Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У вересні 2017 року ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до споживчого кредитного договору № 91865560000 від 27 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ФО [PERSON], банк надає позичальнику кредит у сумі 184 926.51 грн. зі сплатою позичальником 9.70% відсотків річних, строком до 25.12.2017 року позичальник повертає кредит і сплачує за його користування процент та комісійну винагороду в сумі, в строки на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов»язання за кредитним договором перед позичальником виконав, надавши позичальнику кредит в сумі 184 926.51 грн. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.12.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу №91865560000, згідно п. 1.1., 1.2 Договору застави предметом застави є належне позичальнику на праві приватної власності майно, автомобіль [NUMBER], колір синій, рік випуску 2012. Предмет застави належав позичальнику згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого Черкаським ВРЕВ при УДАІ УМВС України у Черкаській області 27.12.2012 р. Відповідно до п.1.1 Договору застави вартість предмету застави складає 274 171.00 грн. 06.03.2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №79 відполвідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу від 27.12.2012 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». 06.03.2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року, посвідченого ПНКМНО [PERSON] , відповідно до якого позивач набув право заставодержателя відносно предмета застави, на підставі чого були внесені відповідні зміни до Державного реєстру рухомого майна. Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 591 154.41 грн. з яких 250 738.09 грн. - нарахування у відповідності до кредитного договору, 313 089.30 грн. та 27 327.02 грн. нарахування на підставі ст. 625 ЦК України, трьох відсотків річних та індексу інфляції. Однак, позивачу стало відомо, що предмет застави був неодноразово знятий з обліку та перереєстрований на інших власників, так, на день подачі позову до суду спірний автотранспортний засіб на праві власності належить відповідачу у справі [PERSON] Отже, [PERSON] було незаконно відчужено предмет застави, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік з іншими номерами, при цьму в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, предмет застави знаходиться в обтяженні позивача. В зв»язку з викладеним вище, позивач звернувся до суду та просив суд в рахунок погашення боргових зобов»язань за договором про надання споживчого кредиту від 27.12.2012 року звернути стягнення на ТЗ марки «Хюндай», р/н [NUMBER], колір синій,Ю рік випуску 2012, який на праві власності належить відповідачу шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави та зобов»язати відповідача передати позивачу вказаний вище транспортний засіб з комплектом ключів та свідоцтво про його реєстрацію. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2017 року відкрито провадження в цивільній справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, подавши відзив на позовну заяву. Пояснила суду, що між позивачем та відповідачем у справі не існує будь-яких договірних відносин. Відповідач також не має жодних зобов»язань перед первісним кредитором, які б могли б перейти до нового заставодержателя. Вважає, що позивачем не вірно обрано спосіб свого цивільного захисту, тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представником позивача 17.04.2018 року до суду було подано відповідь на відзив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до споживчого кредитного договору № 91865560000 від 27 грудня 2012 року, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ФО [PERSON], банк надає позичальнику кредит у сумі 184 926.51 грн. зі сплатою позичальником 9.70% відсотків річних, строком до 25.12.2017 року позичальник повертає кредит і сплачує за його користування процент та комісійну винагороду в сумі, в строки на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов»язання за кредитним договором перед позичальником виконав, надавши йому кредит в сумі 184 926.51 грн. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.12.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу №91865560000, згідно п. 1.1., 1.2 Договору застави предметом застави є належне позичальнику на праві приватної власності майно, автомобіль [NUMBER], колір синій, рік випуску 2012. Предмет застави належав позичальнику згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого Черкаським ВРЕВ при УДАІ УМВС України у Черкаській області 27.12.2012 р. Відповідно до п.1.1 Договору застави вартість предмету застави складає 274 171.00 грн. 06.03.2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №79 відполвідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу від 27.12.2012 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». 06.03.2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року, посвідченого ПНКМНО [PERSON] , відповідно до якого позивач набув право заставодержателя відносно предмета застави, на підставі чого були внесені відповідні зміни до Державного реєстру рухомого майна. Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 591 154.41 грн. з яких 250 738.09 грн. - нарахування у відповідності до кредитного договору, 313 089.30 грн. та 27 327.02 грн. нарахування на підставі ст. 625 ЦК України, трьох відсотків річних та індексу інфляції. Крім того, позивачу стало відомо, що предмет застави був неодноразово знятий з обліку та перереєстрований на інших власників, так, на день подачі позову до суду спірний автотранспортний засіб на праві власності належить відповідачу у справі [PERSON] Отже, [PERSON] було незаконно відчужено предмет застави, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік з іншими номерами, при цьму в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, предмет застави знаходиться в обтяженні позивача. В зв»язку з викладеним вище, позивач звернувся до суду та просив суд в рахунок погашення боргових зобов»язань за договором про надання споживчого кредиту від 27.12.2012 року звернути стягнення на ТЗ марки «Хюндай», р/н [NUMBER], колір синій,Ю рік випуску 2012, який на праві власності належить відповідачу шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави та зобов»язати відповідача передати позивачу вказаний вище транспортний засіб з комплектом ключів та свідоцтво про його реєстрацію. Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У Постанові ВСУ від 30.03.2016 року №6-1851цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише ст.ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (с. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Ч.1 ст. 20 Закону зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов»язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами 6,7 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна на яке звернено стягнення проводиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо іншне не передбачено цим Законом чи договором. Статтею 21 Закону визначено процедуру реалізації заставленого майна, а саме реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором. Виходячи із системного аналізу змісту положень ст.19,20,21 ЗУ «Про заставу», ст. 328,335,376,392 ЦК України у спірних правовідносинах перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбутися за наслідком проведення публічних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності. Частини1,2 ст. 591 ЦК України вказують - реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Статтями 590 ЦК України, ст. 20 ЗУ «Про заставу», ст. 24-26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачений чіткий порядок такого звернення стягнення на майно шляхом реалізації заставленого майна шляхом проведення публічних торгів. Отже, при застосуванні судової процедури звернення на предмет застави, законодавець не допускає можливості використання договірних умов, якими врегульована процедура передачі предмету застави від власника до заставодержателя. При зверненні до суду з зазначеним позовом позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави за рішенням суду. Проте, в судовому засіданні судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та позивачем ТОВ «Українська факторингова компанія» не існує будь-яких договірних відносин. Відповідач у справі також не має жодних зобов»язань перед первісним кредитором, які б могли перейти до нового заставодержателя - позивача у справі. Крім того, суд звертає увагу на те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed