Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

У березні 2014р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], Малиновського районного відділу Державної міграційної служби в Одеській області, посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.1999р. належить квартира [ADDRESS], в якій крім нього зареєстрований також відповідач. Позивач зазначав, що [PERSON], хоча і зареєстрований в спірній квартирі, але в ній не мешкає з травня 1999р. по березень 2014р., його особистих речей в квартирі немає і про своє місце знаходження він нікого не повідомляє. Стверджував, що відповідач є сином колишньої власниці квартири [PERSON], якій квартира належала на праві власності до 1999р. на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.1999р. Після придбання квартири, між сторонами була домовленість, що відповідач зніметься з реєстрації після досягнення ним повноліття, але свої зобов'язання останній не виконав, чим порушив та порушує права позивача, оскільки реєстрація відповідача в квартирі позивача змушує останнього нести витрати по сплаті комунальних платежів з урахуванням відповідача. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти останнього з реєстрації за вказаною вище адресою. Ухвалою суду від 07 липня 2014р. позовні вимоги [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, за заявою позивача, були залишені без розгляду. Представник позивача, діючий за довіреністю та витягом із договору, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, та розглянути справу в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання (а.с.11,12,55). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.24,56). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 1999р. належить квартира [ADDRESS] (а.с.7-8). 24.05.1999р. право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстроване в КП «МБТІ та РОН». Отже, єдиним власником квартири [ADDRESS] на даний час є позивач. Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 13.03.2014р. в спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON], відповідач у справі (а.с.9). Встановлено, що [PERSON], син колишньої власниці квартири - [PERSON], якій квартира [ADDRESS] належала на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 31.03.1999р. Із пояснень представника позивача вбачається, що на час його звернення до суду, відповідач фактично з травня 1999р. жилою площею квартири [ADDRESS] не користується і нею не цікавиться, що підтверджується актам від 22.03.2014 р. (а.с. 10). Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] з травня 1999р. по липень 2014р., підтверджується поясненнями свідків: [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, довідкою міської клінічної лікарні №10 від 12.06.2014р., згідно якою відповідач у період з 01.01.2013р. по 11.06.2014р. на стаціонарному лікування в МКЛ №10 не знаходився, в поліклінічне відділення не звертався (а.с.46-50,51) Встановлено що відповідач до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області зі заявами, скаргами, щодо порушення його житлових прав, перешкоджанню в проживанні, в квартирі [ADDRESS] не звертався. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що після відчуження [PERSON] квартири [ADDRESS], відповідач добровільно не знявся з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Відповідно до довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 13.03.2014р. відповідач зареєстрований в спірній квартирі (а.с.9). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач як власник квартири [ADDRESS], має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, та зняття його з реєстрації, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право власності, а тому і користування спірною квартирою, а своєю реєстрацією у квартирі позивача останній обмежує його право власності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Закон України від 11.12.2003р. №13821У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 243,60 грн., які сплачені позивачами при зверненні до суду і які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів (а.с.2). На підставі ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved