Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим будинком, визначення порядку користування житловим будинком, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 1994 року по 19 серпня 2015 року, від якого вони мають двох дітей - синів [PERSON] і [PERSON] Після реєстрації шлюбу він проживав разом з своєю сім'єю у домоволодінні матері дружини [PERSON] у [ADDRESS], де вони всі зареєстровані. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу він не може з відповідачами вирішити питання щодо порядку користування будинком, прохав визнати за ним право на користування житловим будинком [NUMBER], розташованому по [ADDRESS], визначити порядок користування сторін у будинку [NUMBER] по [ADDRESS] шляхом надання йому разом з сином [PERSON] у користування меншої кімнати, а відповідачам - кімнати більшого розміру. Відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 січня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку вона придбала житловий будинок [NUMBER] (у подальшому [NUMBER]). У вказаному будинку зареєстрована сім»я її доньки [PERSON] - вона, її колишній чоловік [PERSON] та двоє їх дітей [PERSON] і [PERSON] У березні 2015 року, коли відносини між донькою та її чоловіком погіршились, [PERSON] зібрав свої речі та виїхав проживати в м. Южноукраїнськ до іншої жінки. Будь-яких спроб повернутися до будинку останній не вчиняв. Посилаючись на те, що [PERSON] не проживає у будинку понад 6 місяців, позивач прохала на підставі ст. 71 ЖК України визнати його таким, що втратив право на користування житловим будинком. Ухвалами суду від 27 жовтня 2015 року прийнято судом відмову від позову позивача [PERSON] та закрито провадження по справі у цій частині, залучено останнього як співвідповідача по первісному позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав первісний позов, заперечував проти задоволення зустрічного позову, пояснив суду, що у спірному будинку він не проживає з квітня 2015 року, будинок він залишив самостійно, йому ніхто не перешкоджає проживати у будинку. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали вимоги зустрічного позову, заперечували проти задоволення первісного позову, пояснили суду, що у квітні 2015 року позивач самостійно залишив будинок та виїхав на проживання в м. Южноукраїнськ до іншої жінки. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 січня 2007 року Арбузинською державною нотаріальною конторою, перебуває житловий будинок [NUMBER], розташований по [ADDRESS]. З технічного паспорту на будинок вбачається, що змінилися його нумерація з [NUMBER] на [NUMBER]. З 1994 року по 18 серпня 2015 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають повнолітніх дітей - синів [PERSON], [PERSON] Позивач по зустрічному позову [PERSON] є матір'ю [PERSON] Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин з власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не проживає у житловому будинку з квітня 2015 року, тобто протягом 7 місяців, тому підстави для застосування ст. 405 ЦК України та визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням відсутні. Не заслуговують уваги доводи [PERSON] щодо застосування ст. 71 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки вказана правова норма стосується жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено. Як вбачається з довідки Арбузинського РС УДМС України в Миколаївській області № 1610 від 20 вересня 2015 року, копій паспортів, що є в матеріалах справи, у вказаному вище будинку зареєстровані сторони по справі, у тому числі і позивач [PERSON] Реєстрація позивача за місцем знаходження житлового будинку [NUMBER], розташованого по [ADDRESS] надає йому право на користування вказаним будинком і додаткового підтвердження судом цього права не потребує. За таких обставин звернення позивача [PERSON] з позовом про визнання за ним права користування житловим будинком не може бути належним способом захисту свого порушеного цивільного права, передбаченого ст. 16 ЦК України. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як випливає із змісту ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З наведеного випливає, що право члена сім»ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки позивач [PERSON] не є співвласником спірного житлового будинку та не набув самостійного права на нього, а встановлення судом запропонованого позивачем порядку користування житлом призведе до порушення конституційних прав [PERSON] на вільне та безперешкодне користування власником усіма приміщеннями житлового будинку, то суд, з врахуванням положень ст. 358 ЦК України, вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову про визначення порядку користування житловим будинком.

Outcome: dismissed