Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У березні 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача та з врахуванням уточненої позовної заяви просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму простроченої заборгованості, що виникла за мировою угодою, затвердженою ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.12.2009 у справі № 2-3812/09, в сумі - 6843,00 доларів США, що еквівалентно сумі станом на 24.03.2017 - 185167,73 грн., з яких: 4 000,00 доларів США основної заборгованості, що еквівалентно сумі станом на 24.07.2017 - 108228,00 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі - 2 576 доларів США, що еквівалентно сумі станом на 24.07.2017 - 69 698,83 грн., а також 3 % річних, що становить - 267,00 доларів США, що еквівалентно сумі станом на 24.03.2017 - 7 240,9 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначено наступне. 03 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено мирову угоду щодо розподілу спільного майна подружжя. Ухвалюю Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2009 року у справі №2-3812/09 було затверджено вказану мирову угоду. За умовами мирової угоди відповідач зобов`язувався в строк до 31 грудня 2014 року сплатити Позипачу грошові кошти в сумі - 8000 доларів США, що на дату подання позову - 24.03.2017 еквівалентно сумі - 216 456,00 грн. На виконання вимог ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2009 у справі № 2-3812/09 відповідачем було сплачено позивачу частину грошового зобов`язання в розмірі - 4000 (чотири тисячі) доларів США. Позивачка просить врахувати, що відповідач порушив зобов`язання щодо виконання умов мирової угоди, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. З огляду на викладене просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 06 червня 2017 року в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду, відповідачу надано строк на подання заперечень на позов. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, заперечення (відзив) на позов не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Позивачка у судовому засіданні просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2009 року у справі №2-3812/09 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] щодо розподілу спільного майна подружжя. Так, за однією із умов мирової угоди відповідач зобов`язався сплатити позивачці суму в розмірі 8000, 00 доларів США до 31 грудня 2014 року для погашення кредиту за квартиру [ADDRESS] . Позивачка, посилаючись на невиконання відповідачем умов мирової угоди, зокрема, часткову сплату коштів відповідачем за зазначеною умовою мирової угоди, звернулася з даним позовом до суду та просить суд стягнути з відповідача прострочену суму заборгованості, з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, на що суд зазначає наступне. Право сторін у справі на укладення мирової угоди встановлено ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України, в редакції чинній станом на 03 грудня 2009 року) (далі ЦПК 2004 року) одним із способів вирішення цивільного спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов`язків сторін щодо предмета позову. Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 207 ЦПК України. В ухвалі про визнання мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про закриття провадження у справі ( ч. 4 ст.175ЦПК 2004 року ), а також вирішуються питання, пов`язані з судовими витратами у справі. Визнання судом мирової угоди з одночасним закриттям провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо визнання мирової угоди і щодо закриття провадження. Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і вимагати її виконання у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та визнання регламентовано відповідними положеннями ЦПК України. Висновок щодо неможливості оспорення положень мирової угоди в позовному провадженні закріплений також і у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року по справі № 908/1604/17. За таких обставин, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, а відтак і стягувати заборгованість за її невиконання у позовному провадженні. При цьому порядок оскарження та підстави скасування судових рішень регулюються процесуальним законодавством, а не нормами матеріального права. Відтак пред`явлення позову про стягнення заборгованості за мировою угодою не є належним способом захисту ( ст. 16 ЦК України), оскільки діючим законодавством не передбачено стягнення заборгованості за мировою угодою у спосіб обраний позивачкою. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання ухвалою суду від 03.12.2009 законної сили, державною виконавчою службою підлягали виконанню, зокрема, ухвали суду у цивільних справах як виконавчі документи. Судом встановлено, що ухвала про затвердження мирової угоди від 03.12.2009 відповідає вимогам до виконавчого документа, передбаченим ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання ухвалою законної сили. Зокрема, в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва про затвердження мирової угоди від 03.12.2009 зазначено: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; ім`я стягувача і боржника, їх місце проживання, резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням. Також, судом прийнято до уваги, що згідно із ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання ухвалою суду від 03.12.2009 законної сили, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження мав право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. З огляду на викладене, враховуючи, що мирову угоду не можна розглядати, як договір у цивільно-правовому розумінні, а відтак і стягувати заборгованість за її невиконання у позовному провадженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed