Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, яким просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 08 жовтня 2005 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-2594 в частині визнання права власності [PERSON] на 1/12 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. Юності, 147б в м. Дніпропетровську та визнати за нею право власності на 1/12 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. Юності, 147б в м. Дніпропетровську. В обґрунтування позову вказала, що вона є онукою [PERSON], яка померла 31 грудня 1998 року. Після її смерті відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, буд. 147-б. Перед смертю [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 жовтня 1998 року за реєстровим № 5-2352, яким заповіла зазначену частину житлового будинку в рівних частках. Їй та [PERSON], а також її рідному брату [PERSON]. Заповіт був чинним на момент відкриття спадщини. Таким чином, на момент смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, рівні права на спадкування частини спірного домоволодіння мали три спадкоємця по 1/6 частині кожний. Так, 08 жовтня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідач отримав всю належну померлій частку житлового будинку. Її та [PERSON] було визнано такими, що не прийняли спадщину. Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 20 квітня 2015 року було ухвалено рішення, яким визнано факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] її та [PERSON] 21 вересня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано рішення першої інстанції в частині прийняття спадщини [PERSON] та винесене нове рішення, яким визнано частково недійсним спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині визнання за відповідачем права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння, та визнано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння за нею. [PERSON] суд відмовив у задоволенні позовних вимог повністю. Рішення апеляційного суду набрало чинності з моменту проголошення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року дане рішення залишено без змін. Таким чином, судом встановлено коло спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, а також в межах заявлених позовних вимог, визнано право власності за нею на 1/6 частку спірного домоволодіння та залишено 2/6 частки на спірне домоволодіння в праві власності відповідача. Отже усуваючи третього спадкоємця за заповітом [PERSON] від прийняття спадщини, суд все ж відступив від принципу рівності часток у спадщині, оскільки вимога про перерозподіл часток на двох спадкоємців по ? частині кожному в рамках того судового процесу не заявлялася. Враховуючи вимоги ст. 1275 ЦК України, 1/6 частина спірного домоволодіння, яку не прийняв [PERSON] на підставі заповіту та яка знаходиться у власності відповідача повинна бути розподілена в рівних частках між нею та відповідачем по 1/12 частину. У звязку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявилися, але від представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. У судове засідання відповідач та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідною розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.79). У судове засідання представник третьої особи у судове засідання не зявився, але надали до суду заяву з проханням розглянути справу без участі їх представника. Вививши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ч.1\~ст. 11 ЦПК України, \~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст.\~10, 60 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі Звертаючись до суду із позовом, представник позивача просить суд поновити [PERSON] строк позовної давності щодо викладених у позові позовних вимог. В обґрунтування даної заяви вказав, що [PERSON] прийняла спадщину з моменту її відкриття, тобто з 31 грудня 1998 року, вона набула права на звернення до суду про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння тільки після ухвалення рішення апеляційним судом Дніпропетровської області 21 вересня 2015 року та проголошення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 25 листопада 2015 року. Разом з тим, за змістом ст.ст. 391, 392 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Враховуючи те, що фактично позивач прийняла спадщину, однак юридично її оформити та зареєструвати в установленому порядку не має можливості у звязку з діями іншого спадкоємця, права позивача залишаються порушеними, невизнаними, і це порушення є триваючим. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила\~ч.1 ст. 261 ЦК України.. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи ст. 261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, порушення прав позивача є триваючим, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строків звернення до суду, оскільки в правовідносинах, яким суд надає оцінку в цій справі, позивачем не пропущено строк звернення до суду для захисту його прав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання факту прийняття спадщини за заповітом, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. 21 вересня 2015 року апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання факту прийняття ним спадщини за заповітом, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання за нею право власності в порядку спадкування за заповітом задоволені. Визнано недійсним видане на імя [PERSON] та посвідчене 08 жовтня 2005 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2594 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року, в частині визнання права власності [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. Юності, 147-б в м. Дніпропетровську та визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. Юності, 147-б в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року. ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року залишено без змін. Оскільки, судовим рішенням, яке набрало чинності встановлено коло спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, а також те, що в межах заявлених позовних вимог визнано право власності за [PERSON] на 1/6 частину спірного домоволодіння та визнано частково недійсним видане на імя [PERSON] свідоцтво про право на спадщину в частині визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами по вул. Юності, 147-б у м. Дніпропетровську, то ці обставини не доказуються при розгляді даної справи. Також, з вищезазначених судових рішень вбачається, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання факту прийняття ним спадщини за заповітом , визнання свідоцтва про право власності на спадщину частково недійсним та визнання за ним право власності в порядку спадкування за заповітом відмовлено. Проте в рамках даного судового процесу не було заявлено вимога про перерозподіл часток на двох спадкоємців. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Згідно ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК України, про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщини є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Тобто, 1/6 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Юності будинок 147-б у м. Дніпропетровську, яку не прийняв [PERSON] і яка перебуває у власності відповідача підлягає розподілу в рівних частках між позивачем та відповідачем. Тобто по 1/12 частині кожному, а тому частка відповідача на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Юності будинок 147-б у м. Дніпропетровську повинна бути зменшена. Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержувати свідоцтво про право на спадщину. В силу статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути, зокрема, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину інших осіб. Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності та вирішуючи вимоги позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08 жовтня 2005 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-2594, в частині визнання права власності [PERSON] на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Юності будинок 147-б у м. Дніпропетровську є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності буд. 147-б. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у розмірі 849 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved