Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У березні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 28 серпня 2009 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 52. Від спільного подружнього життя в них є дочка [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, вони виявилися різними людьми із різними поглядами на шлюб та сімю. В травні 2017 року сторони припинили спільне проживання, примирення між ними неможливе. [PERSON] просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], визначити місце проживання малолітньої дитини з нею. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 28 серпня 2009 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 52. Від шлюбу в них є дочка [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, вони виявилися різними людьми із різними поглядами на шлюб та сімю. В травні 2017 року сторони припинили спільне проживання. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Малолітню дитину сторін суд залишає проживати з матірю. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про повернення [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок згідно квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» 0.0.988042357.1 від 16 березня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved