Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

у березні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивували тим, що вони та [PERSON] , [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] , зокрема, [PERSON] - 1/6 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2012 року; [PERSON] - 1/6 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2012 року, [PERSON] та [PERSON] - по 1/3 частині будинку кожний. Вказали, що частки в натурі не виділені, порядок користування житловий не встановлений, і [PERSON] та [PERSON] перешкоджають їм користуватись спірним майном, і на момент звернення до суду вони не мають до нього доступу. Зазначили, що мають намір у майбутньому виділити свої частини майна в натурі, однак, позбавлені такого права, оскільки відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [PERSON] та [PERSON] було здійснено за власний кошт і задля власного використання самочинне будівництво без належних на те дозвільних документів та без згоди на те інших співвласників. Вважали, що такі дії [PERSON] та [PERSON] обмежують їх права та інтереси, тому вважають за можливе в судовому порядку зобов`язати останніх здійснити всі необхідні дії задля ведення самочинних об`єктів в експлуатацію. Просили суд: -зобов`язати [PERSON] вчинити дії, а саме: розробити будівельний паспорт, зареєструвати повідомлення про початок будівельних робіт в архітектурно-будівельній інспекції, розробити технічний паспорт, зареєструвати декларації про введення об`єкта в експлуатацію в архітектурно-будівельній інспекції, зареєструвати право власності на об`єкти нерухомості: погріб - літ. Ж - 128 м2, сарай - літ. З - 24,6 м2, навіс - літ. И - 6,4 м2; -зобов`язати [PERSON] вчинити дії, а саме: розробити будівельний паспорт, зареєструвати повідомлення про початок будівельних робіт в архітектурно-будівельній інспекції, розробити технічний паспорт, зареєструвати декларації про введення об`єкта в експлуатацію в архітектурно-будівельній інспекції, зареєструвати право власності на гараж - літ. Е - 24,2 м2. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 03.04.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 27.08.2020 року (а.с. 24). Ухвалою від 27.08.2020 року розгляд справи відкладено на 28.01.2021 року (а.с. 30). 28.01.2021 року розгляд справи відкладено на 20.04.2021 року (а.с. 37). Ухвалою від 20.04.2021 року розгляд справи відкладено на 31.08.2021 року та витребувано у ДАБІ інформацію та документальне підтвердження того, чи звертались [PERSON] , [PERSON] з повідомленням про початок виконання будівельних робі, проведення реконструкції житлового будинку і надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в період з 2000 року по 27.02.2020 року (а.с. 40). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечила, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, через що просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Відповідь на відзив відповідача [PERSON] не надходила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] , зокрема, [PERSON] - 1/6 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2012 року; [PERSON] - 1/6 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2012 року, [PERSON] та [PERSON] - по 1/3 частині будинку кожному (а.с. 13, 14, 15). Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Звертаючись до суду, позивачі вказали, що [PERSON] та [PERSON] перешкоджають їм користуватись спірним майном, і на момент звернення до суду вони не мають до нього доступу. Разом з тим, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд надійшов до висновку про те, що позивачами не наведено жодного факту, який би підтверджував ті обставини, котрі ними вказані у позові. Так, вказуючи на створення відповідачами перешкод у користуванні майном, позивачі посилались на дані технічного паспорту, копія якого міститься на а.с. 17-18. Однак, такі твердження позивачів суд оцінює критично та не приймає до уваги, з огляду на те, що останній не є належним та допустимим доказом створенні перешкод позивачам у користуванні майном, й до того ж складений 18.11.2011 року, тобто до виникнення у позивачів права власності на майно. Останній не підтверджує наявності чи відсутності домовленості сторін щодо користування спірним майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доказів на вчинення перешкод позивачам в користуванні з боку останніх не надано, матеріали справи їх не містять. Позивачі, які в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України повинні довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, тобто наявність умов, що їм як співвласникам перешкоджають користуватися належною власністю, і які несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суду не надали належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України позивачі також не скористались, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляли. Отже, позивачі не виконали свого процесуального обов`язку та не надали жодних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги про неможливість користування майном. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Сам факт звернення позивачів до суду не свідчить про порушення їх права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували, що діями відповідачів чиняться перешкоди позивачам у користуванні майном. При цьому доказів будь-яких звернень до будь-яких органів та поліції з приводу перешкод у користуванні позивачами також надано не було. Крім того, позивачі не надали жодних доказів на підтвердження того, що таке порушення їх прав відбулось. При цьому, неодмінною ознакою порушення права є настання негативних наслідків для суб`єкта порушеного права. Як свідчать матеріали справи та пояснення позивачів, надані при зверненні до суду, такі негативні наслідки як на момент звернення відсутні, а отже безпідставним є посилання позивачів на порушення їх прав. Окрім того, при зверненні до суду позивачі вказали, що мають намір у майбутньому виділити свої частини майна в натурі, однак, позбавлені такого права, оскільки відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [PERSON] та [PERSON] було здійснено за власний кошт і задля власного використання самочинне будівництво без належних на те дозвільних документів та без згоди на те інших співвласників. Однак, вказані твердження позивачів судом також відхиляються з огляду на їх недоведеність доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Посилання останніх на дані технічного паспорту, складеного 18.11.2011 року, не доводять факту здійснення [PERSON] та [PERSON] за власний кошт і задля власного використання самочинного будівництва без належних на те дозвільних документів та без згоди на те інших співвласників. До того ж, позивачами заявлені вимоги про абстрактне порушення їх права на виділ їх часток в натурі на майбутнє, а задоволення таких позовних вимог за змістом норм ЦПК України унеможливлене. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачами не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, тих обставин, на які позивачі посилаються в своєму позові. Позивачами не вказано, чим саме відповідачі порушили їх права. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачі не довели порушення їх права на користування спільним майном, а відтак позовні вимоги суд вважає заявлено передчасно. Разом з тим, суд також вважає за необхідне зазначити. Предметом позову у даній справі є вимога позивачів до відповідачів про зобов`язання визнати за останніми право власності на самочинне будівництво з підстав відсутності необхідних дозвільних документів, котрі позивачі також просили суд зобов`язати відповідачів отримати, оскільки відсутність дозвільних документів у відповідачів та реєстрації за ними права власності на самочинне будівництво порушує їх права як співвласників будинку. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ч. 4 ст. 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст. 375 ЦК України). Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частинами 3, 5, 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом з цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (ч. 3 ст. 375 ЦК України). При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст. ст. 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст. ст. 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п. 5 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється. Аналогічна норма закріплена п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461. Установлено, що відповідачі не звертались до компетентних органів за отриманням дозвільної документації. За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визнання за відповідачами права власності на нерухоме майно, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Окрім того, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Таких обставин судом у даній справі не встановлено. Таким чином, позивачами не доведено наявності порушення їх суб`єктивних прав, на захист яких поданого позов. Як наслідок, визначений позивачами спосіб захисту не є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, суд надходить до висновку відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed