Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку вони є власниками ділянки площею 0,2696га, що знаходиться по вул. Максимова, 2 в с. Кременище Києво-Святошинського району Київської області. Відповідачі по справі є суміжними землевласниками. На даний час ними було виявлено порушення меж їх земельної ділянки з боку відповідачів. Останні, встановивши металевий паркан, захопили частину їхньої земельної ділянки, що відображено в плані-схеми земельних ділянок, зробленого інженером-землевпорядником [PERSON] В добровільному порядку відповідачі усувати порушення не бажають, тому вважають своє право порушеним. Просили суд зобовязати [PERSON], [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,0039га та 0,0107га земельної ділянки загальної площею 0,2496га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Кременище, вул. Масимова, 2, кадастровий номер 3222487202:02:003:0008, - шляхом перенесення металевої огорожі на межу земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на землю, та привести земельну ділянку у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що відповідачами був встановлений новий паркан, при цьому порушена межа та захоплена частина земельної ділянки. При проведенні огляду спеціалістом було встановлено невідповідність межі, вказаної в державному акті позивачів, межі земельної ділянки по фактичному користуванню. На неодноразові звернення щодо перенесення огорожі, відповідачі не реагують. Просив відновити порушене право позивачів та задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні відповідачі та їх представник позовні проти позову заперечували. Суду пояснили, що дійсно вони встановити нову огорожу, але встановлювали на місці старої. Межа між їх земельними ділянками існувала давно і вони її не порушували. При проведенні огляду земельної ділянки, в них документи не просили та не перевіряли відповідність межі до їх державних актів. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не зявився. Направили суду листа, в якому просили слухати справу в їх відсутність. У судовому засіданні було заслухано пояснення спеціаліста [PERSON] щодо складання плану-схеми земельних ділянок. Суду пояснив, що за звернення позивачів та поданими ними їхнім державним актом на право власності на земельну ділянку ним було виконані дані роботи. При даному дослідженні він не досліджував правовстановлюючі документи суміжних землевласників, відповідність меж актам відповідачів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №384829 [PERSON] та [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,2496 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Кременище, вул. Максимова, 2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3222487202:02:003:0008. Державний акт виданий 03 серпня 2005 року. Власником суміжної земельної ділянки площею 0,2500га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Кременище, вул. Максимова, 36, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3222487202:02:003:0013, є [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, укладений 29 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0811га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Кременище, вул. Максимова, 6а, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3222487202:02:003:0005, є [PERSON] на підставі державного акту серія КВ №059655, виданого 16 серпня 2004 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що встановлення паркану не на межі порушують права позивача. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 81ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків. Відповідно до ст. 10 ЦПК України в судовому засіданні судом розяснювались права та обвязки сторін щодо подачі доказів та заявлення клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. За замовленням позивачів інженер-землевпорядник [PERSON] виготовив план-схему земельних ділянок, відповідно до якої відхилення по межі в бік позивачів становить від 0,05м-0,87-1.08м 0,0039га; 1,14-1,60-1,12м - 0,0107 га. При розгляді справи позивач не надав суду належних та допустимих на підтвердження того, що паркан встановлений відповідно до правовстановлюючих документів всіх суміжних землевласників. Поданий план-схема земельної ділянки не є належним доказом, оскільки складений лише з врахуванням координат одного співвласника, за відсутності відповідачів, що також підтверджено в судовому засіданні [PERSON] Інших доказів на підтвердження своїх вимог, позивачами не подано та не заявлено клопотання про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed