, так і за кордон. В даний час також вона планує оздоровити дитину та виїхати на відпочинок до Італії. Відповідач не проживає з дитиною, його місце знаходження невідоме, звязатись з ним не має змоги. Для виїзду за кордон сина необхідна нотаріальна згода батька дитини. Така згода батька в установленому порядку нею не може бути отримана, що порушує право дитини на нормальний розвиток. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 30\~000 грн.; надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина без згоди батька до Італії в період з 30 квітня 2016 року по 08 травня 2016 року; надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина без згоди батька до всіх країн ЄС, США, РФ, Єгипту, Швейцарії, Туреччини, Чорногорії, Сінгапуру, ОАЕ до досягнення дитиною 16-річного віку. У судове засідання позивачка та її представник не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Надали суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, а також подали до суду додаткові уточнення щодо періоду та країн, де проходитимуть спортивні змагання, планується лікування, відпочинок, навчання та оздоровлення дитини. Просили суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача надав суду письмову заяву про визнання позову в частині надання дозволу на виїзд дитини, та в частині сплати аліментів в розмірі 2000 грн. В решті позовних вимог заперечував. Надав суду заяву про розгляд справи в їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 травня 2003 року. Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НМ №019599, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 21 грудня 2005 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матірю, [PERSON]. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 11 березня 2016 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З огляду на те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір'ю і перебуває на її утриманні, суд приходить до висновку про задоволення частково позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ст. 183 СК України. Поданий до суду витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно не підтверджує дохід відповідача та можливість ним сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Положення ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та вїхати в Україну. Згідно вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], займається в гуртку «Кікбоксинг» Вишнівського центру творчості дітей та юнацтва з вересня 2014 року за програмою основного рівня. З довідки Вишнівського центру творчості дітей та юнацтва від 09 березня 2016 року у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року заплановані поїздки за кордон на міжнародні змагання (клас А, В) за участі [PERSON], [INFO]. Подано суду також і графік поїздок на змагання на вказаний період. З матеріалів справи також встановлено, що позивачем планується відпочинок з дитиною в Італії в період з 30 квітня 2016 року по 08 травня 2016 року. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року» виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків за відсутності згоди і супроводу другого з батьків здійснюється на підставі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки чинним законодавством передбачено вирішення спору про дозвіл на виїзд (одноразовий) неповнолітнього за відсутності згоди одного з батьків, а не на одноразові виїзди невідомо до якої країни, на невизначений період, тому у задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд до повноліття дитини суд відмовляє. Разом з тим, враховуючи обставини справи, суд надає дозвіл на виїзд за кордон до наступних країн: до Німеччини, Австрії, Італії, Іспанії, Швейцарії, Туреччини, США у період з 20 червня 2016 по 28 серпня 2016 рр.; до Німеччини у період з 30 вересня 2016 по 05 жовтня 2016 рр.; до Італії, ОАЕ у період з 14 жовтня 2016 по 23 жовтня 2016 рр.; до США, ОАЕ, Німеччини, Сінгапуру у період з 16 грудня 2016 по 15 січня 2017 рр.; до Австрії, Італії у період з 23 лютого 2017 по 12 березня 2017 рр.; до Німеччини, Австрії у період з 13 квітня 2017 по 19 квітня 2017 рр.; до Італії, Іспанії, Туреччини у період з 28 квітня 2017 по 12 травня 2017 рр.; до США, Швейцарії, Німеччини, Італії, Туреччини, Австрії у період з 23 червня 2017 по 30 серпня 2017 рр; до Італії у період з 30 квітня 2016 року по 8 травня 2016 року - з туристичною, навчальною метою, для участі в міжнародних спортивних змаганнях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: partial