Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання їх дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог вказував, що вони з відповідачкою перебували у шлюбі, під час якого народилася дочка [PERSON] . У вересні 2017 року, після погіршення їх сімейно-шлюбних відносин, дружина переїхала проживати до іншого помешкання та жити сім`єю з іншим чоловіком, а їх дитина залишилася проживати разом з ним і проживає до цього часу, хоча зареєстрована за місцем реєстрації відповідачки в с. Лимани Вітовського району. Після припинення їх шлюбу дитина проживає з ним у будинку його бабусі по [ADDRESS] , де їй створені всі умови для проживання, виховання та розвитку. Між ними склалися нормальні, теплі довірчі відносини. Однак остаточно між ним та відповідачкою не вирішено питання про місце проживання дитини, оскільки мати дитини заперечує на її проживанні разом з батьком, хоча сама належних умов для проживання дочки забезпечити не може. Вказуючи, що має постійне місце проживання та роботу, піклується про дитину, створює всі їй належні умови для існування та розвитку, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, тому просив визначити місце проживання дитини разом з батьком. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили про задоволення позову. Відповідачка [PERSON] у перших судових засіданнях заперечувала проти позову та просили відмовити у його задоволенні. За її клопотанням судом було призначено судові психологічну експертизу щодо визначення психологічного відношення дитини до батьків, а також для визначення наявності чи відсутності психологічного впливу батька та його родичів на дитину щодо схиляння до її проживання з батьком. Проте вподальшому не вчинила будь-яких дій, необхідних для її проведення, зокрема передплату її проведення, надання матеріалів. На останні засідання не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином за відомим зареєстрованим її місцем проживання, на який вона посилалася в своїх заявах, проте повідомлення повернулися з відміткою пошти, що вона там не проживає, хоча, як сторона у справі, зобов`язана повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Представник третьої особи - виконавчого комітету Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явилася, про його час та місце був повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності відповідачки, оскільки судом були вчинені всі дії по належному її виклику до суду. Суд, заслухавши доводи і пояснення позивача та його представника, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши ним докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] із 10 червня 2006 року перебували у шлюбі, за час якого в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Однак їх шлюб не склався і у вересня 2017 році вони припинили шлюбно-сімейні відносини, припинили проживати разом, вести спільний бюджет. На час завершення розгляду справи їх шлюб був розірваний судом. Після того як сторони припинили своє спільне проживання, то дитина залишилася проживати з батьком. Цю обставину сторони не оспорювали. За поясненнями позивача, які підтвердили своїми поясненнями свідки, мати дитини, залишила проживати дитину спільно з батьком, оскільки бажала спочатку налагодити своє окреме життя, роботу побут, а потім забрати дочку до себе. Проте вподальшому дочка вже не бажала залишати місце проживання з батьком, оскільки у неї в будинку є всі необхідні умови для проживання, налагоджені добрі відносини з батьком. З цього вбачається, що між батьками виник спір з приводу визначення остаточного місця проживання дитини. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України (далі СК України), визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьками та дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 ст. 160 СК України). На час подання позову [PERSON] було дванадцять років, але на час завершення розгляду справи їй виповнилося чотирнадцять років, тому її місце проживання визначається за її згодою. Частинами 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 того ж Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітньої дитини з матір`ю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України. Наявні у справі докази дозволяють встановити, що батько неповнолітньої [PERSON] має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерела існування, він створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Дочка з ним проживає вже близько трьох років і задоволена своїм існуванням, що вона підтвердила у судовому засіданні. Даних і доказів про умови і місце проживання матері дитини, наявності за її місцем проживання належним умов для проживання і розвитку дитини, суду не надано. Відповідно до висновку органу опіки та піклування в особі Миколаївської міської ради від 12 жовтня 2018 року орган опіки та піклування вважає доцільним проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин та досліджених доказів, суд вважає, що винятковими обставинами, які перешкоджають залишенню дитини з матір`ю є саме бажання дитини проживати спільно з батьком за належними умовами для її існування та розвитку, та відсутність доказів про наявність таких належних умом у матері. За викладеного,

Outcome: approved