Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якій просить суд визнати незаконним і скасувати наказ № 20-ОС від 29.01.2020 року, поновити її на посаді директора Київського геріатричного пансіонату, стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.02.2020 року до дня поновлення на роботі. Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 15 травня 1997 року вона займала посаду директора Київського геріатричного пансіонату, який підпорядковується Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Вказує, що із нею, як керівником установи, було укладено контракт 01 листопада 2013 року. Строк дії контракту відповідно до п. 5.1 було встановлено з 01 листопада 2013 року по 31 жовтня 2018 року. Крім того зазначає, що відповідно до додаткової угоди до контракту № 4 від 01 лютого 2018 року п. 5.1. було викладено в наступній редакції: «Цей контракт діє з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року», тобто строк дії контракту було змінено з 5 років на 1 рік. Посилається, що аналогічна додаткова угода № 5 була укладена із позивачем 01 лютого 2019 року. Згідно додаткової угоди № 5 строк дії контракту продовжувався до 01 лютого 2020 року. Крім того вказує на той факт, що кожне наступне продовження строку дії контракту відбувалося автоматично, оскільки у п. 4.5. контракту зазначено: «Якщо сторони не ініціювали припинення контракту за два місяці до закінчення строку дії контракту, то він вважається продовженим на рівнозначний термін, визначений в контракті». Тобто, при відсутності належним чином оформленого попередження про припинення контракту за два місяці до закінчення строку його дії, він продовжується ще на 1 рік. З огляду на викладене позивач стверджує, що відповідачем грубо порушено п. 4.5. контракту, оскільки попередження № 051/462-006 про припинення із [PERSON] , як з керівником установи, контракту офіційно видано 15 січня 2020 року. Проте, відповідно до умов контракту таке попередження [PERSON] повинна була отримати до 01 грудня 2019 року. Вказує, що власної ініціативи на розірвання контракту [PERSON] не виявляла, а тому строк дії контракту від 01 листопада 2013 року фактично було продовжено ще на рік, тобто до 01 лютого 2021 року. Крім того стверджує, що відповідно до п. 25 наказу Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 321 від 07.08.2013 р. про Порядок призначення та звільнення керівників установ, підпорядкованих Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладання з ними контракту - за два місяці до закінчення строку дії контракту сектор кадрової роботи Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) готує відповідне подання на ім`я директора Департаменту соціальної політики. Директор Департаменту соціальної політики за погодженням з заступником голови Київської міської державної адміністрації відповідно до розподілу обов`язків вирішує питання щодо звільнення керівника установи у зв`язку із закінченням терміну дії контракту або продовження контракту шляхом укладення додаткової угоди, що є невід`ємною частиною основного контракту, або укладення контракту на новий термін. Проте недоведеним є той факт, чи було погоджено звільнення позивача з посади з заступником голови Київської міської державної адміністрації, як того вимагає чинне законодавство. Таким чином вважає, що позивач має бути поновлений на посаді директора Київського геріатричного пансіонату. Крім того позивач вважає, що із відповідача має бути стягнуто на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.02.2020 року по день поновлення на роботі. З урахуванням викладеного вище просить суд позов задовольнити. 24.02.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому-судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу у встановленому законом порядку було надіслано копію ухвали суду від 17.03.2020 року, відповідачу було надіслано копію ухвали суду від 17.03.2020 року та копію позовної заяви. Зазначену вище копію ухвали суду від 17.03.2020 року та копію позовної заяви відповідачем було отримано 07.07.2020 року, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні (а.с. 45). 22.07.2020 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що 01 листопада 2013 року між [PERSON] та Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі Директора було укладено контракт на 5 років з 01 листопада 2013 року по 31 жовтня 2018 року. До вищезгаданого контракту було укладено 3 додаткові угоди щодо подовження його дії з 01 лютого 2017 року по 01 лютого 2018 року, з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року та з 01 лютого 2019 року по 01 лютого 2020 року. Вказує, що відповідно до пункту 2.5.2 Контракту, Департамент має право звільняти Керівника після закінчення дії Контракту, достроково за згодою керівника, а також з власної ініціативи у випадку порушень Керівником законодавства та умов цього Контракту. Представник посилається, що в пункті 4.2.1 зазначено, що цей Контракт припиняється після закінчення строку дії Контракту. У відзиві представник стверджує, що листом від 13 грудня 2019 року №051-12917-010 [PERSON] було повідомлено про закінчення дії контракту, укладеного по 01 лютого 2020 року та зазначено, що до закінчення дії контракту буде вирішено питання щодо звільнення з посади, продовження або укладання контракту на новий термін. Після чого, листом від 15 січня 2020 року № 051/462-006 [PERSON] було повідомлено про закінчення дії контракту та прийняття рішення щодо звільнення з посади. 29 січня 2020 року відділом управління персоналом було видано наказ №20-ос «Про звільнення [PERSON] » та 01 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору (контракту). Представник вказує, що звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Зазначає, що з огляду на вищевикладене, за відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту угоди щодо продовження його дії на новий строк роботодавець, на підставі умов контракту та у зв`язку з припиненням строку його дії, правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. У такому разі звільнення має було проведено саме на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України закінчення строку дії контракту. З урахуванням викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.08.2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. Представник вказує, що відповідно до додаткової угоди №5 до контракту від 01.02.2019 р., строк дії контракту було продовжено до 1 лютого 2020 р. Таким чином, за відсутності повідомлення про припинення контракту до 1 грудня 2019 р., строк його дії автоматично продовжився до 01 лютого 2021 р. Відповідач, зазначаючи про листи-попередження від 13.12.2019 р. та 15.01.2020 р., підтверджує грубе порушення п. 4.5 контракту, що виявилось у несвоєчасному повідомленні позивачки про припинення дії контракту. Крім того стверджує, що лист-попередження від 13.12.2019 р. №051-12917-010 позивачка взагалі не отримувала, що вказує на спробу відповідача ввести суд в оману щодо обставин спору. Зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, пп. 4.2.1. контракту від 01.11.2013 р., припинення контракту дійсно можливе на підставі закінчення строку його дії, однак, виходячи з положень п. 4.5 контракту, ініціатива щодо припинення контракту на такій підставі повинна бути виявлена не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку дії контракту. Також представник позивача вказує, що відзив на позовну заяву не відповідає вимогам ЦПК України та його було подано із пропуском строку для такої подачі. 21.08.2020 року представником відповідача було подано заперечення на відповідь у яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що наказом Головного управління соціального захисту населення Київської міської державної адміністрації № р-24-к від 12.05.1997 року [PERSON] було призначено на посаду директора геріатричного пансіонату з 15.05.1997 року (а.с. 12). 01.11.2013 року між Департаментом соціальної політики виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] на підставі наказу Директора Департаменту соціальної політики виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.11.2013 року № 415 було укладено контракт, відповідно до якого [PERSON] була призначена на посаду директора Київського геріатричного пансіонату з 01.11.2013 року по 31.10.2018 року (а.с. 50-56). Відповідно до п. 5.1 Контакту, цей Контракт діє з 01.11.2013 року по 31.10.2018 року. 01.02.2017 року між Департаментом соціальної політики виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 3 до контракту від 01.11.2013 року, якою, зокрема, внесено зміни до п. 5.1 Контракту та викладено його в наступній редакції: «5.1 Цей Контракт діє з 01.02.2017 року по 01.02.2018 року» (а.с. 57-58). 01.02.2018 року між Департаментом соціальної політики виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 4 до контракту від 01.11.2013 року, якою, зокрема, внесено зміни до п. 5.1 Контракту та викладено його в наступній редакції: «5.1 Цей Контракт діє з 01.02.2018 року по 01.02.2019 року» (а.с. 59-60). 01.02.2019 року між Департаментом соціальної політики виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 5 до контракту від 01.11.2013 року, якою, зокрема, внесено зміни до п. 5.1 Контракту та викладено його в наступній редакції: «5.1 Цей Контракт діє з 01.02.2019 року по 01.02.2020 року» (а.с. 21). Таким чином є встановленим, що відповідно до контракту та укладених до нього додаткових угод, його термін закінчувався 01.02.2020 року. Дані обставини не заперечувалися сторонами у справі. 29.01.2020 року Наказом Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за підписом директора [PERSON] № 20-ОС [PERSON] - директора Київського геріатричного пансіонату, звільнено з займаної посади 01.02.2020 року у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору (контракту) на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 65). Відповідно до підпункту 4 пункту 6 Положення про Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 лютого 2013 року № 175 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 серпня 2015 року № 778),що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, Департамент відповідно до визначених повноважень здійснює координацію та контроль за діяльністю комунальних підприємств, установ та організацій, що підпорядковані Департаменту. Відповідно до пункту 10.16 Положення Директор Департаменту забезпечує комплексне вирішення питань роботи з керівниками комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та підпорядковані Департаменту, вносить пропозиції щодо призначення і звільнення їх керівників. Відповідає за підготовку, своєчасне погодження та укладання контрактів з директорами підпорядкованих підприємств. Здійснює аналіз виконання умов та показників укладених контрактів з керівниками цих підприємств, забезпечення своєчасного продовження та розірвання контрактів. Згідно пункту 10.19 Положення Директор Департаменту призначає на посади і звільняє з посад керівників закладів соціальної сфери, що підпорядковані Департаменту в установленому порядку. Відповідно до Розпорядження № 817 Київського міського голови Кличка В.В. від 20.09.2019 року [PERSON] призначено на посаду Директора Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з 24.09.2020 року (а.с. 79). Таким чином вбачається, оспорюваний наказ Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 20-ОС від 29.01.2020 року виданий уповноваженою на те особою. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як було встановлено судом вище, термін дії Контракту закінчувався 01.02.2020 року. Відповідно до п. 4.2.1. Контракту, він припиняється, у тому числі, після закінчення строку дії Контракту. Згідно із п 4.5. Контракту, якщо сторони не ініціювали припинення контракту за два місяці до закінчення строку дії контракту, то він вважається продовженим на рівнозначний термін, визначений в Контракті. Листом від 13.12 2019 року №051-12917-010, який позивач отримала 26.12.2019 року, останню було повідомлено про закінчення дії контракту, укладеного по 01 лютого 2020 року та зазначено, що до закінчення дії контракту буде вирішено питання щодо звільнення з посади, продовження або укладання контракту на новий термін (а.с. 63). Листом від 15.01.2020 року № 051/462-006, який позивач отримала 16.01.2020 року, останню було повідомлено про закінчення дії контракту та прийняття рішення щодо звільнення з посади. Позивач у позові посилається на ту обставину, що дане попередження відповідач мав здійснити до 01.12.2019 року, як це передбачено п. 4.5 Контракту. Разом із цим суд не погоджується із даним твердженням позивача, оскільки чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Крім того, позивачу було достеменно відомо про те, що останнім робочим днем згідно з умовами контракту було 01.02.2020 року. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що закінчення строку дії контракту було безпосередньо погоджено його сторонами під час укладення цього трудового договору. Припинення дії строкового трудового договору за умови попереднього укладення угоди сторін як спільного волевиявлення чинним трудовим законодавством України не передбачено. Оскільки власник не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії трудового договору (контракту), то підстави для задоволення позову відсутні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.10.2018 року у справі №755/10628/16-ц. Крім того, посилання позивача на правову позицію Верховного суду України, викладену у справі №6-1269цс16 від 26.10.2016 року щодо обов`язкового з`ясування судами при розгляді справ чи було волевиявлення працівника на момент видачі наказу про звільнення та чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості, то суд не приймає до уваги, оскільки вона стосується обставин щодо припинення трудових відносин на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного,суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, та поновлення на посаді,як необгрунтованого. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у поновленні на роботі позивача, правові підстави для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відсутні. Таким чином, позов [PERSON] задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Outcome: dismissed