Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] «Азовелектросталь» з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, зазначивши що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12 червня 2008 року по 17 лютого 2015 року. За період часу роботи позивача в [PERSON] «Азовелектросталь», відповідач нараховував, але не виплачував позивачу заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 17891,27 грн. та були порушені його права на оплату праці. Так, рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03 червня 2015 року, на користь позивача з [PERSON] «Азовелектросталь» стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 17891,27 грн., вихідну допомогу 23400,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 31200,00 грн. та моральну шкоду 300,00 грн. Між тим, на момент звернення до суду, рішення не виконано, у звязку з чим просить стягнути на його користь середній заробіток за період з 04 червня 2015 року по день постановлення рішення та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. У подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги, оскільки стягнута за рішенням суду сума заборгованості була виплачена відповідачем 29 вересня 2015 року. Так, просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати за період з 04 червня 2015 року по 29 вересня 2015 року в розмірі 35190,00 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Позивач та його представник у судове засідання не зявились, направили заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] Азовелектросталь до судового засідання не зявився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив на адресу суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 10, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивачка перебував у трудових відносинах із [PERSON] «Азовелектросталь» з 12 червня 2008 року по 17 лютого 2015 року. Так, рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03 червня 2015 року змінено формулювання причини звільнення позивача, а саме: зобовязано [PERSON] «Азовелектросталь» здійснити запис в наступній редакції: звільнити [PERSON] на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, разом з тим, стягнуто на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 17891,27 грн., вихідну допомогу 23400,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 31200,00 грн. та моральну шкоду 300,00 грн. Разом з тим, суд зазначає, що при розрахунку позивачу суми середнього заробітку за час затримки виплати, суд посилається на наданий відповідачем розрахунок, відповідно до якого розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 390,00 грн. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. При розгляді справи було встановлено, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2015 року по день фактичного розрахунку, тобто по 29 вересня 2015 року. Кількість робочих днів починаючи з 04 червня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає 81 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 04 червня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає: 81 х 390,00 грн. = 31590,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода. Суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200,00 грн. Також з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 974,40 грн.

Outcome: partial