Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період з 01.07.2019 року по 29.02.2020 року. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2015 року стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 350,00 грн. щомісячно. Вказане судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському районному управлінні юстиції у м. Києві. У грудні 2019 року він отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого остання становить 3 587,30 грн. Проте, вказав, що аліменти він сплачує, останні перераховуються Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївського району м. Києва, котрим здійснюється виплата йому державної соціальної допомоги як інваліду ІІ групи. Зазначив, що іншого доходу немає, не може самостійно пересуватись через свою інвалідність. Тому, вважає, що в силу положень ст. 197 СК України має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментам, яка виникла внаслідок його тяжкої хвороби. Ухвалою від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 04.06.2020 року (а.с. 16-17). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 350,00 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії, щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви, а саме: з 02.06.2015 року, і до її повноліття, а саме: до 21.05.2028 року. Судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 48393474/10 від 10.12.2019 року, складеного старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лазаревою А.І., станом на 01.12.2019 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 3 587,30 грн. (а.с. 9-11). 08.08.2017 року позивачу видано посвідчення серії [NUMBER] інваліда ІІ групи загального захворювання, й останній отримує державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та інвалідам (а.с. 6). Відповідно до довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААЕ № 420125 від червня 2019 року (дата нерозбірлива) позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.07.2020 року, дата чергового переогляду 19.06.2020 року, може працювати в спеціально створених умовах, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: спостереження невролога, пульманолога, стаціонарне лікування (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, згідно довідки № 124 від 20.01.2020 року, виданої Голосіївським районним в м. Києві управлінням праці та соціального захисту населення, позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам ІІ групи і за період з липня 2019 року по грудень 2019 року отримав 4 729,00 грн. з врахуванням вирахуваних аліментів (а.с. 8). Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, на підставі якої заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, татеринства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. При цьому, слід звернути увагу на те, що це право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Такими обставинами, на думку позивача, є наявність тяжкої хвороби та погіршення його матеріального стану, адже він не працює. Разом з тим, на думку суду, надані позивачем докази не є підтвердженням підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Встановлення позивачу з серпня 2016 року ІІ групи інвалідності за загальним захворюванням з її щорічним підтвердженням, за якою він залишається працездатним, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Не надано позивачем і доказів щодо понесених ним витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом, так само як доказів про те, що він потребує сторонньої допомоги, оскільки не може самостійно пересуватись. Як безробітний позивач також не зареєстрований. Докази на підтвердження зворотного також не надані. При цьому, суд враховує, що заборгованість виникла з тенденцією до збільшення, і як вбачається з розрахунку заборгованості мала місце вже на 01.11.2018 року, і позивачем в установленому законом порядку її розмір не оспорювався. При цьому суд враховує, що стягувані аліменти є власністю дитини (ч. 1 ст. 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. ст. 142, 181 СК України), у тому числі й на рівне утримання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. 11.07.2017 року Європейським судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. З урахуванням наведеного, на думку суду, зазначені позивачем обставини не є належною підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості. Крім того, позивач просить звільнити від сплати заборгованості на підставі довідки-розрахунку, котра на момент звернення до суду не є дійсною в силу положень п. 13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та не містить відомостей за період, котрий включений позивачем до своїх вимог. До того ж, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Разом з тим, згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів наявності обставин, передбачених ч. 2 ст.197 СК України як підстав для звільнення від заборгованості за аліментами, та факту порушення саме відповідачем його прав, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню за недоведеністю. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed