Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської селищної ради Одеської області і [PERSON] про визнання незаконними рішень селищної ради і знесення об`єкту самочинного будівництва. В подальшому змінивши підстави позову. (а.с. 1-5а, 66-69) Короткий зміст позовних вимог В обґрунтування позову зазначає, що вона та [PERSON] є співвласниками (відповідно по Ѕ часток) житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок, господарські будівлі і споруди, також перебуває у їх спільному користуванні. Зазначає, що відповідачем у 1973-1975 роках самочинно зведено прибудови до спільного житлового будинку (співвласниками якого вони є): кімнату розміром 4,5 м. на 4,5 м. і веранду розміром 2 м. на 4 м. Вказує, що колишні співвласники житлового будинку (до якого самочинно здійснено прибудови) не надавали своєї згоди на будівництво з порушення відповідачем порушено ряд норм законодавства про регулювання містобудівної діяльності та архітектурної діяльності. До того ж, здійснення самочинного будівництва відповідачем порушує її права, як співвласника. Як підтвердження вказаного, приводиться посилання на правовстановлюючі документи, технічний паспорт і інвентарну справу на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Просила суд визнати самочинною забудовою та зобов`язати [PERSON] знести за власний рахунок самовільно збудовані в період з 28.06.1973 р. по 26.06.1975 р. кімнату розміром 4,5 м. на 4,5 м. і веранду розміром 2 м. на 4 м., які знаходяться за адресою : [ADDRESS]. Крім того, вважала рішення Миколаївської селищної ради Одеської області № 14 від 28.06.1973 року про надання дозволу [PERSON] на добудову однієї кімнати, розміром 4,5м.*4,5м. і веранди, розміром 2м.*4м. по [ADDRESS], а також рішення Миколаївської селищної ради Одеської області № 10 від 26.06.1975 року про прийняття в експлуатацію добудованої частини домоволодіння (однієї кімнати, розміром 4,5м.*4,5м. і веранди, розміром 2м.*4м. по [ADDRESS], належну [PERSON] і затвердження акту про закінчення будівництва - незаконними. В обґрунтування цих вимог зазначала, що у зв`язку з тим, що право власності за [PERSON] належним чином не було зареєстровано, згоди від співвласників на добудову кімнати і веранди не відповідачкою не отримано, тому рішення Миколаївської селищної ради Одеської області № 14 від 28.06.1973 року і № 10 від 26.06.1975 року є незаконними і підлягають скасуванню. Вважала, що правопорушення в спірних правовідносинах є триваючим, тому строк позовної даності до цих правовідносин не застосовується. Позивач, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила суд їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву разом з додатками. Узагальнені доводи відзиву відповідача Відповідач зазначала, що їй на підставі договору дарування домоволодіння від 16 травня 1973 року, посвідченого секретарем Миколаївської селищної ради Одеської області (реєстр № 39), належить Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Миколаївської селищної ради Одеської області за № 214 від 28 червня 1973 року їй надано дозвіл на прибудову кімнати 4,5x4,5 м. і веранди 2x4 м. за адресою: [ADDRESS]. Проект індивідуального житлового будинку та генплан ділянки погоджений 14 липня 1973 року, про що зазначено в акті про закінчення будівництва від 26 червня 1975 року. Рішенням виконкому Миколаївської селищної ради Одеської області за № 10 від 26 червня 1975 року прийняті в експлуатацію добудовані частини домоволодіння (однієї кімнати, розміром 4,5м.*4,5м. і веранди, розміром 2м.*4м. по [ADDRESS] і затверджено акт про закінчення будівництва. Прибудова відповідає санітарно-технічним нормам і протипожежній безпеці. Тому вважала, що позов не підлягає до задоволення. Представник Миколаївської селищної ради Одеської області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Від селищного голови на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської селищної ради. Не заперечував проти заявлених вимог [PERSON] . Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 квітня 2003 року виданого Любашівською державною нотаріальною конторою Одеської області (зареєстровано в реєстрі за № 749, бланк ВАЕ № 868505), [PERSON] , належить Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Інша Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування домоволодіння від 16 травня 1973 року, посвідченого секретарем Миколаївської селищної ради Одеської області (реєстр № 39) належить [PERSON] . Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] перебуває у загальному користуванні співвласників. На земельній ділянці розташовані наступні будівлі і споруди: будинок, позначений на плані літ. «А», веранда літ. «а1», веранда літ. «а2», прибудова кухня літ. «а3», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «З», веранда літ. «а4», ворота «№ 1», огорожа «№2». Згідно рішення Миколаївської селищної ради Одеської області за № 14 від 28.06.1973 року [PERSON] було надано дозвіл на добудову однієї кімнати, розміром 4,5м.*4,5м. і веранди, розміром 2м.*4м. по [ADDRESS]. Після закінчення будівництва, рішенням Миколаївської селищної ради Одеської області за № 10 від 26.06.1975 року кімната розміром 4,5м.*4,5м. і веранда розміром 2м.*4м. по [ADDRESS] , прийнятті в експлуатацію і затверджено акт про закінчення будівництва зазначених добудов. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Згідно п.п. 9, 11 Перехідних положень ЦПК України (Розділ XIII), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, § 58). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить органу державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконана вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушень самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи зможуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і може лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено. Відтак, юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18). З наданих суду документів вбачається, що самочинно будованих об`єктів на земельній ділянці, яка перебуває у спільній власності сторін, на момент розгляду справи немає, тоді як позивачем не спростовувались надані відповідачем докази, не заявлялось клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості. Відтак, за відсутність самочинно побудованих об`єктів нерухомості (частина перша статті 376 ЦК України) відсутні підстави для відновлення порушених прав шляхом знесення прибудов, а також питання доведеності факту порушення прав позивача самочинною забудовою судом не віршується. При цьому підстави виникнення права власності визначалися законодавством, яке регулювало ці відносини на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, та іншими нормативними актами. Як встановлено судом, договір дарування домоволодіння від 16 травня 1973 року, посвідченого секретарем Миколаївської селищної ради Одеської області (реєстр № 39), зареєстровано в органах МРБТІ 01 жовтня 1975 року в реєстрову книгу № 1 під реєстром № 42 сторінка 22. Тобто, право власності на Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано у встановленому порядку і згідно діючого на той момент законодавства. Тому суд зазначає, що рішення Миколаївської селищної ради Одеської області № 14 від 28.06.1973 року і № 10 від 26.06.1975 року винесені в межах повноважень і у відповідності до діючого на той момент законодавства. Відповідно до вимог ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

Outcome: dismissed