Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом доГоловного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві з вимогами про: - поновлення її на роботі на посаді головного бухгалтера в 20-ДПРЧ Головного управління ДСНС України у м. Києві та внести відповідні записи про поновлення на роботі до особової справи та трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; - стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2016 року до дня поновлення на роботі; - стягнення з Відповідача премії за період роботи з 13.01.2016 по 29.08.2016 в розмірі визначеному «Положенням про преміювання осіб рядового і начальницького складу, працівників ГУ ДСНС України у м. Києві»; - стягнення компенсації за ненадання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за період роботи з 13.01.2016 по 29.08.2016; - стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду. Позивач вважає своє звільнення незаконним і мотивує свої вимоги наступним. [PERSON] зазначає, що вона працювала на посаді провідного фахівця управління реагування на надзвичайні ситуації ГУ ДСНС у м. Києві з 13.01.2016, а на підставі наказу №127 (по особовому складу) від 23 серпня 2016 року вона була переведена на посаду головного бухгалтера 20-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві. Наказом №619 від 23.08.2016, як вказує [PERSON], вона була звільнена з 29.08.2016 за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату). Позивач вказує, що повідомлення про майбутнє звільнення, підписане нею 02.06.2016 містило посилання на наказ №234 о/д Державної служби з надзвичайних ситуацій України, в той час як вказаний наказ не містив інформації про скорочення посад. Крім того, як вказує Позивач, наказу про скорочення її посади по підприємству взагалі немає, двомісячний строк звільнення після ознайомлення з повідомленням про наступне звільнення Відповідачем не дотримано. Також Позивач зазначила, що в період своєї роботи з 13.01.2016 по 29.08.2016 вона жодного разу не отримувала премії, що також вважає порушенням своїх прав, а тому просить стягнути з Відповідача на підставі діючого на підприємстві Положення премії за весь період її роботи. Окрім премії Позивач вимагає стягнення з Відповідача компенсації за неотриману щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. Позивач також посилається на те, що внаслідок порушення її трудових прав їй було заподіяно моральну шкоду, оскільки вона понесла моральні страждання, втрати нормальних життєвих зв'язків, що призвело до додаткових зусиль для організації життя. Достатньою компенсацією за свої моральні переживання Позивач вважає суму в розмірі 5000 гривень. У судовому засіданні Позивач та її представник підтримали заявлений позов, просили суд поновити [PERSON] на її посаді, наполягаючи на незаконності її звільнення. На пропозицію суду розглянути питання про залучення в якості співвідповідача по справі юридичної особи - 20 Державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (20-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві) Позивач та її представник відмовились, наполягаючи на тому, що саме Головне управління ДСНС України в м. Києві є відповідальним за незаконне звільнення Позивача. Представник Головного управління ДСНС України в м. Києві проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що звільнення [PERSON] відбулось у повній відповідності з чинним законодавством, жодних підстав для її поновлення немає. Крім того, як зазначив, представник Відповідача, на сьогодні 20-ДПРЧ ГУ ДСНС у м. Києві не існує, згідно з наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій №643 від 12.12.2016 було змінено її найменування на 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, і визначене її місце дисклокації в м. Одесі, вул. Буніна, 41. Відтак, поновити Позивача на її попередній посаді, з позиції Відповідача, на сьогодні неможливо. Представник третьої особи проти позову також заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що на підставі наказу №127 від 22.02.2016 [PERSON] було переведено на посаду головного бухгалтера 20-ДПРЧ Головного управління ДСНС України у м. Києві. (а.с. 15) На підставі наказу №485 від 05 липня 2016 року Головного управління ДСНС України у м. Києві [PERSON] було звільнено з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників) 10 серпня 2016 року. (а.с. 16) При цьому в якості підстави для її звільнення зазначено наказ ДСНС України від 25.05.2016 №234 о/д. Наказом №619 від 23.08.2016 Головного управління ДСНС України у м. Києві було внесено зміни до попереднього наказу №485 і дату звільнення [PERSON] змінено на 29 серпня 2016 року. Оцінюючи правомірність звільнення [PERSON] з посади, суд враховує наступне. Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.4 ч.1 статті 36 Кодексу підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Частина 1 статті 40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як вбачається з пункту 1.13 Положення 20 Державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (20 ДПРЧ) вона є юридичною особою (державною установою), має печатку із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, іншу власну атрибутику й символіку, що реєструються відповідно до чинного законодавства. Відповідно до Розділу VI Положення управління 20 ДПРЧ безпосередньо здійснює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади наказом ДСНС України за поданням начальника Головного управління ДСНС України у м. Києві. Саме до повноважень начальника 20 ДПРЧ належать: - організація роботи з комплектування частини кваліфікованими кадрами, здійснення їх добору, формування кадрового резерву (п. 7.7 Положення); - укладення та розірвання трудових договорів з працівниками ДПРЧ (п. 7.16 Положення); - встановлення посадових окладів, додаткових видів грошового забезпечення й надбавок в межах мінімального і максимального розміру, всі види доплат, премій та матеріальної допомоги особам рядового та начальницького складу та працівникам 20 ДПРЧ (п.7.30 Положення). Таким чином, саме до повноважень начальника 20 ДПРЧ відносилося питання про звільнення працівників даної державної установи, в тому числі - [PERSON]. Враховуючи, що накази №485 о/с та №619 про звільнення [PERSON] були підписані начальником Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, судом було витребувано копію Положення про головне управління ДСНС України в м. Києві, затверджене наказом ДСНС від 04.02.2013 №3. Так, пунктом 11 зазначеного Положення визначені повноваження начальника Головного управління, і вказаному переліку відсутні його повноваження на прийняття та звільнення працівників 20 ДПРЧ. Таким чином, накази №485 о/с та №619 про звільнення [PERSON] були видані начальником Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві з перевищенням наданих йому повноважень, а тому за своєю природою є протиправними. В той же час, суд позбавлений можливості вирішити питання про поновлення [PERSON] на її посаді в 20 Державній пожежно-рятувальній частині Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, оскільки, не зважаючи на пропозиції суду, [PERSON] та її представник категорично відмовились від залучення в якості співвідповідача зазначеної державної установи, а суд позбавлений можливості вирішувати питання, які стосуються прав та обов'язків інших осіб, які не залучені до участі у справі. Згідно зі ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Також суд позбавлений можливості задовольнити вимоги Позивача про стягнення з ГУ ДСНС у м. Києві премії та компенсації за невикористану додаткову відпустку. З пояснень сторін судом встановлено, що фактично заробітна плата та усі інші види грошових виплат здійснювались Позивачу Головним управлінням ДСНС України в м. Києві, проте документально обгрунтувати такий порядок та джерело виплати заробітної плати працівникам 20 ДПРЧ жодна з сторін не спромоглася. Пункт 8.3 Положення про 20 ДПРЧ встановлює, що оплата працівників здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством. Згідно зі ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 98 Кодексу визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Враховуючи, що суд може вирішувати справу лише на підставі наданих сторонами доказів, підстав для висновку про те, що саме Головне управління ДСНС у м. Києві є відповідальним за виплату заробітної плати, премії, компенсації та інших виплат, немає. Відтак, у задоволенні позову і в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги той факт, що саме з вини начальника ГУ ДСНС України в м. Києві [PERSON] була протиправно звільнена з посади головного бухгалтера 20 ДПРЧ, суд прийшов до висновку про обґрунтованість посилань Позивача на те, що у зв'язку з її незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода. Суд бере до уваги пояснення Позивача про те, що протиправне позбавлення її роботи, а отже засобів до існування, призвели до необхідності спрямування нею додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку можливостей до існування, а також відновлення своїх прав. З урахуванням викладених обставин суд вважає можливим стягнути з Відповідача в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду на користь Позивача суму в розмірі 1000 гривень.

Outcome: partial