Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що навчається у Харківському університеті повітряних сил імені І. Кожедуба за денною формою навчання на контрактній основі, у зв'язку з чим, потребує матеріальної допомоги. Оскільки його батько [PERSON] працює слюсарем Полтавського УБР, отримує постійний заробіток та має можливість надавати таку допомогу, просив стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частці заробітку (доходу) до досягнення ним 23 років чи припинення навчання у навчальному закладі. Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2014 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь повнолітнього [PERSON] аліменти на особу, що продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.09.14 року до досягнення 23 років або припинення ним навчання. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 243,60 грн. судового збору. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши 1/8 частину всіх видів його заробітку (доходу) та виключити з резолютивної частини рішення суду словосполучення «не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини». Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню частково. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Із справи вбачається, що відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON] (а.с. 4). Позивач навчається у Харківському університеті Повітряних Сил імені І. Кожедуба на факультеті інформаційних та технічних систем за денною формою навчання на контрактній основі (а.с. 2). Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідач відмовляється утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та має можливість нести відповідні витрати. Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Заперечуючи проти пред'явленого позову, відповідач вказував на неможливість надавати матеріальну допомогу, оскільки знімає житло на умовах найму та сплачує заборгованість й відсотки по кредитному договору, та на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. На дані обставини [PERSON] посилався і в доводах апеляційної скарги. Водночас, відповідачем не заперечується, що він є офіційно працевлаштованою особою та отримує регулярний заробіток (дохід). У свою чергу, у справі відсутні докази того, що розмір заробітної плати [PERSON] є недостатнім для забезпечення його достатнього рівня життя та для погашення кредитної заборгованості за укладеними з ПАТ «ВТБ Банк» у 2012-2013 роках кредитних договорах. Таким чином, підстав для звільнення відповідача від сплати аліментів на повнолітнього сина на період навчання чи зменшення присудженого судом першої інстанції розміру не вбачається, а визначений судом розмір аліментів відповідає встановленим обставинам у справі. Між тим, апеляційний суд знаходить слушним довід апеляційної скарги щодо неправомірного зазначення у резолютивній частині рішення місцевого суду щодо встановлення мінімального розміру присуджених аліментів не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки такий висновок не відповідає нормам матеріального прав. За змістом положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу. Разом з тим, з огляду на ч. 1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Позивач [PERSON] є повнолітньою особою, який, у силу положень ст. 200 СК України, має право на утримання батьками у зв'язку з продовженням навчання. Таким чином, передбачене законодавством обмеження мінімального розміру аліментів встановлено лише по відношенню до дітей, які не досягли 18 років. За таких обставин, рішення місцевого суду слід змінити у частині встановлення обмеження мінімального розміру аліментів, що стягуються на користь повнолітньої особи.

Outcome: partial