Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

У вересні 2015 року до суду через представника за довіреністю [PERSON] звернулась [PERSON] з позовом до ПП «ЗІС» с.Війтівка Бершадського району про визнання недійсним договору оренди землі від 20 квітня 2006 року. Вказала, що вона є власником земельної ділянки, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом. В січні 2015 року їй стало відомо, що існує договір оренди землі, укладений нібито між нею та ПП «ЗІС», відповідно якого відповідач має право користування його земельною ділянкою строком на 15 років. Враховуючи, що договору оренди вона не підписувала, нікого не уповноважувала це зробити, просить визнати договір оренди недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 08 вересня 2015 року, підтримала заявлені вимоги, пояснила, що позивач [PERSON] договору оренди землі в квітні 2006 року не підписувала і нікого не уповноважувала це зробити. Вказала, що позивач отримувала плату за пай, про необхідність чого їй повідомляли працівники ПП «ЗІС». Копії своїх документів вона надала відповідачеві, оскільки їй пояснили, що це необхідно для отримання орендної плати. Земельний податок позивач не сплачувала. Орендну плату отримувала особисто або разом із сином. ТОВ «Теплик-Агро» повідомило позивачці про позов ПП «ЗІС» у Вінницькому окружному адміністративному суді, де її було залучено третьою особою. Також, позивач не підписувала і змін до цього договору в 2010 році. Представник відповідача Притула В.Л., який діє на підставі довіреності від 01 вересня 2015 року, позов не визнав, посилаючись на письмові заперечення проти позову. Вказав, що в 2006 році позивач [PERSON] особисто принесла документи і підписала договір оренди з ПП «ЗІС» строком на десять років. Тоді, в 2006 році ініціативна група з жителів с.Петрашівка звернулась до [PERSON] з проханням взяти в оренду землю в с.Петрашівка. В 2010 році позивач підписала зміни до договору оренди землі. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити у позові, оскільки термін позовної давності сплив, так як з моменту підписання договору оренди пройшло більше трьох років. Від відділу Держгеокадастру у Теплицькому районі надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відділу. Свідок [PERSON] у своїх показаннях пояснила суду, що працює в ПП «ЗІС» бухгалтером з 2006 року. Вона була присутня в 2006 році в будинку культури, коли укладались договори оренди з жителями села Петрашівка. Вона брала документи людей і заповнювала договори, на ксероксі знімали копії з документів. [PERSON] також приходила і підписала договір. Однак, вона не пам'ятає хто з працівників ПП «ЗІС» безпосередньо займався укладенням договору оренди з [PERSON]. В 2006 році вона не була знайома з [PERSON], пізніше вже познайомилась, коли видавала орендну плату. Також, вона як бухгалтер, присутня при видачі орендної плати. При видачі орендної плати [PERSON] вона не вимагала від неї документів. В 2010 році зміни до договору оренди підписала невістка позивачки, доручення відповідного у неї не було. Свідок [PERSON] у своїх показаннях пояснила суду, що з 2006 року працює в ПП «ЗІС» бухгалтером. Договора оренди 2006 році укладались в приміщенні будинку культури в с.Петрашівка, люди приносили свої документи, з них робили ксерокопії.. До цього півтора роки землі в с.Петрашівка не оброблялись, тому жителі села звернулись до [PERSON], щоб той взяв землю в оренду. Орендна плата на той час складала 1,5% вартості паю. Вона та [PERSON] займались договорами, люди масово йшли з документами. Жодної мови про те, що земля передається без договорів, не було. [PERSON] також прийшла в будинок культури, принесла документи і підписала договір. А зміни до договору оренди в травні 2010 року підписала невістка позивачки. [PERSON] отримала примірник договору, є її підпис в журналі, але не зазначено коли саме це відбулось. Представник відповідача Іванов В.М., який за його згодою був допитаний як свідок у справі, пояснив, що з 21 травня 2011 року по 23 квітня 2014 року він працював на посаді юриста в ТОВ «Теплик-Агро». В кінці 2012 року почались роботи з метою оспорити в судовому порядку договори оренди між жителями с.Петрашівка та ПП «ЗІС» з підстав відсутності в них істотних умов. Тому з весни 2013 року ці люди знали про договори оренди з ПП «ЗІС», а не з січня 2015 року, в т.ч. і позивач [PERSON]. [PERSON] 16 жовтня 2013 року видала на його ім'я довіреність, а оригінал договору оренди землі надала ще в квітні того року. Оригінал договору він залишив в ТОВ «Теплик-Агро». Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії [NUMBER] ( а.с. 6). Між позивачем та ПП «ЗІС» с.Війтівка Бершадського району 20 квітня 2006 року підписано договір оренди щодо цієї земельної ділянки - 2 - строком на 10 років (а.с.7-8). Вказаний договір було зареєстровано в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 040685000076. Державна реєстрація договору підтверджується також записами в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі по с.Петрашівка Теплицького району, яку було оглянуто в судовому засіданні, де на зворотному боці четвертої сторінки міститься відповідний запис під №77. Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч.2 ст.207 ЦК України). Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно висновку експерта №7/тдд від 28 грудня 2015 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди від 20 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за №040685000076, який було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», виконано не [PERSON], а іншою особою; ознак навмисно зміненого почерку при виконанні підпису від імені [PERSON] не виявлено(а.с.47-50). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивача [PERSON] на встановлення її цивільних прав та обов'язків щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка перебуває у її власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписувала договору оренди землі від 20 квітня 2006 року та не надавала відповідних повноважень іншій особі на його підписання. При цьому суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] особисто підписала договір оренди, оскільки відповідно до абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Пунктом 12 постанови №9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що при зверненні до суду позивачем [PERSON] не було пропущено строку позовної давності. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, договір оренди позивачем не підписувався, а початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, позивач [PERSON] дізналась про порушення свого права, тобто про існування договору оренди, лише у січні 2015 року коли ПП «ЗІС» звернулось до адміністративного суду з позовом про скасування рішень про державну реєстрацію договорів оренди з ТОВ «Теплик-Агро», серед яких був і договір оренди з [PERSON], що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, що відповідає правовому висновку Верховного суду України у справі 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Оскільки, причини пропуску строку позовної давності відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України входять до предмета доказування, а відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення договору оренди тому, що позивач отримувала плату за користування землею, так як це суперечить нормам статті 261 ЦК України, оскільки строк позовної давності необхідно обчислювати з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору від його імені. Також, на те, що позивачеві не було відомо про укладення договору оренди з ПП «ЗІС», вказує відповідь відділу Держземагентства у Теплицькому районі №1301 від 21 березня 2014 року на її звернення, за змістом якої в Книгах записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою по Петрашівській сільській раді відсутня інформація про договори оренди землі щодо земельної ділянки [PERSON]. При цьому у позивача був відсутній примірник договору оренди землі з ПП «ЗІС». Позивач звернулась до суду у вересні 2015 року в межах строку позовної - 3 - давності. Щодо пояснень відповідача в тій частині, що 18 березня 2011 року на загальних зборах громадян села Петрашівка директор ПП «ЗІС» [PERSON] повідомив орендодавцям та жителям села про роботу підприємства та роз'яснив причини необхідності заключення додаткових угод до договорів оренди землі, тому жителям села було добре відомо про укладення додаткових угод, відповідно яких збільшувався строк дії договорів та орендна плата, то ці пояснення не стосуються предмету спору. Покази свідка [PERSON] також не підтверджують обставин пропуску строку позовної давності позивачем, оскільки мова в них йде про події з участю позивача [PERSON], починаючи з квітня 2013 року. Витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 2 250 грн. 24 коп.(а.с.40) та сплату судового збору в сумі 487 грн. 20 коп.(а.с.1), які документально підтверджені, а всього 2 737 грн. 44 коп., відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved