Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» (яке змінило своє найменування на ПАТ «Омега Банк») в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 014/1107/71-664 від 9 листопада 2007 р. та договору іпотеки № 014/1107/71-664-Z-1 від 9 листопада 2007 р., укладеними між ПАТ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами був укладений без відому позивача, який є боржником за кредитним договором; позивача не повідомлено про укладений договір, позивачу невідомо чи дійсно ПАТ «Омега Банк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним та іпотечним договорами та на яких умовах; договір не відповідає розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Укладений договір змінив положення кредитного договору, у яких визначені рахунок та реквізити ПАТ «Омега Банк», на які повинні вноситись платежі. Крім того, договір купівлі-продажу прав вимоги суперечить чинному законодавству, оскільки містить положення договору факторингу, що стверджується рішенням Вінницького міськрайонного суду від 13 жовтня 2014 року у справі № 127/1988/14-ц. Тому уклавши вказаний договір ПАТ «Дельта Банк» як фактор може пред'явити вимоги лише до суб'єктів господарювання, а не до фізичних осіб. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги не визнала, надалаписьмові заперечення (а.с. 40-44). У запереченнях зазначила, що відповідачами дотримано положень чинного законодавства щодо укладення договору про купівлі-продажу прав вимоги. Зі змісту договору не вбачаються ознаки договору факторингу. Згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні чинним законодавством не вимагається. Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» до судового засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 72). Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача ПАТ «Омега Банк». Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «ТАС-Комерцбанк» (змінило своє найменування на ПАТ «Омега Банк», а потім на - ПАТ «Сведбанк») (а.с. 59-67) 9 листопада 2007 р. у простій письмовій формі було укладено кредитний договір № 014/1107/71-664 та 3 вересня 2009 року угоду про внесення змін до нього, а також договір іпотеки № 014/1107/71-664-Z-1, посвідчений нотаріально (а.с. 8-18). 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрованого № 1306, 1307, у тому числі і щодо передачі права вимоги за кредитним договором № 014/1107/71-664 від 9 листопада 2007 р. та договором іпотеки № 014/1107/71-664-Z-1 від 9 листопада 2007 р., укладеними між ПАТ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] (а.с. 79-94). Вказане також стверджується актом приймання-передачі прав вимоги від 25 травня 2012 року та додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ст. 512 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 515 ЦКК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Так, відповідно до п. 11.5 кредитного договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. При цьому, позичальник цим договором надає згоду банку розголошувати такій третій особі (новому кредитору, якому банк відступить права за цим договором) інформацію про стан виконання позичальником зобов'язань за цим договором. При цьому сторони погодили, що позичальник не матиме до банку одних претензій в разі вчинення останнім дій, зазначених у цьому пункті договору. Сторони домовились, що обов'язки позичальника за цим договором не є такими, що нерозривно пов'язані з особою позичальника і у зв'язку із цим на підставах та у випадках, передбачених законодавством України, можуть виконуватися третіми особами (у тому числі спадкоємцями). Сторони домовились, що позичальник не має права за власною ініціативою повністю або частково уступати свої права та зобов'язання по цьому договору іншій особі без попередньої письмової згоди банку. Отже, підписавши кредитний договір, [PERSON] погодився з усіма умовами кредитного договору, у тому числі надав право ПАТ «ТАС-Комерцбанк» передавати пава і обов'язки банку за цим договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника. За наведених обставин доводи позивача, що укладений договір купівлі-продажу прав вимоги є недійсним з підстав відсутності його згоди на укладення цього договору, а також про необхідність укладення додаткових угод до кредитного договору у зв'язку з відступленням прав вимоги є безпідставними. Посилання позивача на недійсність спірного договору з тих підстав, що він нібито є за своєю природою договором факторингу, що стверджується рішенням Вінницького міськрайонного суду від 13 жовтня 2014 року у справі № 127/1988/14-ц, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, виходячи з такого. Відповідно до п. 2.1 договору продавець - ПАТ «Сведбанк» погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю - ПАТ «Дельта Банк», а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно з п.1.1 договору від 25.05.2012 року строк відступлення має значення, яке йому надано у п.2.3 договору № 1. Відповідно до п. 2.3 договору відступлення прав вимоги права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє. Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування. Відповідно до п. 2.2 договору відступлення засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги. З аналізу змісту договору купівлі-продажу прав вимоги, вбачається, що цей договір є оплатним, положень, які є притаманними для договору факторингу, не містить. Отже, договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012року (відступлення права вимоги) за своєю суттю не є договором факторингу, він не передбачає надання фінансових послуг банками. Текст укладеного між відповідачами договору не містить жодного посилання на факторинг, навпаки термінологія та суть договору підтверджує, що відповідачами укладено оплатний договір відступлення прав вимоги (цесія). Правовідносини, що склалися в результаті укладення спірного договору купівлі-продажу прав вимоги, не підпадають під визначення факторингу, який є окремим цивільним інститутом та регулюється ст. 1077-1086 ЦК України. Будь-яких посилань позивача на те, що договір відступлення прав вимоги має певні ознакам договору факторингу та які - відсутні. Отже спірний договір купівлі-продажу прав вимоги є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов'язанні, який регулюється ст. 512-517 ЦК України, а не договором надання фінансової послуги (фінансування) - факторингу (ст. 1077-1086 ЦК України). В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на рішення Вінницького міськрайонного суду від 13 жовтня 2014 року у справі № 127/1988/14-ц, котрим встановлено вказані обставини. Проте, зі змісту рішення суду не вбачається за яких підстав суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу прав вимоги має ознаки факторингу та які ці ознаки. Вказаним рішенням лише констатується наявність у договорі купівлі-продажу прав вимоги ознак договору факторингу. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: - обставина встановлена судовим рішення; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. за змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Посилання позивача на невідповідність договору купівлі-продажу прав вимоги розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки вказане розпорядження стосувалось договору факторингу, а між відповідачами укладено інший договір - договір купівлі-продажу прав вимоги. Ні Цивільний кодекс України, ні жодний інший нормативно-правовий акт не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому п. 1 Розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року виключав безпосередньо фізичних осіб з кола переліку осіб, що беруть участь в операції факторингу, оскільки передбачає таку сукупність ознак, як фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання та відповідно набуття відступленого права грошової вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року встановлено невідповідність зазначеного розпорядження № 231 від 03.04.2009 року правовим актам вищої юридичної сили, зокрема ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги державне регулювання ринків фінансових послуг» та глави 73 Цивільного кодексу України та визнано нечинним, таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили. Суд також звертає увагу, що 25.03.2014 набрало чинності розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з Фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків з фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», зареєстроване в Міністерстві юстиції України 03.03.2014 за № 342/25119 (а.с. 45-46). Вказаним розпорядженням пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 373/16389, виключено. Отже, розпорядження № 231 втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015 Тому, посилання позивача на не чинний підзаконний акт не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним. Крім того, судом встановлено, що між відповідача було укладено саме договір купівлі-продажу прав вимоги, а не договір факторингу, як це помилково стверджує позивач. Доводи позивача, що договір купівлі-продажу прав вимоги є недійним, оскільки позивача не було повідомлено про укладений договір, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до п. 17, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину. Згідно з п. 2 вказаної судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки відповідачами під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачами не відшкодовується.

Outcome: dismissed