Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

У вересні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 31-36) до відповідача Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі за текстом - Концерн РРТ), третя особа: Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі за текстом - Профспілка Концерну РРТ), в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 31 липня 2015р. №44/ок про звільнення [PERSON] з посади начальника сектору зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації Концерну РРТ; - поновити [PERSON] на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації Концерну РРТ; - стягнути з Концерну РРТ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення (31 липня 2015р.) по день подання позовної заяви (30 листопада 2016р.) у розмірі 81744,0 грн; - стягнути з Концерну РРТ на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки з дня звільнення (31 липня 2015р.) по 18 березня 2016р. (день отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення) у розмірі 63862,5 грн.; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON]; - допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Концерну РРТ на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з для звільнення (31 липня 2015р.) по день подання позовної заяви (30 листопада 2016р.) у розмірі 81744,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 03 квітня 2013р. по 31 липня 2015р. працював у відповідача на посаді начальника сектору зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації Концерну РРТ. Наказом Концерну РРТ від 31 липня 2015р. №44/ок позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулами без поважних причин. Вважає, що його звільнено незаконно, оскільки його неявки на роботу викликані поважними причинами, зокрема позивачу чинилися перешкоди в доступі до його робочого місця. Наказом генерального директора Концерну РРТ від 30 вересня 2014р. №443 «Про відсторонення», позивача було відсторонено від виконання ним трудових обов'язків, чим порушено його конституційне право на працю. Позивача не допускали на територію підприємство, в зв'язку з чим, він неодноразово звертався до правоохоронних органів: 30 вересня 2014р. та в період 01 жовтня 2014р. по 06 жовтня 2014р., а також 21 листопада 2014р. та 16 грудня 2014р. У порушення вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України звільнення [PERSON] відбулося без отримання згоди виборного органу Первинної профспілкової організації. Працедавцем також не було відібрано письмові пояснення у позивача перед його звільненням, чим порушено норми ст. 149 КЗпП України. Позивач [PERSON] вважає, що з вини відповідача він не отримав належним чином оформлену трудову книжку у день звільнення, тому на його користь слід стягнути кошти за час затримки видачі трудової книжки за період з 31 липня 2015р. до 17 серпня 2016р. Окрім того, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 31 липня 2015р. до дня подання позову - 30 листопада 2016р. В судовому засіданні представники позивача, третьої особи заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Представник позивача в процесі розгляду справи клопотав перед судом про звернення суду до третьої особи, в порядку ст. 43 КЗпП України для отримання згоди на звільнення позивача з займаної посади з роботи за ініціативою роботодавця. Представники відповідача проти позову заперечували, зазначаючи, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, надали суду письмові заперечення на позов (а.с. 47-54), та звертали увагу суду, що всі звернення роботодавця до працівника з приводу надання пояснень за фактами прогулу були проігноровані. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач працював у відповідача, з 04 квітня 2013р. до 31 липня 2015 р., згідно копії трудової книжки позивача (а.с. 14 зв.). 31 липня 2015р., відповідно до Наказу №44/ок «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] звільнено з роботи з посади начальника Сектору зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації з 31 липня 2015 року в зв'язку з прогулами без поважних причин з 03 червня 2014р. по 31 липня 2015р. на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наказом Генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. від 30 вересня 2014р. №443 позивача [PERSON] відсторонено від виконання трудових обов'язків до закінчення розслідування у кримінальному провадженні та обмежено доступ останньому на територію Концерну РРТ (а.с. 15). 12 листопада 2014р. Наказом Генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. №502 «Про скасування наказу» від 12 листопада 2014р. скасовано наказ №443 від 30 вересня 2014р., що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2015р. по справі №755/31144/14-ц, яке набрало законної сили. Як вбачається з листа слідчого відділу Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві від 06 квітня 2015р. позивач [PERSON] 30 вересня 2014р., в період з 01 по 06 жовтня 2014р., 21 листопада 2014р. та 16 грудня 2014р. звертався до правоохоронних органів із заявами про те, що йому чиняться перешкоди в доступі на територію Концерну РРТ, в зв'язку з чим він не може потрапити на своє робоче місце. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Таким чином, Наказ Генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. №44/ок від 31 липня 2015р. «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] в зв'язку з прогулами без поважних причин з 03 червня 2014р. по 31 липня 2015р. є незаконним в частині зазначення часу прогулу позивача без поважних причин з 03 червня 2014р. по 31 січня 2015р. включно. Згідно службової записки начальника відділу кадрів Концерну РРТ Лютого М.М. від 29 липня 2015р. [PERSON] був відсутній на роботі з нез'ясованих причин з 13 листопада 2014р. до 29 липня 2015р. (а.с. 173). Відсутність позивача на роботі з нез'ясованих причин у період з 13 листопада 2014р. до 31 липня 2015р. зафіксовано також у службовій записці Лютого М.М. від 31 липня 2015р. (а.с. 172). Відповідно до службових записок начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ Кібець С.В. адресованих в.о. генерального директора Концерну РРТ Іщуку В.О. позивач [PERSON] був відсутній на робочому місці з невідомих причин у період з 19 червня 2015р. до 31 липня 2015р. (а.с. 76-106), про що складено акти про відсутність працівника на робочому місці за період з 19 червня 2015р. до 31 липня 2015р. (а.с. 107-133). В табелях обліку робочого часу Концерну РРТ за червень та липень 2015р. також зафіксовано неявку позивача на роботу з нез'ясованих причин у зазначений період (а.с. 134, 135). Відповідно до Інструкції з діловодства Концерну РРТ із змінами, внесеними розпорядженням генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. №70/15 від 05 червня 2014р. та додатку 9 до зазначеної Інструкції, внутрішні документи, створені в установі, не підлягають реєстрації відділом документозабезпечення та контролю Концерну РРТ . Згідно інформації наданої начальником відділу адміністративного-господарського забезпечення та екологічної роботи Концерну РРТ Мехедою А.М. за даними системи проходу на територію об'єкту Концерну РРТ за адресою: вул. Дорогожицька, 10, м. Київ, за період з 19 червня 2015р. до 31 липня 2015р. [PERSON] не намагався потрапити на територію Концерну РРТ, скориставшись своєю електронною карткою (а.с. 136). Разом з тим, позовна заява [PERSON] не містить жодних посилань на поважність причин неявки останнього на робоче місце в період з 31 січня 2017р. до 31 липня 2017 р. Позивачем також не надано жодного доказу на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці у період з 31 січня 2017р. до 31 липня 2017р. Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 29 липня 2015р. на адреси позивача, зазначені ним в особовому листку обліку кадрів, Концерном РРТ було направлено телеграми №3136/2-08 та №3137/02-08 за підписом в.о. генерального директора Концерну РРТ Іщука В.О. з вимогою негайно з'явитися до Концерну РРТ для надання пояснень щодо його відсутності на робочому місці (а.с. 146, 149). В повідомленнях про не вручення вищезазначених телеграм вказано, що адресат за телеграмою по повідомленню не з'являється, кімната/квартира зачинена (а.с. 148). Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). [PERSON] є членом виборного органу первинної профспілкової організації Концерну РРТ з 12 березня 2015 р. (а.с. 18). Як вбачається з протоколу №4 засідання профспілкового комітету Профспілки Концерну РРТ від 09 березня 2017р., профспілковим комітетом Профспілки Концерну РРТ не надано згоду на звільнення позивача із займаної посади начальника сектора зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації Концерну РРТ в зв'язку з прогулами без поважних причин з 03 червня 2016р. до 31 липня 2017р. на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно з ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. В аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Саме таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015р. по справі за №6-703цс15. Надане за зверненням суду рішення профспілкового комітету Профспілки Концерну РРТ від 09 березня 2017р. про відмову в наданні згоди на звільнення позивача суд не може вважати обґрунтованим, оскільки воно не містить, будь-якої аргументації чи посилань на фактичні обставини, які б свідчили про правомірність відсутності [PERSON] на робочому місці у період з 01 лютого 2015р. до 31 липня 2015р., як і не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача за прогули у період з 01 лютого 2015р. до 31 липня 2015р. Окрім того, на засіданні профспілкового комітету Профспілки Концерну РРТ 09 березня 2017р. були присутніми лише три члени профспілки Концерну РРТ, двоє із яких - це сам позивач та його представник, які і прийняли рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У день звільнення працедавцем на адресу реєстрації та фактичну адресу проживання позивача, зазначені ним особисто в особовому листку обліку кадрів, було відправлено листи з повідомленням про звільнення останнього з займаної посади та проханням прибути на підприємство для отримання трудової книжки, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 152-155). З урахуванням того, що затримка у видачі трудової книжки відбулася не з вини працедавця у суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Наказ Генерального директора Концерну РРТ Півнюка О.В. №44/ок від 31 липня 2015р. «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] в зв'язку з прогулами без поважних причин з 03 червня 2014р. по 31 липня 2015р. є незаконним в частині зазначення часу прогулу позивача без поважних причин з 03 червня 2014р. по 31 січня 2015р. включно та підлягає скасуванню в цій частині, а позов задоволенню. Разом з тим, оскільки стороною позивача, не доведено поважність причин його відсутності на робочому місці у період з 01 лютого 2015р. до 31 липня 2015р.; відмова профспілкового комітету Профспілки Концерну РРТ у наданні згоди на звільнення позивача від 09 березня 2017р. є необґрунтованою, а затримка видачі трудової книжки позивача сталася не з вини роботодавця, вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримку видачі трудової книжки задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: partial