Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до\~Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа: [PERSON] , у якому просив визнати недійсними договір відступлення прав вимоги за кредитним договором №ML-502/014/2007 від 03.04.2007 року, укладений 04.09.2020 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», та договір відступлення прав вимоги за кредитним договором №ML-502/014/2007 від 03.04.2007 року, укладений 04.09.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс». Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 03.04.2007 року між громадянкою України [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML- 502/014/2007. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 03.04.2007 року Банком було додатково укладено 2 договори поруки: №ЗН-502/014/2007 із Іноземним підприємством «СЖС УКРАЇНА», та №ЗР-502/014/2007/1 із [PERSON] . 04.09.2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено договір відступлення права вимоги, згідно якого АТ «ОТП Банк» передало, а ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» прийняло права вимоги, що випливають з кредитного договору та договорів поруки. 04.09.2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало, а ТОВ «Консалт Солюшенс» прийняло права вимоги що випливають з кредитного договору та договорів поруки. Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України, поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. На думку позивача, оспорювані договори є договорами факторингу. Це твердження позивач обґрунтовує тим, що наводить розмежування правочинів\~з відступлення\~права вимоги\~(цесії)\~та договорів\~факторингу.\~При цьому\~посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 10 листопада 2020 року в справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). Позивач вказує, що згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Позивач зазначає, що за наявною на офіційному сайті Національного Банку України інформацією, яка опублікована на web-сторінці за адресою «https://bank.gov.ua/files/nonbank licensed valid val.pdf», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» не входять до переліку небанківських установ, які отримали ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» не могли набути права вимоги за валютним кредитом. За таких обставин, можна дійти висновку про те, що дійсним та єдиним кредитором у цій справі є первісний кредитор - ПАТ «ОТП Банк». Виходячи з наведеного, позивач вважає укладені договори відступлення прав вимоги незаконними та просить визнати їх недійсними, що й стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку. Ухвалою суду від 11.05.2021 року судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.06.2021 року. 05.05.2021 року від представника ТОВ «Консалт Солюшенс» адвоката Павлишина Андрія Івановича до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується з позовом та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Так, в обґрунтування наданого відзиву представник відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» посилається на те, сторонами оскаржуваних договорів відступлення прав вимоги було виконано його умови та ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відповідні кошти у розмірі 39 000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 242 від 04.09.2021 року. Крім того, як вбачається з Акту приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 04.09.2020 року ТОВ «Консалт Солюшенс» отримало від ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» всю необхідну документацію, що є повною та достатньою для реалізації новим кредитором отриманих прав вимоги. Також, факт зміни сторони кредитора за вищезазначеними зобов`язанням в матеріальних правовідносинах констатував і Приморський районний суд міста Одеси в ухвалі від 29.09.2020 року по справі № 522/12520/16-ц, якою було задоволено заяву ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про заміну сторони її правонаступником у справі про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором №ML-502/014/2007 від 03.04.2007 року. Вказана ухвала є чинною та позивачем не оскаржувалась. В свою чергу, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2018 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості у розмірі 137\~103,23 доларів США, за вищезазначеним кредитним договором, наразі залишається не виконаним повністю, а боржники від його виконання ухиляються. Крім того, представник ТОВ «Консалт Солюшенс» зазначає, що метою укладення оспорюваних договорів була саме заміна кредитора у зобов`язанні, а, зовсім, не одержання фінансування первісним кредитором (п. 1.1.1.1. договору, що укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», та п. 2.1. договору, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс»). Відповідно до змісту цих договорів, новий кредитор не отримує жодної плати за користування грошовими коштами. Саме тому такі договори є договорами відступлення прав вимог (цесії), а не факторингу. Крім того, позивач не надає жодної оцінки оспорюваним правочинам, не здійснює аналіз змісту відповідних договорів, а всі його доводи та аргументи зводяться виключно до прямого цитування Верховного Суду. А, власне, постанова Верховного Суду, текст якої покладено в основу аргументації позивача, взагалі не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки в ній надавалася правова оцінка іншим фактичним обставинам, а предметом дослідження були зовсім інші правовідносини. Так, у справі №461/2900/11 між відповідачами був укладений саме договір факторингу. В свою чергу, у правовідносинах між ТОВ «Консалт Солюшенс», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «ОТП Банк», як зазначає відповідач, відсутні обов`язкові елементи такого договору. Враховуючи це, ТОВ «Консалт Солюшенс» не набуло права здійснювати фінансові операції відносно боржників, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 640/14873/19, від 18.11.2020 року у справі №295/3588/14-ц та від 31.07.2019 року у справі №910/4816/18. Окремо представником ТОВ «Консалт Солюшенс» було зазначено, що в постанові від 10.03.2021 року у справі № 643/11542/15-ц Верховний Суд звернув увагу, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. Таким чином, на думку представника ТОВ «Консалт Солюшенс», відсутні будь-які підстави вважати оспорювані договори такими, що не відповідають положенням статей 203, 215\~ЦК України та суперечать положенням цивільного законодавства, що регулює правовідносини з відступлення прав вимоги (цесія), а тому позов [PERSON] не підлягає задоволенню. У судове засідання призначене на 08.06.2021 представник відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» адвокат Павлишин А.І. надав заяву про розгляд справи його за відсутності. Інші учасники справи, в тому числі й позивач, в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомили. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд\~у постанові\~від 1\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін, у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України, вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності позивача [PERSON] , представників відповідачів АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», третьої особи [PERSON] , сповіщених належним чином. Суд, дослідивши докази, обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, вважає що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено,\~що 03.04.2007\~року між\~Закритим акціонерним\~товариством «ОТП\~Банк»,\~правонаступником якого\~є Публічне\~акціонерне товариство\~«ОТП Банк»\~та [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~№ ML-502/014/2007. В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банком було укладено 2 договори поруки: №\~SR-502/014/2007\~із Іноземним\~підприємством «СЖС\~УКРАЇНА»,\~та № SR-502/014/2007/1 із [PERSON] . 11.05.2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №\~522/12520/16-ц позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором ML-502/014/2007 від 03.04.2007 р. в розмірі 137 103,23 доларів США. 04.09.2020 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-502/014/2007 від 03.04.2007 року, за договором поруки № SR-502/014/2007/1 від 03.04.2007 року. В подальшому між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено Договір про відступлення права вимоги від 04.09.2020 року, за яким ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» відступило у повному обсязі, а ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло права вимоги за вищезазначеними кредитним договором та договором поруки. За статтею 16\~ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204\~ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Статтею 627\~ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628\~ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Статтею 512\~ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656\~ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350\~Господарського кодексу\~України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. У статті 1077\~Цивільного кодексу\~України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу. Відповідно до статті 1077\~ЦК України за\~договором факторингу\~(фінансування\~під відступлення\~права грошової\~вимоги)\~одна сторона\~(фактор)\~передає або\~зобов`язується\~передати грошові\~кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Факторинг передбачає\~наявність одночасно\~трьох обов`язкових\~умов:\~первинний кредитор\~поступається новому\~кредиторові грошовою\~вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказує на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №\~591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року, у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18). Також, суд враховує позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року по справі № 906/1174/18, відповідно до якої можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Таким чином суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що укладені між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» оспорювані договори відступлення прав вимоги є договорами факторингу. Позивач наполягає на тому, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги є недійсним, оскільки у ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консатт Солюшенс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому вони не могли набути права вимоги за валютним кредитом. Однак, таку позицію позивача суд не може взяти до уваги з огляду на таке. У статті 350\~Господарського кодексу\~України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» (далі - Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Так, судом було перевірено інформацію з Комплексної інформаційної системи Національного банку (КІС НБУ) та встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» (код ЄДРПОУ 42251700) та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (код ЄДРПОУ 40326297) є фінансовими установами та обидва мають ліцензію з надання послуг з факторингу. При цьому, якщо вказані товариства не здійснюють прийом платежів в іноземній валюті, не відкривають та не ведуть поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучають кошти на депозити, то вони не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року, по справі №545/2370/19. Також, в постанові від 10.03.2021 року у справі № 643/11542/15-ц Верховний Суд звернув увагу, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що постановою Верховного Суду від 10.02.2021 №\~591/4552/17, у аналогічній за своїм предметом та підставами судовій справі, було відмовлено у задоволенні позову споживача фінансових послуг до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Вердикт Капітал», яке є правонаступником ТОВ «Кредекс Фінанс», про визнання недійсним договору факторингу, з підстав відсутності ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. А, враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Отже, з огляду на вищевказані норми закону та актуальні позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відступлення прав вимоги за кредитом наданим в іноземній валюті на підставі договору факторингу не вимагає наявності у сторін такого договору ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, варто зазначити, що ПАТ «ОТП Банк», з яким [PERSON] та [PERSON] укладали кредитний договір № ML-502/014/2007 від 03.04.2007 року та договором поруки № SR-502/014/2007/1 від 03.04.2007 року, мало на час укладання відповідних договорів банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій в тому числі з валютними цінностями, які в силу статті 47\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» визначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, а отже, ПАТ «ОТП Банк» мало право видавати кредити у іноземній валюті. Також є переконливими для суду посилання представника ТОВ «Консалт Солюшенс» на неможливість застосування до спірних правовідносин позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі №461/2900/11, на змісті якої очевидно ґрунтується позиція позивача. По-перше, за обставинами цієї справи спір між боржником та новим кредитором виник під час виконання основного зобов`язання у іноземній валюті, при цьому, новий кредитор протягом трьох років поспіль відмовлявся приймати від боржника платежі в валюті, як то було передбачено кредитним договором. Зовсім протилежною є ситуація у правовідносинах між позивачем та відповідачами у даній справі, оскільки на момент відступлення прав вимоги існувало невиконане [PERSON] та [PERSON] рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підставі якого було відкрито відповідне виконавче провадження в органах державної виконавчої служби. Враховуючи це, новому кредитору за оспорюваними договорами передалося вже існуюче грошове зобов`язання, яке може бути погашене у національній валюті України. Таким чином, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «Консалт Солюшенс» не набували права здійснювати фінансові операції відносно боржників, оскільки за умовами оспорюваних договорів у них виникало лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. По-друге, правові висновки Верховного Суду стосувалися договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 10 грудня 2010 року. Враховуючи це, у відповідній постанові застосовувався чинний на момент виникнення тих правовідносин закон, який, в більшості своїй, уже не актуальний сьогодні, на момент виникнення досліджуваних правовідносин. Зокрема, як вірно зазначив представник ТОВ «Консалт Солюшенс» у своєму відзиві, в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року цитується пункт 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, в редакції до 2017 року, якого вже не існувало на момент укладення оспорюваних правочинів в 2020 році. Так, пунктом 3 вищевказаного Положення, в редакції від 09.05.2019 року, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено що небанківська установа, яка є фінансовою установою, здійснює валютні операції, передбачені\~пунктами 1 - 4\~частини другої\~статті 9 Закону про валюту, а також інші валютні операції, які є наданням фінансових послуг, передбачених\~частиною першою\~статті 4 Закону про фінпослуги, на підставі ліцензії, що надає небанківській установі, яка є фінансовою установою, право на здійснення таких валютних операцій. Пункт 3 Положення має бланкетний характер, тому суд досліджує норму закону, до якої він відсилає. Пунктами 1-4 частини другої статті 9 Закону про валюту, передбачено що небанківські фінансові установи на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій здійснюють такі валютні операції: 1) торгівля валютними цінностями в готівковій формі; 2) переказ коштів; 3) здійснення розрахунків у іноземній валюті на території України за договорами страхування життя; 4) факторинг (у частині здійснення розрахунків на території України в іноземній валюті між факторами та клієнтами за операціями з міжнародного факторингу щодо відступлення права грошової вимоги до боржника-нерезидента). Таким чином, операції з факторингу між клієнтами резидентами, щодо боржника резидента, станом на момент укладення оскаржених договорів, а саме 04.09.2020 року, згідно Закону про валюту, не вимагали наявності у їх сторін ліцензії на здійснення валютних операцій. Більше того,\~в подальшому,\~26.03.2021\~року в\~Положення №297\~були внесені\~зміни,\~що набули\~чинності 01.04.2021\~року,\~якими абзац\~2\~пункту 3\~Положення викладено\~у новій\~редакції,\~і прямо\~передбачено що\~небанківська установа,\~яка є\~фінансовою установою,\~із дотриманням\~вимог статті\~5\~Закону про\~валюту, здійснює\~без ліцензії\~валютні операції,\~які є операціями з переходу права вимоги і пов`язаних із цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами. Суд окремо звертає увагу на те, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Верховний Суд у Постанові від 05.04.2018 року по справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов до наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Судом встановлено, що позивач не є стороною спірних договорів про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача. Доказів того, що позивач [PERSON] намагався здійснити будь-які платежі на користь нового кредитора, а останній не приймав їх, у зв`язку з чим порушив би його права, матеріали справи не містять. Враховуючи це, суд вважає, що оспорюючи у суді договори відступлення права вимоги, позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів про порушення його прав вказаним договором. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, та те що судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Отже, питання щодо стягнення судових витрат судом не вирішується.

Outcome: dismissed