Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання автомобіля [NUMBER], 2007 року випуску, її особистою приватною власністю. Вимоги обґрунтувала наступним: з відповідачем перебувала у шлюбі з 7 липня 2007 року по 2016 рік. 17 грудня 2007 року ними було придбано за 52 000,00 грн. спірний автомобіль, титульним власником якого є відповідач, хоча автомобіль було придбано не за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок грошей, подарованих їй батьками. Позивач зазначала, що відповідач ці обставини визнавав до розірвання шлюбу, але в даний час заперечує, що автомобіль є її особистою власністю. [PERSON] позов визнав. У вступному слові стверджував, що автомобіль придбано за кошти батьків позивачки. В судових дебатах свою позицію пояснив тим, що отримав консультацію адвоката, який запевнив його у безперспективності заперечень проти позову колишньої дружини. Визнав також, що в даний час на примусовому виконанні у державній виконавчій службі перебуває виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дружини від іншої жінки - [PERSON] Зазначав, що йому відомо про заборгованість по аліментах та про накладення арешту на спірний автомобіль. З розміром боргу не погоджується, але в суд з позовом про визначення розміру заборгованості та про скасування арешту не звертався. Третя особа [PERSON] проти позову заперечувала. Пояснила, що про обставини придбання автомобіля сторонами їй нічого не відомо, але задоволення позову буде мати наслідком зняття арешту з автомобіля, ускладнить виконання рішення про стягнення аліментів з відповідача на її користь, що порушить її законні права та інтереси. Третя особа - Автозаводський ВДВС м. Кременчука свого представника в судове засідання не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином (а. с. 48, 59). Провадження у справі було відкрите ухвалою судді від 6 жовтня 2017 року (а. с. 20). Ухвалою суду від 12.03.2018 року суд залучив до участі у справі третіх осіб: Автозаводський ВДВС м. Кременчука та [PERSON] (а.с. 36). В судовому засіданні 14 травня 2018 року суд задовольнив клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] Суд, вислухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] - колишнє подружжя. У шлюбі сторони перебували з 7 липня 2007 року по 2016 рік. 17 грудня 2007 року сторони придбали за 52 000,00 гривень автомобіль [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 3а). Автомобіль оформлено на ім'я [PERSON] В судовому засіданні сторони визнали, що спільних коштів після чотирьох місяців шлюбу вони не мали, і гроші на придбання автомобіля [PERSON] подарували її батьки - [PERSON] та [PERSON] Укладення договору на ім'я відповідача пояснили тим, що позивач не мала в той час водійських прав на управління транспортним засобом. До цього часу автомобіль знаходиться у фактичному володінні та користуванні [PERSON] Від попереднього шлюбу [PERSON] має неповнолітню дитину, на утримання якої зобов'язаний сплачувати аліменти на користь її матері [PERSON] За ним обраховується заборгованість по аліментах за період з 2005 року по 1 червня 2018 року у сумі 74 738, 40 грн. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у грудні 2007 року вирішили подарувати дочці автомобіль. Кожний з них дав по 30 000,00 грн. Письмовий договір дарування не укладали, гроші зберігали вдома, тому підтвердити факт їх наявності, наприклад, банківськими або іншими письмовими документами, не можуть. Спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України (глава 7 «Право особистої приватної власності дружини та чоловіка», глава 8 «Право спільної сумісної власності подружжя») та положеннями цивільного законодавства України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 27 грудня 2007 року роз'яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (п. 24 постанови). Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надала суду будь-якого письмового доказу, який би належно підтвердив факт укладення між нею та батьками договору дарування грошових коштів. Відсутність водійських прав не перешкоджає придбанню автомобіля, тому пояснення [PERSON] про те, чому автомобіль було оформлено на ім'я чоловіка, виглядають непереконливо. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо суми подарованих коштів - 60 000,00 грн. - не співпадають із сумою, яку [PERSON] зазначила у позовній заяві - 55 000,00 грн. Суд не може виключати, що із зрозумілих причин батьки позивачки можуть бути зацікавленими у вирішенні справи на її користь. Отже, їх показання, не підтверджені письмовими доказами, є недостатніми для задоволення позову. Нетривалий строк перебування сторін у шлюбі - на момент придбання автомобіля п'ять місяців - необов'язково означає, що достатніх спільних коштів вони не мали. Принаймні, такі твердження сторін нічим не підтверджені - суду не надані належні докази про їх доходи та заощадження. Позиція відповідача свідчить про фактичну відсутність спору між сторонами. Отже, спір вирішується судом тільки тому, що спірний автомобіль перебуває під забороною у зв'язку із значною сумою заборгованості відповідача перед [PERSON] по аліментах. Ця обставина у сукупності з іншими ставить під сумнів не тільки доведеність позовних вимог, але й їх легітимність. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed