Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON], 1983 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]; зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON], 1983 року народження, у будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26 вересня 1984 року. Протягом багатьох років його син - [PERSON] за адресою свого місця реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим позивач вимушений сплачувати кошти замість відповідача. На момент пред'явлення даної позовної заяви, фактичне місце перебування та проживання [PERSON] позивачу невідоме, оскільки останній проживає зі своєю дружиною в іншому місті, яке позивачу невідоме, у зв'язку з чим, позивач змушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судове засідання позивач не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив.Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Як вбачається з свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26 вересня 1984 року,[PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (арк.с. 10). Встановлено, що 25 серпня 1986 року [PERSON], змінив своє прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про зміну прізвищасерії [NUMBER] від 25.08.1986 року (арк.с.27). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (арк.с.43). Як вбачається закту квартального комітетуКрасногвардійського району м.Дніпропетровська від 13.03.2015 року, [PERSON], [INFO] не проживає у будинку [ADDRESS] з серпня 2007 року, його місцезнаходження невідоме (арк.с.16). Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що у будинку [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ньому. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved