Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

У вересні 2014 року ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Ізмаїльський міськрайонний центр зайнятості про стягнення грошової суми, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.04.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за скороченням штату з державного підприємства згідно з наказом №50-ос від 28.03.2013 року, після чого відповідач звернулася до Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості з метою працевлаштування. Наказом №НТ130430 від 30.04.2013 року [PERSON] був наданий статус безробітного та наказом №НТ130507 від 07.05.2013 року призначено допомогу по безробіттю у розмірі, передбаченому п.п. 1,3,4 ст.22, п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Під час перебування на обліку в Ізмаїльському міськрайонному центрі зайнятості з 07.05.2013 року по 30.01.2014 року [PERSON] отримала допомогу по безробіттю у загальному розмірі 9041,70 грн. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.01.2014 року, яке вступило в законну силу, [PERSON] була поновлена на роботі та на її користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 04.06.2014 року позивач на вимогу Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості, повернув суму допомоги по безробіттю у розмірі 9041,70 грн., яка була виплачена [PERSON], у зв'язку з поновленням її на роботі. Крім того, 12.08.2014 року відповідачу було перераховано суму у розмірі 13 379,62 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто відповідач двічі отримала суму у розмірі 9041,70 грн. Вимога ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», яка була направлена на адресу [PERSON], про повернення коштів у розмірі 9041,70 грн. на даний час не виконана, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 9041,70 грн. та суму судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях від 10.11.2014 року та додаткових поясненнях від 9.12.2014 року, а саме, у зв'язку з тим, що вимоги ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» про повернення грошей, отриманих відповідачем від Ізмаїльського центру зайнятості не входить до переліку підстав для притягнення до матеріальної відповідальності незаконно звільненого працівника (ст.ст. 133, 134 КЗпПУ), а обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові за час вимушеного прогулу або час виконання нижче оплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Крім того, позивач порушив чинне законодавство про працю не повідомивши державну службу зайнятості про звільнених працівників. Також 13.12.2014 року [PERSON] отримала офіційну відповідь від директора центру зайнятості на ї заяву від 14.11.2014 року про те, що відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Представник третьої особи Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості в поясненнях позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. В судових дебатах просив вирішення справи залишити на розсуду суду. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що необхідно позов задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Судом встановлено, що з 01.04.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за скороченням штату з державного підприємства згідно з наказом №50-ос від 28.03.2013 року, що підтверджується випискою з наказу та рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.01.2014 року (а.с. 5, 8-10). Наказом від 30.04.2013 року №НТ130430 [PERSON] було надано статус безробітної та наказом від 07.05.2013 року №НТ130507 їй призначено допомогу по безробіттю (а.с. 7). Під час перебування на обліку в Ізмаїльському міськрайонному центрі зайнятості з 07.05.2013 року по 30.01.2014 року [PERSON] отримала допомогу по безробіттю у загальному розмірі 9041,70 грн. (а.с. 19) Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.01.2014 року [PERSON] була поновлена на роботі та на її користь було стягнуто 14 796,25 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням податку та інших платежів (а.с. 8-10). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.06.2014 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області залишено без змін (а.с. 13-18). На виконання вищевказаного рішення, наказом по порту №17/1-ос від 28.01.2014 року відповідач була поновлена на посаді тальмана ВПК-1 з 02.04.2013 року, що підтверджується випискою з наказу (а.с. 6), а також позивачем сплачено на користь відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13 379,62 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2333 від 12.08.2014 року (а.с. 24). У зв'язку з поновленням [PERSON] на роботі сплачені Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості відповідачу кошти у розмірі 9041,70 грн. ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» були перераховані на користь Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості, на його вимогу, згідно ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що підтверджується платіжним дорученням №1674 від 04.06.2014 року (а.с. 23). 13.08.2014 року на адресу [PERSON] направлена вимога ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» про повернення в семиденний строк до каси ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» суми у розмірі 9041,70 грн. (а.с. 20-21), яку відповідач отримала відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 22). Як роз'яснено судам в п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами) при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога за тимчасовою непрацездатністю, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, у відповідності до ч. 2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення зазначеної глави застосовуються згідно із п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України і до відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007, № 219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що за період з 07.05.2013 року по 30.01.2014 року відповідачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13 379,62 грн. та на користь Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості сплачено грошові кошти у сумі 9041,70 грн., які виплачувались як допомога по безробіттю на користь відповідача. Відтак, обов'язок повернення виплачених безробітному коштів, згідно з законом покладено на роботодавця, тому між позивачем та відповідачем виникли відносини щодо повернення зазначених коштів, оскільки ці кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на ч. 1 ст. 1215 ЦК України згідно якої не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Між тим, в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 1215 ЦК України, оскільки під час судового розгляду справи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.01.2014 року відповідач не повідомив суд про його перебування на обліку у Ізмаїльському міськрайонному центрі зайнятості та про розмір отриманої допомоги по безробіттю, відтак дії з боку відповідача по набуттю грошових коштів є недобросовісними. Інші доводи відповідачки викладені в запереченнях також не являються підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 9041,70 грн. ґрунтуються на вищенаведених нормах та підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору у розмірі 243,60 грн., у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved