Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], 3-тя особа: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначала, що вона є літньою людиною, інвалідом ІІ групи. 18.03.2014 року між нею та відповідачем було укладено Договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до умов зазначеного договору, позивач передала у власність відповідача належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а відповідач зобовязався довічно повністю утримувати позивача забезпечувати необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаних лікувальними установами; забезпечувати продуктами харчування, грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення визначається у сумі 800 гривень, яка підлягає індексації, також відповідач зобовязався відвідувати позивача один раз на тиждень, але у зв'язку з тим, що починаючі із дня укладення договору та до теперішнього часу позивач лише отримала мішок цукру та 600 грн., тому назвати таку допомогу, як виконання відповідачем своїх зобовязань згідно договору довічного утримання не можливо. Оскільки відповідач з часу укладення вказаного договору не виконує його умови: не надає грошових коштів, не купує ліки, харчі, натомість увесь тягар по наданню матеріальної допомоги, як й сплата комунальних послуг за квартиру здійснюється за рахунок сина позивача, а не відповідачем. Також відповідач не приходить до позивача кожної неділі, як передбачено договором, не дзвонить та не цікавиться станом здоровя та її потребами. Усю необхідну турботу, позивач отримує від свого сина, який купує їй продукти, ліки, за необхідністю викликає лікарів, сплачує усі комунальні платежі по утриманню спірної квартири, допомагає по господарству, оскільки позивач внаслідок свого стану нічого не може робити та потребує сторонньої допомоги. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд розірвати договір довічного утримання, знявши нотаріальну заборону, на відчуження квартири [ADDRESS] та визнавши за нею право власності на вказану квартиру. В судовому засіданні позивач особисто підтвердила своє бажання розірвати договір довічного утримання, внаслідок не виконання відповідачем обовязків передбачених договором. Зазначила, що за весь час дії договору довічного утримання вона отримала від дружини відповідача 600 грн. та 1 мішок цукру. Відповідача вона взагалі ніколи не бачила, до неї приходила його дружина Юлія. ЇЇ пенсія складає 1200 грн., у звязку з чим допомагає їй, оплачує комунальні послуги, харчування та медикаменти її син. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не зявився, в дане судове засідання надав суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з його хворобою. Проте, суд, враховуючи те, що у судовому засіданні брав участь уповноважений представник відповідача, який наділений такими ж самими правами та обовязками, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача у судовому засіданні фактично проти розірвання договору довічного утримання не заперечував, оскільки вважає це правом позивача. Зазначав, що відповідач щомісячно надавав позивачу грошові кошти в сумі 800 грн., у звязку з чим, на його думку, необхідно встановити розмір витрат відповідача за весь час дії договору довічного утримання. Крім того, зазначав, що позивач отримала від відповідача велику суму грошових коштів у борг для весілля своєї онуки. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за № 547. Відповідно до умов зазначеного договору, позивач передала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а відповідач зобовязався забезпечувати позивача необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаних лікувальними установами; забезпечувати позивача продуктами харчування. Згідно п. 2.3 договору, грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 800 (вісімсот) гривень, яка підлягає індексації. Відповідач зобовязався відвідувати позивача один раз на тиждень. Даним договором також накладено заборону відчуження на квартиру [ADDRESS] до припинення договору довічного утримання (догляду), про що [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено відповідний запис за № 548 на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат». 18.04.2014 року на підставі договору довічного утримання за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені, або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Положеннями ст. 751 ЦК України встановлено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Пунктом 2.2 договору довічного утримання від 18.03.2014 року, який укладено між сторонами, встановлено, що відповідач зобов'язується довічно утримувати позивача та забезпечувати позивача необхідними лікувальними засобами у відповідності до рецептів, виписаних лікувальними установами; забезпечувати позивача продуктами харчування. Згідно п. 2.3 договору, грошова оцінка щомісячного матеріального забезпечення за згодою сторін визначається у сумі 800 (вісімсот) гривень, яка підлягає індексації. Відповідач зобовязався відвідувати [PERSON] один раз на тиждень. Таким чином, підписавши договір довічного утримання від 18.03.2014 року сторони визначили всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Частиною 1 статті 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України. Як відповідач, так і його представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження належного виконання відповідачем обов'язків за договором довічного утримання від 18.03.2014 року, зокрема, щодо забезпечення позивача їжею, ліками, необхідною медичною допомогою та доглядом, надання щомісячних грошових коштів та докази відвідування відповідачем позивача щонеділі. В судовому засіданні встановлено, що позивач є особою похилого віку і потребує сторонньої допомоги. Так, з матеріалів справи вбачається, що особисті рахунки по сплаті за усі комунальні послуги залишаються оформленими на імя позивача та на імя якої приходять усі роздруківки по сплаті відповідних послуг. Наявні в матеріалах справи квитанції про сплату вартості житлово-комунальних послуг у спірній квартирі та оплаті вартості послуг телефонного зв'язку, заборгованість на імя позивача, є для суду переконливими, оскільки зазначені докази надані суду саме позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та підтверджують твердження позивача, що зазначені в них суми сплачувалися від імені позивача та її сином. Крім того, на імя позивача отримано субсидію, оскільки позивач є пенсіонером, і отримуваної нею пенсії, за її твердженням не вистачає на її забезпечення та оплату комунальних послуг на утримання спірної квартири, яка за договором довічного утримання вже перейшла у власність відповідача. Згідно наданого суду представником позивача виписного епікризу на імя [PERSON], вона перебувала на лікуванні в КУ «Центральна клінічна лікарня № 4» Заводського району м. Запоріжжя з 24.04.2015 року по 06.05.2015 року, внаслідок чого позивачем понесені додаткові витрати на лікування, що підтверджується відповідними рецептами та квитанціями. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч. 1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача щодо надання допомоги в утриманні позивача, оскільки будь - яких доказів бажання надавати таку допомогу чи неможливості надавати таку допомогу, стороною відповідача суду не надано. У супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ані відповідач, ані його представник за увесь час розгляду справи не надали суду жодного доказу, які б свідчили про належне виконання відповідачем умов спірного договору, про утримання позивача та догляду за нею протягом усього часу його дії. В судовому засіданні факт невиконання відповідачем зобов'язань за оспорюваним договором знайшов своє підтвердження і був доведений належними письмовими доказами та особистими поясненнями позивача, яка зазначила, що їй надано було за весь час лише мішок цукру та 600 грн., інших будь-яких коштів, або продуктів харчування не надавалось, відвідування відповідачем позивача, як було передбачено умовами договору, не здійснювалось. Плату за комунальні послуги, електроенергію, телефон, покупку продуктів харчування, медикаментів, як зазначала позивач, сплачує її син із власних коштів, що підтверджується відповідними платіжними документами. Таким чином, при розгляді справи судом встановлено, що відповідач не виконує умови Договору довічного утримання від 18.03.2014 року. Посилання представника відповідача на виконання [PERSON] своїх зобов'язань за укладеним договором довічного утримання по наданню позивачеві продуктів харчування, грошових коштів суд не приймає до уваги, оскільки суду не надані відповідні докази, навіть й після неодноразових пропозицій суду представнику відповідача надати суду докази його тверджень щодо виконання умов договору. Представник відповідача у судовому засіданні відмовився надати суду докази на підтвердження передання [PERSON] щомісячно грошових коштів з посиланням на те, що в нього є лише копії розписок, а їх оригінали є лише у самого [PERSON] і без оригіналів він відмовляється надати суду копії. Проте, такі дії представника відповідача суд вважає неприйнятними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України, яку було розяснено судом в ході судового засідання, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, а якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. З боку позивача та її представника жодних клопотань про надання письмових доказів лише в оригіналі не заявлялося, а тому відмову представника відповідача надати копії письмових доказів, суд, з урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України, розцінює, як категоричну позицію представника відповідача у ненаданні суду будь-яких доказів на підтвердження належного виконання відповідачем умов спірного договору довічного утримання Оскільки договорами довічного утримання передбачено як майнові (матеріальне забезпечення) так і не майнові (догляд) обов'язки набувача за укладеним договором, то не забезпечення відповідачем матеріальним забезпеченням позивача, або доглядом за нею безумовно свідчить про неналежне виконання набувачем своїх зобов'язань і порушення умов договору, що є правовою підставою відповідно до вимог ст. 755 ЦК України для розірвання договорів довічного утримання. Таким чином, при розгляді справи судом встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання зобовязань, передбачених умовами договору довічного утримання з моменту його укладання, що підтверджується як поясненнями позивача так і матеріалами справи, і доказів протилежного зі сторони відповідача суду не надано. Враховуючи викладені обставини, суд знаходить позов [PERSON] законним та обґрунтованим, у звязку з чим він підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, у звязку з тим, що позивач, як інвалід другої групи звільнена від сплати судового збору, суд стягує з відповідача витрати у вигляді судового збору на користь держави.

Outcome: approved