Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У вересні 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач) про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовувався тим, що позивачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок за [ADDRESS], який вона купила 07.05.2002 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу. Син позивача-[PERSON]. зареєстрований в даному будинку з 17.05.2002 року до цього часу, але не прощживає в ньому з 10.07.2017 року. [PERSON] проживає зі своєю дружиною по [ADDRESS] але знятися з реєстрації добровільно не бажає, чим значно ускладнює її можливість нормально користуватися її будинко, отримувати субсидії та розпоряджатися ним. Перед тим як висилитися, відповідач постійно порушував правила співжиття, скандалив, ображав позивача, своєю поведінкою постійно позбавляв її спокію. Зважаючи на вище викладене, для захисту свого права власності позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні первісного позову, натомість, проти зустрічного позову заперечували. Крім того, 27.09.2018 року представник позивача [PERSON] подала до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] на позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. У вказаному відзиві [PERSON] звертає увагу на те, що відповідач у поданому відзиві на позовну заяву [PERSON] фактично визнає той факт, що він дійсно у середині травня 2017 року виселився із будинку матері. Тобто, фін підтвердив факт добровільного виселення з будинко, а також те, що він дійсно не проживає там більше року, як того вимагає ч. 2 ст. 405 ЦПК України. Крім того, він не заперечує того, що в будинку матері він проживав із своєю співмешканкою, яка не змогла знайти спільної мови із 76-річною жінкою, яка має право на спокій у своєму домі. З огляду на викладене заявлений позов просила задовольнити. 19.10.2018 року [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом передачі ключів від вхідних дверей. [PERSON] в обгрунтування вказаного відзиву зазначає, що лиш власник майна згідно ст 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком, а [PERSON] власником чи співвласником цього будинку не являється. Крім того, [PERSON] зазначає, що [PERSON] у відзиві на її позов та в зустрічному позові підтверджує той факт, що він у липні 2017 року добровільно виселився із її будинку з тих підстав, що у них із його співмешканкою не склались нормаьні стосунки. З огляду на викладене просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного позову. При цьому, 21.09.2018 року відповідач за первісним позовом подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю. При цьому зазначив, що він дійсно не проживає у будинку позивача з початку липня 2017 року, адже змушений був перейти проживати зі своєю співмешканкою на квартиру, адже йому несила було терпіти постійні ревнощі його матері відносно майбутньої дружини. Крім того зазначив, що між ним та позивачем виникали суперечки після чого остання викликала поліцію, але за вказане його до адміністративної чи кримінальної відповідальності притягнено не було, більше того, ініціаторами цих скандалів була саме позивач, яка його постійно провокувала. 09.10.2018 року [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив [PERSON] до позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. У вказаних запереченнях відповідач зазначає, що із будинку позивача він виселився у травні 2017 року не у добровільному порядку, в в наслідок того, що їх із дружиною заставила висилитися мати. Причиною виселення стало те, що з боку матері постійно ініціювалися сварки, особливо вона незлюбила його дружину. Він неодноразово робив спроби примирити матір і дружину, але це не допомогло. І мати поставила вимогу залишити будинок. На початку липня 2017 року він із дружиною вибралися із дому матері із розрахунком, що до осені вони повернуться назад. Кірм того, відповідач зазначає, що він із дружиною самостійно оформляли матері субсидію та сплачували обов'язкову частку. 16.10.2018 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом передачі позивачу ключів від вхідних дверей до позовної заяви №273/1394/18. Вказаний позов обгрунтовував тим, що він є сином [PERSON] 07.05.2002 р. [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] Під час оформлення договору купівлі-продажу будь-яких застережень які б стосувалися порядку користування цим будинком іншими членами сім'ї власника в угоді не зазначалися. З моменту купівлі цього будинку [PERSON] постійно проживав у вказаному будинку. У середині травня 2017 року після неодноразових безпідставних скандалів, які вчиняла його мати, він був вимушений із співмешканкою іншого помешкання для тимчасового проживання і на початку липня 2017 року він із співмешканкою перебралися на квартиру. У підсумку [PERSON] змінила замок у вхідних дверях свого будинку, тим самим порушує його право на користування житловим будинком, встановлене ст.ст. 383, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона сім років допомагає позивачу за первісним позовом по господарству. Допомагала на той час коли з [PERSON] проживав її син та допомагає і на сьогоднішній день. З [PERSON] [PERSON] мала постійні конфлікти, остання казала що він та його співмешканка її ображають. З липня 2017 року [PERSON] переїхав разом зі своєю співмешканкою проживати на квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він допомагає [PERSON] по господарству. [PERSON] не проживає у будинку матері більше року. Нічого з приводу їх конфліктів пояснити неможе. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила те, що [PERSON] постійно бажала того, щоб [PERSON] постійно знаходився біля неї. В результаті частих конфліктів [PERSON] виселився з будинку матері. Крім того зазначила, що [PERSON] та його співмешканка ніколи не влаштовували п'янок. Замок на дверях будинку [PERSON] поставила після виселення з дому її сина [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що відповідач хороша людина, не п'є, працює. Сварки між позивачем та відповідачем за первісним позовом були, часто приїздила поліція. В результаті таких конфліктів він і залишив житло матері, аби пожити трохи окремо разом зі своєю співмешканкою. Через місяць після виселення він хотів повернутися, але був поставлений новий замок у домі [PERSON] Твердження про те, що він бив [PERSON] не є правдивими, бо такого їй невідомо. [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що після того як вона перейшла жити з [PERSON] до будинку [PERSON] у низ з його матір'ю були гарні відносини, але згодом вона почала її ображати та обзивати нецензурною лайкою. Крім того, досить часто вдавалася до того, що будила їх вранці, стукаючи по вікнах та не зважаючи на те, що вони приходили додому о другій годині ночі з роботи. Вказані скандали і стали причиною для виселення. Повертатися у даний будинок вона не бажає, натомість вказує на те, що [PERSON] має такі наміри. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідност.55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Таким чином, судом встановлено, що позивачу на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 6). Згідно довідки про склад сім'ї від 06.08.2018 року №5838 в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). При цьому позивач зазначає, що [PERSON] не проживає в даному будинку більше року, з якого виселився за власним бажанням. Крім того, факт відсутності за місцем реєстрації [PERSON] більше року підтверджено показами свідків. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією Українита законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно дост. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ч. 1, 2ст. 319ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності дост.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України. Відповідно дост. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач дійсно не проживає у вказаному вище будинку більше року. Вказаний факт не заперечував сам відповідач. При цьому, суд не залишає без уваги той факт, що виселився відповідач із дому позивача не за власним бажанням, а з мотивів збереження власної сім'ї, адже з його слів його співмешканка та позивач не знайшли спільної мови, між ними постійно виникали конфлікти. Щодо вказаного не заперечувала і позивач. Крім того, з показів як позивача, так і відповідача вбачається, що позивачем було замінено замок на вхідних дверях, що позбавило відповідача повернутися на постійне місце проживання до будинку позивача. Таким чином, змінивши замок на вхідних дверях свого дому та не передавши ключів для відповідача, позивач фактично обмежила право свого сина на вільне користування її будинком. Аналогічного правового висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України у постанові 30 листопада 2016 року по цивільній справі № 296/6485/15-ц де зазначено, що особа не втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин, зокрема, заміни без його відому та згоди вхідних дверей та замку. З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи в сукупності з показами свідків, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити. При цьому, суд вважає, що зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом передачі позивачу ключів підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Вбачається, що дана норма покликана гарантувати право осіб - членів сім'ї у разі, коли вони в силу положень СК України не стають співвласниками житла. Судом встановлено, що [PERSON] є сином позивача та зареєстрований у її будинку. При цьому, виселившись із будинку разом зі своєю співмешканкою мав бажання туди повернутися, однак не мав змоги цього зробити, адже позивач без його відома та згоди змінила замок від вхідних дверей не надавши йому ключів. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, що відповідає приписам ч. 1 ст 383 ЦК України. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом вказаних норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку. За змістом ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують і псують житло. Доказів для підтвердження вказаного факту позивачем в обгрунтування своїх вимог надано не було, як і не було надано доказів того, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за насилля в сім'ї. Стаття 47 Конституції україни гарантує кожному право на житло. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З огляду на викладене, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню, адже є таким, що не порушує особистого майнового права [PERSON], як власника житла, і гарантує право [PERSON] на збереження права користування вказаним будинком на рівні з його власником, членом сім'ї якої він являється. Крім того, ухвалючи рішення суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Так, позивач за первісним позовом звільнена від сплати судового збору, при цьому, їй відмовлено у задоволенні позову, як наслідок судовий збір слід віднести на рахунок держави. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за зустрічним позовом суд також враховує те, що відповідач за зустрічним позовом звільнена від сплати судового збору, а сам позов задоволено. Таким чином судові витрати позивача за зустрічним позовом у розмірі 704 грн. 80 коп. слід стягнути з Державного бюджету України в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved