Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив виділити йому у користування житлову кімнату, площею 20,85 кв.м. з прилежним до неї балкону, а відповідачу кімнату, площею 28,15 кв.м. з прилежним до неї балконом у квартирі [ADDRESS]; нежилі приміщення (загального користування) - коридор, туалет, ванна кімната - залишити у загальному користуванні. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач і [PERSON], [PERSON] проти позову заперечували. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18.07.2007 року У квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON], [INFO] - колишній чоловік власниці квартири, [PERSON] та [PERSON] - сини власниці квартири. Обґрунтовуючи необхідність задоволення даного позову, позивач вказував на те, що [PERSON] на даний час у квартирі не проживає. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (частини 1, 2 статті 321 ЦК України). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні. Згідно з частинами 1, 2 статті 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу; у разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (частина 1 статті 63 ЖК України). Разом з цим власником квартири є [PERSON]; при цьому у квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які заперечують проти запропонованого позивачем порядку користування квартирою, а тому задоволення даного позову зумовить порушення їх майнових і житлових прав. Наведене виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість і невідповідність приписам матеріального права заявленого позову, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed