Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.11.2014 року були частково задоволені його позовні вимоги та з відповідача стягнуто індексацію заробітної плати за період з березня 2003 року по липень 2006 року, компенсація, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, в загальній сумі 1070,60грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2500,00грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та моральна шкода в розмірі 200,00грн. Стягнута за рішенням суду заборгованість з заробітної плати була виплачена лише 03.03.2015 року. На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.11.2014 року по 03.03.2015 року в сумі 14440,32грн. та на відшкодування моральної шкоди, в розмірі 5000,00грн. Позивач у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його присутності. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення, в яких просила в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що ними не було допущено порушення трудових прав позивача, зважаючи на те, що по предявленим вимогам між сторонами існував спір, спірні суми не були перераховані на користь [PERSON] до розгляду справи по суті, а також на частковість задоволення вимог позивача, середній заробіток підлягає стягненню по день ухвалення рішення, а не по день фактичного розрахунку. Рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 24.11.2014 року було виконано відповідачем одразу після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] з 09.07.2001 року по 30.09.2013 року перебував у трудових відносинах з ПАТ ММК ім. Ілліча, що встановлено рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 24.11.2014 року та не спростовується відповідачем. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 24.11.2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на його користь з відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто заборговану суму індексації з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року, що становить 1070,60грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2011 року по 18.09.2014 року в сумі 2500,00грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та моральна шкода в розмірі 200,00грн. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05.03.2015 року рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 24.11.2014 року залишено без змін. Як вбачається з виписки по картковому рахунку №26253974895610 відповідач виплатив [PERSON] заборгованість по заробітній платі 03.03.2015 року. Відповідно до частини 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Таким чином, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року (справа № 6-159цс13), невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Такого ж правового висновку Верховний Суд України дійшов і в постанові від 29 січня 2014 року (справа № 6-144ц13), де зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, закон покладає на підприємство, установу, організацію. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Як вбачається з рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.11.2014 року судом при розгляді справи було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 209,28грн. З наступного дня з дати винесення рішення суду 25.11.2014 року по 03.03.2015 року (день виплати заборгованості), кількість робочих днів складає 69 днів. Отже, середній заробіток за затримку розрахунку за 69 робочих днів з 25.11.2014 року по 03.03.2015 року становить 14440,32грн. (209,28грн.* 69днів). Між тим, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення від 24.11.2014 року, залишеним без зміни 05.03.2015 року апеляційним судом, які не скасовані, було зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи із співмірності розміру належної позивачеві суми із часткою, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, суд вважає за необхідне застосувати цей принцип і при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку і в даній справі, а тому позовні вимоги в цій частині задовольняє частково в сумі 4500,00грн. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач вказав, що у звязку з не проведенням відповідачем остаточного розрахунку при звільненні у строки, визначені ст.116 КЗпП України, він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. Тому з урахуванням характеру і тривалості страждань, стану здоровя позивача, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також задовольнити частково і стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 500,00грн. Доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства у невиконанні рішення суду у звязку з розглядом апеляційної скарги позивача на судове рішення є неспроможними і не свідчать про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. У звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі мінімальних ставок в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial