Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У вересні 2014р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. Позивачка зазначала, що 12 квітня 2010р. між нею та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, за умовами якого вона передала у власність відповідачки квартиру [ADDRESS], за що остання зобов'язувалася утримувати її довічно, а саме забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов'язувалася зберігати в безкоштовному довічному користуванні позивачки квартиру та поховати її в разі смерті. Вартість матеріального забезпечення була визначена ними в розмірі 800,00 грн. на місяць з урахуванням інфляції та індексації. Позивач стверджувала, що фактично з моменту укладення договору, відповідачка відмовилася виконувати умови договору у визначеному грошовому розмірі, посилаючись на те, що в неї немає матеріальної можливості сплачувати їй 800,00 грн. на місяць, оскільки вона теж є пенсіонеркою. Тому [PERSON] щомісяця надавала їй по 300,00 грн., а з червня 2011р. по 400,00 грн. Вказувала, що протягом останніх двох років вона неодноразово просила відповідачку виконувати належним чином свої обов'язки за договором, на що остання відповідала, що їй квартира не потрібна і що краще розірвати договір довічного утримання в добровільному порядку. Однак в подальшому відповідачка відмовилася від добровільного розірвання з нею договору довічного утримання у нотаріуса, посилаючись на те, що це можливо за умови повернення їй всіх коштів, які вона виплати їй за всі роки. В квітні 2014р. відповідачка повідомила [PERSON] про те, що вона більше не може надавати їй кошти, оскільки збирає їх на її поховання і взагалі, укладаючи з нею договір, не сподівалась, що вона так довго проживе. Посилаючись на те, що відповідачка всі роки неналежним чином виконувала свої обов'язки за укладеним договором, а з квітня 2014р. взагалі перестала їх виконувати, позивачка просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 12.04.2010р. між нею та відповідачкою та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], що в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 29,4 кв.м., у тому числі житловою 17,0 кв.м. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила розірвати договір довічного утримання, укладений 12.04.2010р. між нею та позивачкою, але при цьому стягнути з останньої за всі роки грошові кошти, які вона їй надавала (а.с.22). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 57 книги п'ятої Цивільного Кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2008р. належала квартира під [ADDRESS]. 12 квітня 2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого позивачка передала у власність відповідачки квартиру [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до п.4 умов договору, [PERSON] зобов'язувалася утримувати [PERSON] довічно, а саме забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов'язувалася зберігати в безкоштовному довічному користуванні позивачки квартиру та поховати її в разі смерті. Вартість матеріального забезпечення була визначена ними в розмірі 800,00 грн. на місяць з урахуванням інфляції та індексації (а.с.4). В ході судового розгляду було встановлено, що після укладення договору довічного утримання, відповідачка повідомила [PERSON] про те, що у неї немає матеріальної можливості сплачувати останній 800,00 грн. на місяць, оскільки вона теж є пенсіонеркою, тому щомісяця стала надавати [PERSON] матеріальне забезпечення в розмірі 300,00 грн., а з червня 2011р. - 400,00 грн. В квітні 2014р. [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що вона більше не може надавати їй грошову матеріальну допомогу, і з травня 2014р. припинила надавати позивачці будь-яку матеріальну допомогу, яка передбачалась умовами договору довічного утримання. При цьому, на пропозицію позивачки розірвати договір довічного утримання в добровільному порядку, відповідачка відмовилася. Вказані факти, відповідачкою в судовому засіданні не заперечувалися. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, але в своїх поясненнях просила суд при винесенні рішення про розірвання договору довічного утримання, стягнути з позивачки на її користь всі кошти, які вона надавала останній з квітня 2010р. по травень 2014р. в розмірі 17000,00 грн. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини, або на вимогу набувача. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони обґрунтовані і відповідають вимогам закону. Відповідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Таким чином, що стосується, вимог відповідачки щодо стягнення з позивачки на її користь всіх коштів, які вона виплатила останній за період з квітня 2010р. по травень 2014р. в розмірі 17000,00 грн., то дані вимоги не можуть бути задоволенні, так як вони не є предметом судового розгляду, оскільки відповідачка не пред'являла до суду зустрічного позову. Що стосується заяви відповідачки про визнання позовних вимог та стягнення з позивачки грошових коштів, то дана заява по своїй формі та змісту не відноситься до позовної заяви, оскільки не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України щодо форми і змісту позовної заяви. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved