Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому, уточнивши свої вимоги в подальшому, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 09 грудня 2016 року по 13 квітня 2017 року у розмірі 16691,04 грн. Рішенням від 21 червня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги [PERSON] задовольнив у повному обсязі. В апеляційній скарзі ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія», посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, та ухвалення судового рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення з урахуванням зустрічного позову, а виконавчий лист в частині допущення до негайного стягнення 5100 грн визнати таким, що не підлягає виконанню. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не був у встановленому порядку ознайомлений з уточненими вимогами [PERSON], а суд, прийнявши рішення, фактично позбавив відповідача можливості ознайомитися з ними та надати пояснення на свій захист, чим були порушені приписи ст.ст. 27, 31 ЦПК України. Представник заявника вказує, що районним судом під час вирішення спору, всупереч положенням ст. 123 ЦПК України, було повністю проігноровано та не взято до уваги подання відповідачем 20 червня 2017 року зустрічного позову. Зазначає, що судом не було витребувано, а позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження розміру середньомісячного заробітку працівника, тобто розмір суми, присудженої до стягнення за рішенням, фактично є припущенням суду. Крім того, посилається на ту обставину, що для застосування негайного виконання рішення суду згідно ст. 367 ЦПК України відсутні жодні підстави, оскільки вказана норма передбачає вичерпний перелік підстав для застосування негайного виконання рішення, проте, у даному випадку суд стягнув не заробітну плату, а лише середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, в порушення вимог ст.ст. 115, 116 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачу на момент його звільнення належні грошові суми по заборгованості по заробітній платі за період з 01 вересня 2016 року по 09 грудня 2016 року та грошовій компенсації за дві невикористані щорічні відпустки на загальну суму 19935,41 грн, яку у повному розмірі товариство виплатило [PERSON] лише 13 квітня 2017 року, тому на відповідача судом був покладений обов'язок сплатити [PERSON] середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 16691,04 грн. Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] з 09 жовтня 2014 року працював на посаді директора ТОВ «Чернігівської деревообробної компанії». Згідно наказу № 13-к від 09 грудня 2016 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 09 грудня 2016 року. Вказані обставини підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці (а.с. 7). При звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок по всім належним від товариства виплатам. Так, з відповіді на звернення позивача, наданої Управлінням Держпраці у Чернігівській області від 09 березня 2017 року вбачається, що у день звільнення [PERSON] працював на посаді директора товариства, але всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не провів собі виплату всіх належних від підприємства сум, зокрема, заробітної плати за вересень, жовтень, листопад та грудень (з 01 по 09 грудня) 2016 року та нарахованої грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки на загальну суми 19,9 тис. Управління відзначає у своєму листі, що згідно з штатними розписами, починаючи з 02 листопада 16 року та станом на час проведення перевірки (02 березня 2017 року) посада головного бухгалтера на підприємстві відсутня (а.с. 8). Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На думку апеляційного суду, беручи до уваги наведені норми та матеріали справи, висновок районного суду про наявність вини відповідача у непроведенні повного розрахунку позивачу при його звільненні є хибним. Так, перевіркою додержання законодавства про працю ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія», проведеною Управлінням Держпраці у Чернігівській області, встановлено порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 115, ч. 5 ст. 97, ст. 116 КЗпП України, ч. 1 ст. 24, ч. 5 ст. 97 «Про оплату праці», які полягали у невиплаті працівникам заробітної плати за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року попри те, що згідно руху коштів на банківських рахунках підприємства здійснювалися інші платежі в цей період на загальну суму 258039, 32 грн (а.с. 53). Вказана обставина підтверджується наданими апеляційному суду виписками філії АТ «Укрексімбанк» про операції ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» за період з 02 листопада по 09 грудня 2016 року. Державним інспектором у складеному за результатами перевірки припису № 25-01-016/196-99 від 06 березня 2017 року зазначено, що в день звільнення [PERSON], останній, перебуваючи на посаді директора і будучи єдиною посадовою особою, не провів, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України, всіх належних йому від підприємства сум. Зі штатного розкладу на 2016 рік ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» вбачається, що товариство мало штат у кількості 5 одиниць, а саме, директор, майстер, підсобний робітник та столяр (2 одиниці). Посада бухгалтера на підприємстві відсутня (а.с. 54). За порушення встановлених строків виплати працівникам заробітної плати більш як за один місяць щодо ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія» 23 березня 2017 року була винесена постанова про накладення на товариство штрафу у розмірі 9600 грн, який в подальшому був сплачений на користь бюджету (а.с. 52). Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки саме дії [PERSON], як посадової особи - директора ТОВ «Чернігівська деревообробна компанія», повноваження якого визначені Статутом товариства, призвели до порушення вимог трудового законодавства щодо своєчасної виплати необхідних сум при звільненні. Не підтверджені належними доказами, а тому не можуть бути покладеними в основу судового рішення твердження позивача про неможливість проведення розрахунку у день свого звільнення через те, що очолюване ним товариство входить до складу корпорації, а отже виплата коштів, у тому числі заробітної плати залежала від погодження її керівництвом. Пунктами 9.3.15, 9.6.3 Статуту товариства (а.с. 67, 68) визначено, що на укладання господарських договорів, контрактів, інших правочинів, загальна сумарна вартість яких перевищує 50000 грн, директор повинен попередньо отримати згоду Зборів Учасників товариства. Отже, доводи позивача про неможливість нарахування собі заробітної плати через обмеження, встановлені статутом товариства, також є неспроможними, оскільки такі обмеження стосуються виключно господарської діяльності юридичної особи і, крім того, сума заборгованості по заробітній платі позивача не перевищувала визначеної положеннями статуту суми коштів. Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач, як директор товариства за відсутності бухгалтера, мав можливість нарахувати собі заборгованість по заробітній платі, а очолювана ним юридична особа мала відповідні кошти на рахунках, отже вина відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з [PERSON] при його звільненні відсутня. Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та необґрунтованими. Разом з тим, клопотання заявника про розгляд апеляційної скарги з урахуванням поданого зустрічного позову про стягнення з [PERSON] збитків у розмірі 9600 грн не підлягає задоволенню, враховуючи роз'яснення п. 16 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, в якому зазначено, що відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК. У зв'язку з цим, зокрема, у апеляційній інстанції не застосовуються правила про пред'явлення зустрічного позову (ст. 123 ЦПК України). Крім цього до матеріалів справи було долучено ксерокопію зустрічного позову, а не його оригінал. Відтак,

Outcome: approved