Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

У вересні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати за нею: - право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію СХТ442276, що належить [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь позивачки ? грошових коштів , які [PERSON] отримав від продажу будинку за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Коперника,4-а, а саме 30 000,00 грн.; - виділити у власність позивачці наступне майно нажите під час шлюбу: пральну машинку LG , мякий уголок, кухонний уголок, битонозмішувалку, судові витрати покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник заперечують проти позову, просять суд відмовити в його задоволенні, оскільки позивач не скористався своїм на правом на звернення до суду із вимогою про сплату грошової компенсації за автомобіль, грошові кошти в сумі 30000,00 грн. були передачі позивачу відповідачем після продажу будинку, а відносно іншого майна виділення позивачу цього майна без забезпечення його поділу не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідач [PERSON] заперечує проти позову відносно неї, зазначає що придбала автомобіль на законних підставах. Судовим розглядом встановлено, не заперечується сторонами і підтверджується наявними у справі доказами, що сторони перебували у шлюбі з 21 вересня 1984 року до 23 грудня 2015 року, який був розірваний згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області по справі №623/4334/15-ц, яке набрало законної сили 05.02.2016р. (а.с.62,73). 15 липня 2011 року, в період шлюбу, за спільні кошти сторін ними було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску, який було зареєстрований за відповідачем по справі. Автомобіль було придбано за 12\~000 доларів США. 15 жовтня 2015 року після звернення позивачки до суду з заявою про поділ спільного майна подружжя, відповідач без її згоди продав вищевказаний автомобіль [PERSON] за 40\~000,00 гривень, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру №6344 від 04.07.2016р. №18 та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.05.2016р. (а.с.90-92,98). Позивачка в листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля та повернути автомобіль у власність [PERSON] Рішенням від 17 лютого 2016 року Ізюмського міськрайонного суду Харківської області в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 88-89). Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 17 травня 2016 року скасував рішення Ізюмського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року, позов [PERSON] задовольнив частково, визнав договір купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в ? частки в спільній сумісній власності подружжя (а.с.90-92). Згідно довідки регіонального сервісного центру Харківської області, територіальний сервісний центр № 6344 автомобіль HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445, свідоцтво про реєстрацію САЕ668910, виданий ВРЕР № 1 м. Харків був зареєстрований 15.07.2011 року за гр. [PERSON],[INFO], адреса: м. Ізюм, вул. Бородіна,5. 15.10.2015 року вищевказаний автомобіль перереєстровано у центрі надання послуг ДАІ м. Балаклія на гр. [PERSON],[INFO], адреса: м. Ізюм, вул. Оболонна,18 згідно довідки рахунку ААЕ227777, виданої 15.10.2015 року ПП « ВФ « Автолюбитель», власнику видано свідоцтво про реєстрацію СХТ442276. Вартість транспортного засобу згідно довідки рахунки ААЕ227777 складає 40\~000,00 гривень (а.с.98). 02 квітня 2014 року відповідно до договору купівлі продажу [PERSON], який діяв від імені [PERSON], позивачки по справі, продав [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Коперника,4а на земельній ділянці площею 0,0600 га за ціною 60\~000,00 гривень (а.с.21). Надаючи правову кваліфікацію викладеним у позовній заяві обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3\~ст. 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1\~ст. 60 СК України). Пунктом 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69 - 72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсності його вартості на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, подавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України Крім цього, відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підстави, які порушують його права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності ( частина 1-3 ст. 212 ЦПК України). Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ним було передано позивачу половину коштів, отриманих від продажу будинку за адресою: м. Ізюм, вул. Коперніка, 4-а, з урахуванням чого вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про визнання спірного рухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя на підставі ч. 1 ст. 62 СК України, не доведення позивачем вартості майна, визначення порядку розподілу цього майна, неузгодження порядку грошової або іншої компенсації, зумовлюють відмову у задоволенні вимог позивача про виділення у власність позивачу наступного майна, нажитого під час шлюбу: пральну машинку LG , мякий уголок, кухонний уголок, битонозмішувалку. Судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача - [PERSON] на користь держави у розмірі 551,20 грн., з відповідача - [PERSON] на користь [PERSON] - 551,20 грн.

Outcome: partial