Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 15.04.2013 року з нього було стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] та 16.05.2013 року відповідачці [PERSON] виданий виконавчий лист. Постановою державного виконавця від 29.11.2013 року було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження на все майно позивача, у зв'язку із виникненням заборгованості по аліментам. На теперішній час заборгованість повністю сплачена. Проте державний виконавець арешт з майна не зняв. Враховуючи викладене позивач був вимушений звернутись до суду та просив скасувати арешт та заборону відчуження майна, що належить йому, накладеного постановою Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 29.11.2013 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи в провадженні Лівобережного ВДВС міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/265/763/13 від 16.05.2013 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 14.02.2013 року. 29.11.2013 року, у зв'язку наявністю заборгованості із сплати аліментів постановою державного виконавця накладений арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику. Станом на 31.10.2016 року [PERSON]. погасив в повному обсязі заборгованість по аліментам в розмірі, про що свідчать довідки державного виконавця Лівобережного відділу ДВС м.Маріуполя № 8/124-16 від 01.11.2016 року та № 4451/3.3-16/8 від 31.10.2016 року. Порядок стягнення аліментів визначений ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту частини 2 цієї статті вбачається, що стягнення може бути звернено на майно боржника у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. Зважаючи на те, що на час розгляду справи відпали підстави для звернення стягнення на майно боржника, оскільки заборгованість зі сплати аліментів боржником погашена, аліменти сплачуються щомісячно, також відпали і підстави для арешту майна боржника, який, відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», застосовується для забезпечення реального виконання рішення при зверненні стягнення на майно боржника. Порядок зняття арешту визначений ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої вбачається, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, або у разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований(ч.ч.3,4). У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду(ч.5). Позовні вимоги про зняття арешту є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підстави, визначені законом, для звернення стягнення на майно боржника та накладення арешту на все майно боржника на теперішній час відсутні. Чинним законодавством, як зазначалось вище, встановлена можливість звернення стягнення на майно боржника, а відтак і можливість накладення арешту на його майно, лише у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. В розумінні ч.1,2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладається держаним виконавцем і застосовується для забезпечення реального виконання рішення. При цьому, арешт майна боржника може бути накладений лише у випадку наявності поточної заборгованості по сплаті аліментів, і не може бути направлена на забезпечення виконання зобов'язань, що виникають у майбутньому. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Постанова державного виконавця про арешт всього майна [PERSON] за умови відсутності заборгованості по аліментам порушує права власності позивача на належне йому майно. При цьому арешт майна є виключно мірою, що спрямоване на забезпечення інтересів громадян, на користь яких винесено рішення суду, зокрема погашення існуючої заборгованості за рахунок арештованого та реалізованого майна боржника. На теперішній час вжити державним виконавцем заходи для виконання рішення суду в майбутньому без наявності реальної заборгованості боржника є надмірним та не відповідають принципу співрозмірності накладеного обтяження на майно, його вартості та борговим зобов'язанням боржника. На підставі викладеного,

Outcome: approved