Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

У вересні 2013 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду до відповідача [PERSON] з позовом про захист порушеного права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов»язання звільнити самовільну зайняту земельну ділянку шляхом знесення господарчої будівлі, вказавши наступне. Вона є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці розміром 0,15 га, що була їй надана в користування. По сусідству з нею проживає відповідач [PERSON], який є власником будинку [ADDRESS]. Але він самовільно, без належного дозволу та законних підстав, на території її земельної ділянки встановив гараж та паркан, що створює для неї перешкоди. Оскільки добровільно вони не можуть вирішити спір, вона вимушена звернутися до суду. В ході судового розгляду позивачка уточнила свої позовні вимоги, де посилаючись на вищевикладені обставини, просить суд відновити її право власності на житловий будинок та користування земельною ділянкою, усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на цей будинок і користування земельною ділянкою, зобов»язавши відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під гаражем шляхом знесення його та вивезення з території земельної ділянки. У судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Суд, заслухавши позивачку, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши надані докази і матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02 лютого 2012 р. виконкомом Курилівської сільської ради Куп»янського району, позивачка [PERSON] є власником жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Право власності за позивачкою зареєстровано 02 лютого 2012 р. Куп»янським БТІ за № 11171 в книзі 74 (с.) (а. с. 6, 6/зв.). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 17 грудня 2010 р. державним нотаріусом Куп»янської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-4379, відповідач [PERSON] є власником жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Право власності за відповідачем зареєстровано 21 грудня 2010 р. Куп»янським БТІ за № 11049 в книзі 74 (с) (а. с. 38, 40). Відповідно до акту від 30 липня 1980 р. позивачці було відведено в натурі земельну ділянку загальною площею 1000 кв. м по вул. Кооперативній (в теперішній час - вул. Казанцева) в с. Новоосинове Куп»янського району для забудови (а. с. 10). Згідно з рішенням виконкому Куп»янської Райради депутатів трудящих № 246 від 05 серпня 1980 р. позивачці [PERSON] було надано дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку на відведеній земельній ділянці загальною площею 0,10 га (а. с. 12, 11). Як свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку від 17 грудня 2010 р., відповідач [PERSON] купив та прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці Курилівської сільської ради Куп»янського району площею 0,15 га, з кадастровим № 6323783502:00:004:0054 (а. с. 38). Проте із акта узгоджувальної комісії від 20 листопада 2012 р. вбачається, що в ході обстеження земельних ділянок сторін було встановлено, що позивачка фактично користується земельною ділянкою загальною площею 0,15 га. Спір між сусідами йде за межу між присадибними ділянками, на якій знаходиться, як вважає [PERSON], гараж відповідача. Раніше встановлений межовий знак був відсутній (а. с. 14). Допитаний судом свідок [PERSON], спеціаліст Курилівської сільської ради, член узгоджувальної комісії, також підтвердила вказані обставини. У досліджених судом матеріалах інвентарних справ на будинки по [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутні дані про встановлення меж вказаних земельних ділянок, також відсутні протоколи обміру земельних ділянок. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об»єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А ст. 126 ЗК України визначає оформлення речових прав на земельну ділянку. Із матеріалів справи вбачається, що позивачці було надано під забудову земельну ділянку площею 0,10 га (а. с. 10, 12), а з акту узгоджувальної комісії слідує, що вона фактично користується земельною ділянкою загальною площею 0,15 га (а. с. 14). Спірний гараж літ. «Б», придбаний відповідачем за договором купівлі-продажу житлового будинку від 17 грудня 2010 р., був збудований у 1992 р., що підтверджується технічним паспортом БТІ (а. с. 45). Ця обставина спростовує твердження позивачки про те, що відповідач вчинив самовільне зайняття земельної ділянки, розташувавши на ній гараж, що є самочинним будівництвом. Поняття самочинного будівництва визначене у ст. 376 ЦК України, зокрема житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У ст. 103 ЗК України визначено зміст добросусідства, зокрема зазначається, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди не дійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 391 передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте суд, враховуючи досліджені докази, вважає, що позивачка не довела факт порушення відповідачем її права користування та розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою, у зв»язку з чим її вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed