Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач 1), [PERSON] (надалі - Відповідач 2) про визнання договору позики недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з Відповдіачем 2 перебувала у шлюбі. 12 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого Відповідач 2 отримав від Відповідача 1, а Позикодавець передала у власність Позичальникові гроші в сумі 625 000,00 грн. Згідно п. 2.4. Договору позика надається на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу майнових прав № 1086/РН-к від 09.04.2013 р. укладеного між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON]. Посилалась на те, що в рамках розгляду Дарницьким районним судом м. Києві цивільної справи за позовом Позивача до Відповідача 2 про поділ майна подружжя, Відповідачем 2 був пред'явлений позов про визнання за Позивачем боргу за зобов'язанням по договору позики від 12.04.2013 р. в розмірі 297 760,00 грн. та стягнення з Позивача даної суми грошей. Та вважає, що Договір укладений між Відповідачами є фіктивним, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків. Метою укладення даного договору є створення за спільною домовленістю Відповідача 1 та Відповідача 2 фіктивних документів, які мають підтверджувати те, що квартира була придбана Позивачем та Відповідачем 2 під час перебування у шлюбі не за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, а за рахунок коштів, що є особистою власністю Відповідача 2. Договір позики грошей від 12 квітня 2013 року підлягає визнанню недійсним враховуючи, що Договір між Відповідачами був вчинений без відома та письмової згоди Позивача, кошти за договором не були використанні в інтересах сім'ї, на підставі оспорюваного Договору Відповідач 2 пред'являє до Позивача в судовому порядку вимоги про стягнення частини коштів, чим порушує її права. На підставі ст.ст. 60, 63, 65 СК України просила визнати договір позики від 12 квітня 2013 року недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечував та просив у задоволені позові відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі (а.с. 70). Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 грудня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 11). Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12). 12 квітня 2013 року між Відповідачем 1 [PERSON] та Відповідачем 2 [PERSON] було укладено договір позики (надалі - Договір) (а.с. 7 - 8). Відповідно до п. 1 Договору Позичальник (Відповідач 2) отримав від Позикодавця (Відповідач 1), а Позикодавець передала у власність Позичальникові гроші в сумі 625 000,00 грн., остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.01.2014 р. (п. 2.2. Договору). Згідно п. 2.4. Договору позика надається на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу майнових прав № 1086/РН-к від 09.04.2013 р. укладеного між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON]. 09 квітня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1086/РН-К, однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та дана обставина сторонами під час розгляду справи не заперечувалась. Позивач в своїх пояснення посилалась на те, що в рамках розгляду Дарницьким районним судом м. Києві цивільної справи за позовом Позивача до Відповідача 2 про поділ майна подружжя, Відповідачем 2 був пред'явлений позов про визнання за Позивачем боргу за зобов'язанням по договору позики від 12.04.2013 р. в розмірі 297 760,00 грн. та стягнення з Позивача даної суми грошей. Зазначала, що Договір укладений між Відповідачами є фіктивним, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків. Метою укладення даного договору є створення за спільною домовленістю Відповідача1 та Відповідача 2 фіктивних документів, які мають підтверджувати те, що квартира була придбана Позивачем та Відповідачем 2 під час перебування у шлюбі не за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, а за рахунок коштів, що є особистою власністю Відповідача 2. Договір позики грошей від 12 квітня 2013 року підлягає визнанню недійсним враховуючи, що Договір між Відповідачами був вчинений без відома та письмової згоди Позивача, кошти за договором не були використанні в інтересах сім'ї, на підставі оспорюваного Договору Відповідач 2 пред'являє до Позивача в судовому порядку вимоги про стягнення частини коштів, чим порушує її права. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Укладений договір позики є двостороннім правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2014 р. позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 625 000,00 грн., судовий збір в розмірі 3 654,00 грн., а всього 628 654,00 грн. (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також ч. 3 ст. 65 Сімейного Кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Позивач стверджує, що не давала Відповідачу 2 згоду на укладення договору позики, кошти за Договором не були використані в інтересах сім'ї, на підставі оспорюваного Договору Відповідач 2 пред'являє до Позивача в судовому порядку вимоги про стягнення частини коштів, чим порушує її права. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами Позивача з огляду на те, що зобов'язання за договором позики одного з подружжя не створює обов'язків для другого. Положення ст. 65 Сімейного Кодексу України не стосуються права одного із подружжя на забезпечення виконання зобов'язань, оскільки договір позики грошей не є формою розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним. В даному позові відсутнє жодне посилання на норму закону, внаслідок якого можливо було б визнавати його недійсним. Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Спірний правочин всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, а отже суд не бере до уваги посилання Позивача на ці обставини та приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed