Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного доходу за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позову зазначив, що 02 березня 2015 року між ним та ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» було укладено безстроковий трудовий договір, згідно умов якого його було прийнято на посаду представник торгівельний з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки. Зазначив, що при прийомі на роботу між сторонами було досягнуто згоди, що позивач, в силу трудових обовязків, буде зобовязаний здійснювати пошук покупців запасних запчастин, супроводження оформлення та проведення господарських операцій у Дніпропетровській області, працюючи у себе вдома за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не доводив до відома його посадові обовязки, не ознайомлював з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, не визначив позивачу робоче місце, а лише видав ноутбук та печатку підприємства №17. У липні 2015 року у позивача виник конфлікт з директором департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки. З цього часу у позивача по роботі почали виникати складнощі та явні намагання щодо його незаконного звільнення. Так, 18 серпня 2015 року директор департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки повідомив його, що з 27 серпня 2015 року робоче місце позивача буде знаходитись в каб.2, буд.1 по вул.Машинобудівників у с.м.т. Чабани, Київської області. Незаконна вимога позивачем виконана не була, оскільки своєї згоди на переведення до іншого регіону позивач не надавав. 28 серпня 2015 року о 07 год. 30 хв. до його оселі прибула служба безпеки відповідача, порушивши спокій його дружини та дітей. Метою прибуття зазначених осіб було отримання матеріальних цінностей, які раніше були передані позивачу для виконання трудових обовязків. 01 вересня 2015 року позивача було відключено від програмного забезпечення, внаслідок чого він з цього часу не міг виконувати свої трудові обовязки. 11 вересня 2015 року позивач отримав наказ №109-К від 09 вересня 2015 року, відповідно до якого його було звільнено із займаної посади 09 вересня 2015 року за ч.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Вважає наказ про звільнення не законним, оскільки в супереч ст.32 КЗпП України його не було попереджено за 2 місяці про зміну істотних умов праці. Крім того, незаконними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює 10\~000 грн. та яку просить стягнути з відповідача. В подальшому, у звязку з тим, що 15 грудня 2015 року позивач уклав трудовий договір та працевлаштувався, уточнивши свої позовні вимоги просив суд змінити підставу та дату звільнення на п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (у звязку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість) з 14 грудня 2015 року; стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач зі своїм представником уточнюючі позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що дійсно з 02 березня 2015 року позивач працював на посаді торгівельного представника з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії департаменту з продажу запасних запчастин ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра», однак в ньому не передбачено виконання трудових обовязків позивача у нього вдома. Разом з тим, територіально позивач здійснював свої трудові обовязки у м.Дніпропетровську. 18 серпня 2015 року, у звязку із виробничою необхідністю, позивача було повідомлено, що з 27 серпня 2015 року його робоче місце буде знаходитись в каб.2 буд.1 по вул.Машинобудівників у с.м.т. Чабани, Київської області. Зазначив, що ст.32 КЗпП України в даному випадку не може застосовуватись, оскільки позивача на іншу роботу не переводили він мав виконувати свою роботу, яка обумовлена трудовим договором. Також зазначив, що при змінах в реорганізації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці. Візит служби безпеки 28 серпня 2015 року був здійснений з метою застати вдома позивача та не мав своєю метою якось вплинути на нього, тим паче на його дружину та дітей. Доказів того, що позивачу було завдано маральної шкоди не надано. Щодо витрат на правову допомогу зазначив, що відповідно до ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, яка допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. У звязку з тим, що позивач такого клопотання не заявляв, [PERSON] приймав участь у справі в якості представника, послуги якого відповідно до чинного законодавства не можуть бути стягнуті. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON], який є її чоловіком, працював у ТОВ [PERSON] «Астра» на посаді торгівельного представника з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки. В липні 2015 року у її чоловіка виник конфлікт на роботі, у звязку з чим його змушували написати заяву про звільнення за власним бажанням. Свої трудові обовязки позивач виконував вдома у м.Дніпропетровську. 28 серпня 2015 року, приблизно о 07 год.30 хв., невідомі їй особи почали дзвонити у двері, налякавши її та дітей. Після виклику міліції зясувалось, що ці люди були зі служби безпеки ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра», метою візиту яких було вилучення матеріальних цінностей у її чоловіка, що були надані йому для здійснення трудових обовязків. У вересні 2015 року [PERSON] звільнили з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 02 березня 2015 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний Альянс «Астра» на посаді торгівельного представника з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось представником відповідача, що територіально позивач здійснював свої трудові обовязки у м.Дніпропетровську. 18 серпня 2015 року директором департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки позивача повідомлено, що в звязку з виробничою необхідністю з 27 серпня 2015 року його робоче місце буде знаходитися в каб.№2 приміщення департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки, який знаходиться за адресою: Україна, Київська обл., смт. Чабани, вул. Машинобудівників, буд.1. 20 серпня 2015 року позивачем на адресу директора департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки [PERSON] було направлено лист, відповідно до якого [PERSON] зазначив, що повідомлення про зміну робочого місця з м.Дніпропетровська на смт. Чабани, Київська обл. не відповідає вимогам ст.32 КЗпП України та порушує його права як робітника. 28 серпня 2015 року представники служби безпеки ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» о 07 год. 30 хв. зявились за адресою проживання позивача, метою якого було вилучення у останнього матеріальних цінностей, які позивачу були надані для здійснення своїх трудових обовязків. З 01 вересня 2015 року позивача було відключено від робочої поштової скриньки та відключена можливість он-лайн входу до робочого серверу внутрішньої облікової бази 1С, у звязку з чим [PERSON] не мав можливості виконувати свої трудові обовязки. З цього ж часу позивачу заробітна плата не нараховувалась. Наказом №109-К від 09 вересня 2015 року [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення була відсутність позивача на робочому місці за адресою: Україна, Київська обл., смт. Чабани, вул. Машинобудівників, буд.1. Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача зазначив, що положення ст.32 КЗпП України не може застосовуватися в даному випадку, оскільки позивача на іншу роботу не переводили він мав виконувати свою роботу, яка обумовлена трудовим договором. Разом з тим зазначив, що при змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад. Однак, такі твердженнями представника відповідача суд вважає такими, що не відповідають дійсності з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Відповідно до п.\~1 постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії і компенсації при переїзді в іншу місцевість» від 2\~березня 1998 року №\~255 інша місцевість це інший населений пункт. У звязку з тим, що в судовому засіданні встановлено той факт, що позивач виконував свої обовязки в м.Дніпропетровську, суд приходить до висновку, що при переведенні його робочого місця у смт Чабани, положення ч.2 ст.32 КЗпП України застосовуватись не можуть. Відповідно до ч.3\~ст.32 КЗпП України\~у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до вказаної статті переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згоди працівника. Як убачається з листа від 18 вересня 2015 року позивача повідомили про зміну робочого місця з м.Дніпропетровська на смт Чабани у Київської області з 27 серпня 2015 року. З даного листа також убачається, що попередження про зміну робочого місця позивач отримав за девять днів до таких змін, що є порушенням ч.3 ст.32 КзпП України. Крім того, в матеріалах справи відсутня згода (або відмова) [PERSON] на переведення його робочого місця в іншу місцевість. Таким чином суд приходить до висновку, що наказ №109-К від 09 вересня 2015 року про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним. Відповідно до ч.4 ст.32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6\~статті 36 цього Кодексу. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року у тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення. Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП. В судовому засіданні встановлено, що позивача фактично звільнили у звязку з його відмовою у переведенні в іншу місцевість, при цьому таке звільнення проведено з порушенням строку такого попередження, яке встановлено ст.32 КЗпП України. З 15 грудня 2015 року прийнятий на роботу у ТОВ « ПАРТС МАРКЕТ». Враховуючи той факт, що ч.3 ст.32 КзпП України встановлює лише строк попередження який не може бути менший ніж за 2 місяці, тобто такий строк може бути і більший, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зміни дати та підстави звільнення позивача з 09 вересня 2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України на 14 грудня 2015 року за п.6 ст.36 КЗпП України. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Як вже встановлено в судовому засіданні позивач був звільнений 09 вересня 2015 року. Разом з тим, відповідач перестав нараховувати йому заробітну плату з 01 вересня 2015 року, що також не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. Згідно з пунктом 32\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Згідно із п.п. «З» п. 1 , п. 2, п. 5\~Постанови від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~середньоденний заробіток позивача за останні повні 2 місяці, що передували його звільненню складає 8466,4 грн. (за липень 2015 року) + 8816,00 грн.\~(за серпень 2015 року) = 17282,4 грн. Виходячи з Листа міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів складала у липні 2015 року - 23 днів; у серпні 2015 року - 20 днів, тобто разом 43 днів; тому, середньоденний заробіток складає 17282,4 грн./43 днів = 401,92 грн. Період щодо розрахунку компенсації, зазначений позивачем, складає з 01 вересня 2015 року (день з якого позивачу не нараховували заробітну плату) по 14 грудня 2015 року (день звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України). Звідси, середній заробіток за час вимушеного, прогулу позивача з 01 вересня 2015 року по 14 грудня 2015 року складає 29742,08 грн. (74 х 401,92 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, яку позивач\~оцінює в 10 000 грн., суд зазначає наступне. За змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст.237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~\~\~1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~\~ст. 237-1КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. \~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи, що відповідачем було порушено право позивача на працю і таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки він залишилася без роботи, що потягло за собою переживання, нервові стреси, пригнічення, (в тому числі через події, які мали місце 28 серпня 2015 року, коли служба безпеки відповідача о 07 год. 30 хв., зявившись за адресою проживання позивача почала вимагати від нього матеріальні цінності), суд приходить до висновку\~\~про часткове задоволення\~\~вимог позивача та стягнення на його користь 2 000 грн. відшкодування моральної шкоди.\~ Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. До витрат,\~\~пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на правову допомогу (п.2 ч.2 ст.79ЦПК України), граничний розмір компенсації яких встановлюється законом (ч.2ст. 84\~ЦПК України). Відповідно до ч.1,2\~ст.56 ЦПК України\~правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги; така особа має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні; така особа допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до п. 11 роз'яснень\~\~\~постанови\~\~Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009,\~\~№ 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій\~статті 56 ЦПК. При розгляді справи в суді позивач не заявляв клопотання про допуск [PERSON] до участі у справі у якості особи, яка надає йому правову допомогу. [PERSON] фактично приймав участь при розгляді цієї справи в якості представника, вартість послуг якого відповідно до чинного законодавства не можуть\~\~бути стягнені з другої сторони у справі. Крім того, доказів того, що [PERSON] є фахівцями у галузі права, в судовому засіданні, надано не було. З огляду на вищевикладене суд вважає, що вимоги про стягнення судових витрат з надання правової допомоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial