Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування корпоративних прав від 20.12.2010 року, відповідно до умов якого, відповідач [PERSON]. подарував відповідачу [PERSON]. частину належної йому частки в корпоративних правах третьої особи ПП «Творча майстерня «Престиж» яка становила 70 %. Інші 30 % частки корпоративних прав, залишилися у власності відповідача [PERSON]. Вказувала, оскільки зазначена частка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то її відчуження повинно було бути здійснене за наявності письмової згоди позивача. Оскільки такої письмової згоди позивач не давала, тому просила визнати недійсним зазначений договір. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.06.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року було залишено без змін, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, в тому числі з тих підстав, що при відчуженні корпоративних прав відповідач [PERSON]. мав право розпоряджатися належними йому корпоративними правами без письмової згоди позивача [PERSON]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.08.2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції відмітив, що при розгляді вказаної справи суди прийшли до взаємовиключного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Окрім цього вказав, що не може бути єдиною підставою для визнання правочину недійсним те, що один із подружжя не давав письмової згоди на вчинення другим із подружжя правочину. Відмітив, що суди при розгляді справи не врахували, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність дій сторін під час укладення оспорюваного договору, що в сукупності з іншими обставинами, можуть свідчити про правомірність вимог про визнання оспорюваного договору недійсним. 12.12.2017 року враховуючи обставини, які попередні суди вважали встановленими, позицію суду касаційної інстанції, численні заяви сторони відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, позивач подав заяву про зміну предмету позову, якою змінив раніше обраний спосіб захисту на інший можливий, тим самим змінив обставини, які встановлюються судом, за наявності вимоги про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Позивач просив поділити спільне майно подружжя [PERSON] шляхом стягнення з відповідача [PERSON]. грошової компенсації вартості частки відчужених корпоративних прав у ПП «Творча майстерня «Престиж», посилаючись на те, що відповідач [PERSON]. відчужив її без письмової згоди позивача. Ухвалою суду від 24.04.2018 року було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 24.04.2018 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог відповідно до змісту якої, позивач просить поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON], шляхом стягнення з відповідача [PERSON]. на користь позивача, суму грошової компенсації яка дорівнює розміру спільної частки нерухомого майна, належного ПП «Творча майстерня «Престиж» яка становить 493 061 206, 09 грн.. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у власності ПП «Творча майстерня «Престиж» перебуває ряд нерухомого майна, загальна вартість якого становить 1 408 746 303, 11 грн., тому належна їй сума компенсації повинна становити 35 % його вартості та вона підлягає стягненню з відповідача [PERSON].. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вказували на те, що відчужена частка корпоративних прав є спільним майном подружжя, матеріали справи не містять доказів про те, що позивач давала свою згоду на відчуження частки корпоративних прав підприємства, наявність якої є обов'язковою, відповідачі під час укладення договору дарування діяли недобросовісно, тому вартість відчуженої частки підлягає стягненню на її користь. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що позивач не має права на стягнення компенсації вартості частки корпоративних прав підприємства, оскільки відповідачі при укладенні договору дарування частки діяли добросовісно. Добросовісність дій сторін випливає із того, що позивач не ставить вимогу про недійсність договору. А оскільки він є дійсним, укладений одним із членів сім'ї, то такий договір вважається вчиненим в інтересах сім'ї, і вартість частки компенсації не підлягає. Окрім того вказував на те, що позивач мала право на отримання доходу від діяльності підприємства відповідно до розміру належної частки, а не на стягнення частки вартості майна підприємства, яке відчужено одним із членів сім'ї в її інтересах. Відмітив, що суд не може брати до уваги докази, якими позивач обґрунтовує розмір компенсації, оскільки більша частина майна, яку позивач вважає власністю ПП «Творча майстерня «Престиж», у його власності не перебуває, а докази якими позивач обґрунтовує свої вимоги є неналежними. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що оскільки договір дарування укладений між відповідачами в даному процесі не оспорюється, то він є дійсним і тому вчинений в інтересах сім'ї і не порушує права позивача. Представник третьої особи ПП «Творча майстерня «Престиж» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Щодо права власності позивача на корпоративні права та обов'язкової письмової згоди на вчинення правочину відносно їх відчуження. Як убачається із матеріалів справи, 09.03.1993 року між позивачем та відповідач [PERSON] було зареєстровано шлюб (т.1 а.с.9). 01.04.2008 року між [PERSON]. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, згідно з умовами якого [PERSON] набуто у власність 100 % статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж». Договір укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. (т.1 а. с. 179, 180). 13.06.2008 року сторонами внесені зміни та доповнення до договору купівлі-продажу. Зокрема, викладено у новій редакції пункт 1 договору купівлі-продажу, а саме: предметом цього договору є права засновника унітарного ПП «Творча майстерня «Престиж»: право на розподіл доходів підприємства, на управління підприємством безпосередньо або через керівника, що призначається таким засновником, на розпорядження майном підприємства, на формування трудового колективу підприємства на засадах трудового найму, на вирішення питань реорганізації та ліквідації підприємства, а також всі інші права засновника підприємства, передбачені статутом підприємства та чинним в Україні законодавством (т.1 а. с. 181, 182). Враховуючи момент набуття права власності на корпоративні права вказаного підприємства, за відсутності доказів протилежного, суд приходить до висновку про те, що кошти, за які було набуто частку у ПП «Творча майстерня «Престиж» були об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача [PERSON]. та були використані на придбання корпоративних прав зі згоди обох з подружжя в інтересах сім'ї. 20.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», за умовами якого [PERSON]. безоплатно передав у власність [PERSON]. 70 % належних йому корпоративних прав як власника ПП «Творча майстерня «Престиж». Дарунок сторони оцінили у 43 400 000 грн. (т.1 а. с. 10, 11). Договір дарування корпоративних прав укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., реєстровий № 5119. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 1 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Оскільки приватне підприємство не передбачено у переліку видів господарських товариств, воно не є господарським товариством, а відтак, норми, що регулюють діяльність господарських товариств, не можуть бути застосовані при вирішенні спорів щодо приватного підприємства. Відповідно до ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Положеннями ст. 62 ГК України визначено, що підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому вказаним кодексом та іншими законами. Основа правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, передбачена статтею 132 ГК України і включає право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Майно суб'єктів господарювання може бути закріплене на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна. Згідно зі статтею 134 ГК України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. Статтею 191 ЦК України встановлено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України підставою для припинення права власності є відчуження власником свого майна. Термін відчуження визначається у цивільному праві як один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншої особи. Відчуження може здійснюватись на основі договору дарування. Таким чином, у разі відчуження прав на приватне підприємство між попереднім і наступним власником чи на частину таких прав повинні укладатися і письмові угоди, що випливає з вимог статті 206 та статті 208 ЦК України, оскільки вказана угода не може вважатися такою, що передбачена ч. 1 ст. 206 ЦК України. При цьому відповідно до статті 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, яке відчужується або заставляється. Відповідно до норм частини 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» для проведення державної реєстрації змін в засновницьких документах юридичної особи, пов'язаних із зміною складу засновників у разі передачі права засновника іншій особі, державному реєстратору представляється нотаріально засвідчений документ про передачу права засновника. Таким чином, якщо за умовами договору частка переходить у момент підписання договору, він підлягає нотаріальному завіренню. В іншому випадку договір укладається в простій письмовій формі, а ось акт (заява) про передачу частки за договором завіряється нотаріально. З аналізу вказаного слідує, що правочини, якими посвідчується перехід права власності на ціле чи частину приватного підприємства, а також перехід прав засновника, мають вчинятися у письмові формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Пунктом 1.8 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» корпоративні права визначені як право власності на частку (пай) у статутному фонді (капіталі) юридичної особи, включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку такої юридичної особи, а також частки активів у разі її (юридичної особи) ліквідації відповідно до чинного законодавства. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Судом встановлено, що матеріали справи не містять письмової згоди позивача на відчуження частки корпоративних прав. Приписами ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Отже, положення ч. 1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо внески сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок відповідає тлумаченню ч. 1 ст. 61 СК України, наданому Конституційним Судом України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012. Отже, позивач спільно з відповідачем володів відчуженими корпоративними правами ПП «Творча майстерня «Престиж» та його письмова згода при укладенні договору дарування корпоративних прав, була обов'язкова. Щодо недобросовісності дій відповідачів під час укладення договору дарування корпоративних прав та його правомірності (дійсності). За загальним правилом, відсутність письмової згоди одного із подружжя на укладення певного правочину на розпорядження майном, не має за собою автоматичним наслідком особистого отримання іншим із подружжя коштів або інших благ, отриманих за результатами такого правочину або отримання компенсації від іншого з подружжя вартості відчуженої частки майна. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України). При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст. 65 СК України). З аналізу вказаних норм убачається, що законодавець презюмує факт того, що будь - який правочин, який вчиняється одним із подружжя щодо розпорядження спільним майном подружжя, вчиняється ним в інтересах сім'ї, а подружжя несе спільний тягар наслідків вчиненого правочину якщо не буде встановлено, що такий правочин був вчинений не в її інтересах. Хоча представники сторін і посилалися на розірвання між позивачем та відповідачем [PERSON] шлюбу, який, з їх слів був розірваний у судовому порядку на території Республіки Молдова, однак жодних доказів на підтвердження своїх посилань, суду не надали. Як убачається із позовної заяви, позивач та відповідач на момент звернення до суду із позовом перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства, в тому числі відноситься справедливість, добросовісність та розумність, на що, скасовуючи попередні рішення судів у даній справі, звернув увагу суд касаційної інстанції. З матеріалів справи слідує, що питання стосовно поділу спільного майна подружжя [PERSON], не одноразово було предметом розгляду судів. З матеріалів справи убачається, що 15.12.2010 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяла позивач, було укладено договори дарування корпоративних прав у ТОВ «Вісак» та ТОВ «ТМ «Вісак» відповідно до змісту яких, відповідач [PERSON]. безоплатно передав своїй неповнолітній доньці по 70% належних йому корпоративних прав у вказаних товариствах. Зазначені договори було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. (т.1 а.с.158,159). Судом встановлено, що через п'ять днів після укладення вказаних вище договорів, 20.12.2010 року відповідачем [PERSON] було укладено ідентичний за своїм змістом та правовою суттю договір, направлений на зміну власника частки корпоративних прав іншого підприємства. Договір було вчинено на користь іншої доньки відповідача [PERSON]. - [PERSON]. та також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О.. Тобто, матеріали справи свідчать про те, що в період з 15 по 20 грудня 2010 року відповідач [PERSON]. вчинив три правочини направлені на передачу основної частки у належних йому підприємствах, на користь своїх доньок (від імені та в інтересах одної з яких діяла сама позивач) на загальну суму 68 589 680 грн., виходячи із вартості часток, оцінених сторонами договорів на момент їх укладення. Законодавець визначив, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 СК України). Суд вважає, що відповідач [PERSON]. під час укладення з відповідачем [PERSON] повинна була знати про те, що її батько - [PERSON]. перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Доводячи недобросовісність дій відповідачів під час укладення договору дарування корпоративних прав, позивачем не було надано жодного доказу того, що [PERSON]. діючи недобросовісно, знаючи про те, що відчужувані корпоративні права спільно належать позивачу та відповідачу, і її згода на їх відчуження має бути надана у письмовій формі, уклала зазначений договір. Матеріали справи свідчать про те, що приватний нотаріус КМНО Руденко В.О. звертався до суду із заявою в якій вказував на те, що при посвідченні такого роду договорів, згода іншого з подружжя не потребується (т.1 а.с. 35). Тобто, при посвідченні укладеного договору, сам приватний нотаріус не вимагав письмової згоди іншого з подружжя та не роз'яснював відповідачам необхідності наявності такої письмової згоди, що свідчить про добросовісність дій відповідача [PERSON]. під час укладення договору. В той же час, сторона відповідачів, заперечуючи зазначені позивачем обставини, вказує на презумпцією добросовісності сторін при укладенні правочину. Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зі змісту положень ч.3 ст. 215 ЦК України укладений між відповідачами договір дарування від 20.12.2010 року відноситься до оспорюваних правочинів Правомірність - це вольова поведінка суб'єкта права (дія чи бездіяльність), яка відповідає приписам правових норм, не суперечить основним принципам права і гарантується державою. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту вищенаведених положень законодавства убачається, що укладений між відповідачами договір дарування від 20.12.2010 року відноситься до оспорюваних правочинів, який в силу ст. 65 СК України, за умови доведеності певних обставин, може бути визнаний судом недійсним. Позивач не ставить перед судом питання про визнання правочину, який стосується її прав та інтересів недійсним, тобто, погоджується із його змістом, наслідками і правомірністю дій сторін договору при його укладенні. Із зазначеного слідує, що дійсний правочин є правомірним і не порушує права осіб, яких він стосується, а сторони під час його укладення діють правомірно. За наявних в матеріалах справи доказів, суд не може прийти до висновку про те, що укладаючи договір дарування корпоративних прав, відповідач [PERSON]. діяв не в інтересах сім'ї, оскільки надані сторонами докази, презюмований законодавцем принцип дії членів сім'ї в її інтересах, не спростовують. Отже, з наявних в матеріалах справи доказів убачається, що відповідачі [PERSON]. та [PERSON]. при укладенні договору дарування корпоративних прав діяли добросовісно, а укладений договір є правомірним та дійсним. Суд, в межах встановлюваних обставин вважає також за необхідне відмітити наступне. 26.08.2011 року позивач, діючи добросовісно, особисто звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовною заявою до відповідача [PERSON]. та Прокуратури Оболонського району м. Києва за участі ряду третіх осіб в т.ч. і ПП «Творча майстерня «Престиж» про поділ майна подружжя (т.1 а.с.59-76). Обставини, які були зазначені позивачем при зверненні із позовом про поділ майна подружжя, були предметом дослідження судів різних інстанцій, і за результатами їх розгляду, було прийнято рішення, яким спільне майно подружжя [PERSON] було поділено (т.1 а.с. 134-157). Зі змісту позовної заяви від 26.08.2011 року убачається, що Прокуратурою Оболонського району м. Києва в рамках розслідування кримінальної справи відносно чоловіка позивача було накладено заборону (арешт) на відчуження спільного з ним сумісно нажитого майна. Зазначала, що статутний капітал ПП «Творча майстерня «Престиж» становить 62 000 000 грн., а спільний з відповідачем [PERSON] внесок складає 18 600 000 грн., що відповідає розміру 30 % частки у статутному капіталі вказаного підприємства, і саме ця частка підлягає поділу. Дані обставини підтверджувалися витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, який було отримано представником позивача Шутим С.М. отриманого 01.07.2011 року (т.1 а.с.77,78). Тобто, станом на 26.08.2011 року позивач знала про те, що відповідач [PERSON]. зменшив розмір належних йому корпоративних прав у ПП «Творча майстерня «Престиж» зі 100 % до 30%, тому і просила поділити таке майно, у визначений законом спосіб, що й було зроблено за результатами розгляду справи. Тільки у вересні 2015 року позивач, шляхом звернення до суду із позовом заявила про відсутність її згоди на зменшення розміру корпоративних прав відповідача [PERSON]. у ПП «Творча майстерня «Престиж». 02.03.2018 року представник відповідача [PERSON]. звернувся до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду з посиланням на те, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за заявою позивача про стягнення з відповідача [PERSON]. грошової компенсації, визнання недійсним договорів дарування, визнання права власності. Вказував на те, що на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва перебуває та сама вимога, що й у справі яка є предметом розгляду - стягнення грошової компенсації у розмірі 50 % вартості корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду (т.2 а.с.228). В задоволенні вказаної заяви було відмовлено, зважаючи на підстави заявлених в різних провадженнях, позовних вимог. З позовної заяви, поданої позивачем у липні 2016 року до Дніпровського районного суду м. Києва (т.2 а.с. 229-235) убачається, що позивач стверджував про те, що постановою Прокуратури Оболонського району м. Києва від 15.09.2010 року було порушено кримінальну справу за фактом шахрайського заволодіння чужим майно в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого ст. 190 КК України. Вказувала, що метою таких дій є створення тяжких негативних обставин для відповідача [PERSON]. які б змусили його відчужити його майно або створили умови для захоплення майна з боку третіх осіб поза його волею (арешт, конфіскація, стягнення на майно у виконавчому провадженні). Посилалася на те, що правочин (договір дарування корпоративних прав від 20.12.2010 року) є недійсним в силу статей 229 - 233 ЦК України (правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другої сторони або в наслідок впливу тяжкої обставини). Також, зі змісту поданої до Дніпровського районного суду м. Києва позовної заяви убачається, що в кінці травня 2011 року, в рамках розслідування кримінальної справи було накладено арешт на майно відповідача [PERSON]. та третьої особи - ПП «Творча майстерня «Престиж». Таким чином, починаючи з 2015 року позивач ініціювала два судових провадження щодо недійсності договору дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» та стягнення на свою користь грошових сум з різних підстав. Вказувала на обмеження її прав зі сторони органів прокуратури, які ініціювали питання накладення арешту на майно. Щодо доведеності позивачем розміру компенсації. Обґрунтовуючи ціну заявленого позову позивач вказувала на те, що у власності ПП «Творча майстерня «Престиж» перебуває ряд нерухомого майна, а саме: 1.Житлова квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 2.Житлова квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 3.Житлова квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 4.Житлова квартира загальною площею 140,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 5.Житлова квартира загальною площею 135,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 6.Житлова квартира загальною площею 138,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 7.Житлова квартира загальною площею 132,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 8.Житлова квартира загальною площею 223,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 9.Житлова квартира загальною площею 220,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS];10.Житлова квартира загальною площею 134,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 11.Житлова квартира загальною площею 135,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS];12.Житлова квартира загальною площею 132,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 13.Житлова квартира загальною площею 132,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 14.Житлова квартира загальною площею 222,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 15.Житлова квартира загальною площею 219,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 16.Житлова квартира загальною площею 137,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 17.Житлова квартира загальною площею 132,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 18.Житлова квартира загальною площею 137,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 19.Житлова квартира загальною площею 132,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 20.Житлова квартира загальною площею 216,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 21.Житлова квартира загальною площею 221,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 22.Житлова квартира загальною площею 132,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 23.Житлова квартира загальною площею 132,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 24.Житлова квартира загальною площею 131,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 25.Житлова квартира загальною площею 131,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 26.Житлова квартира загальною площею 223,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 27.Житлова квартира загальною площею 221,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 28.Житлова квартира загальною площею 110,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 29.Житлова квартира загальною площею 169,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 30.Машиномісце №2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 31.Машиномісце №3, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 32.Машиномісце №8, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 33.Машиномісце №52, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 34.Машиномісце №86, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 35. Машиномісце №87, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 36. Машиномісце №88, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 37. Машиномісце №89, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 38. Машиномісце №90, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 39. Машиномісце №91, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 40. Машиномісце №92, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 41. Машиномісце №93, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 42.Машиномісце №111, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 43.Машиномісце №136, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 44.Машиномісце №137, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 45.Нежитлове приміщення, заклад громадського харчування-кафе, загальною площею 393,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 46.Нежитлове приміщення, заклад громадського харчування-кафе, загальною площею 359,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 47. Нежитлове приміщення, заклад громадського харчування-кафе, загальною площею 335,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 48. Нежитлове приміщення, ЖЕК, загальною площею 300,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 49.Нежитлове приміщення, нежилі приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №92), загальною площею 246,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 50. Нежитлове приміщення, загальною площею 168,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 51.Нежитлове приміщення, загальною площею 245,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 52. Нежитлове приміщення, загальною площею 4442,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 53. Нежитлове приміщення, (будівля дитячого садка), загальною площею 1986,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 54. Нежитлове приміщення загальною площею 777,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 55.Нежитлове приміщення загальною площею 861,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 56.Нежитлове приміщення загальною площею 161,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 57.Нежитлове приміщення загальною площею 171,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 58.Нежитлове приміщення загальною площею 285,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 59. Нежитлове приміщення загальною площею 309,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [NUMBER]; 60.Нежитлове приміщення загальною площею 116,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 61.Нежитлове приміщення загальною площею 104,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 62. Нежитлове приміщення загальною площею 4633,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 63.Нежитлове приміщення загальною площею 787,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 64. Нежитлове приміщення загальною площею 5156,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 65.Нежитлове приміщення загальною площею 3289,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 66.Нежитлове приміщення загальною площею 242,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 67.Нежитлове приміщення загальною площею 25515,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 68.Нежитлове приміщення загальною площею 10725,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 69.Нежитлове приміщення загальною площею 2698,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно наданих стороною позивача звітів про оцінку майна, його загальна вартість становить 1 408 746 303,1 грн.. Сторона відповідача [PERSON]. в судовому засіданні, взагалі заперечуючи проти задоволенні позовних вимог, вказала, що більшість із переліченого стороною позивача майна у власності третьої особи не перебуває та не перебувала, чи власність на нього була зареєстрована вже після укладення договору дарування корпоративних прав. На підтвердження заявлених посилань, на стадії судових дебатів намагалася долучити до матеріалів справи відповідний доказ зазначених обставин. Разом із цим, враховуючи стадію судового процесу, з урахуванням позиції сторони позивача, судом було відмовлено в задоволенні вимоги. На підтвердження дійсності своїх посилань щодо наявності у власності третьої особи зазначеного нерухомого майна, стороною позивача було надано копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2018 року (справа №757/76307/17-к), якою накладений, в рамках кримінального провадження, арешт на нерухоме майно ПП «Творча майстерня «Престиж» скасовано (т.5 а.с.104-108). Окрім цього в матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 07.12.2017 року (т. 2 а.с.190 - 207). Пов'язуючи вимоги позивача на отримання компенсації вартості частки майна підприємства із тим, що нею не було надано письмової згоди на укладення договору дарування корпоративних прав, суд повинен зважати на момент набуття самим підприємством права власності на таке майно. Як убачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 07.12.2017 року, жодний із перелічених судом об'єктів нерухомості, станом на 20.12.2010 року за ПП «Творча майстерня «Престиж» зареєстровані не були. Отже, розмір визначеної позивачем компенсації ним належними та допустимими доказами не доведений. При розгляді справи, суд звертає увагу на специфіку організаційно - правової форми підприємства, корпоративні права в якому було відчужено. Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого товариству його засновниками та учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, законодавець розмежовує правовий статус майна господарського товариства та приватного підприємства. Таке розмежування, тягне за собою відмінні правові можливості захисту цивільних прав. Корпоративні права одного з подружжя, які відповідно до ст. 167 ГК є правами особи, частка якої визначається в статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом і статутними документами, належать тільки цьому з подружжя. Відповідно до ст. 113 ЦК України товариство з обмеженою відповідальністю є господарським товариством, тому на нього розповсюджуються положення Закону України «Про господарські товариства». Таким чином, корпоративні права в господарському товаристві належать тільки його учасникам, тому вони вправі ними розпоряджатися за відсутності письмової згоди іншого з подружжя, на відміну від приватного підприємства. Резюмуючи вказане, суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача, якими він обґрунтовував правомірність заявленого позову, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Окрім того, в силу положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Представник відповідача [PERSON]. в судових дебатах звернув увагу суду на те, що у випадку відмови в задоволенні позовних вимог, заходи забезпечення позову вжиті в рамках розгляду справи, підлягають скасуванню. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що враховуючи недоведеність заявлених позовних вимог, після набрання рішенням законної сили, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року у вигляді накладення арешту на частку у статутному капіталі приватного підприємства «Творча майстерня «Престиж» в розмірі 30 відсотків, що належить відповідачу [PERSON] підлягають скасуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed