Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] з позовом до [PERSON] третя особа - [PERSON] про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] у якому просила виділити у її користування окрему кімнату площею 17,4 кв.м., малолітньому [PERSON] 2006 року народження окрему кімнату площею 11,5 кв.м., при цьому залишити у користуванні відповідача кімнату площею 17,9 кв.м., а приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії залишити в загальному користуванні. Також, просила зобов»язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні [PERSON] та малолітньому [PERSON] кімнатами площею 17,4 кв.м., 11,5 кв.м. і приміщеннями загального користування квартири [ADDRESS], а також припинити та заборонити відповідачу здійснювати відеоспостереження (відеозйомку) у приміщеннях вказаного помешкання без згоди останніх. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що 24.04.2003 року була вселена за згодою власника [PERSON] у якості піднаймача до квартири [ADDRESS]. Згодом, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, у якому в 2006 році народився син [PERSON], який також був зареєстрований у спірній квартирі. Проживаючи разом у спірній квартирі між членами сім»ї власника та власником помешкання були відсутні будь-які угоди та домовленості про порядок користування житлом. При цьому, після розірвання шлюбу 05.12.2013 року з [PERSON] позивач та малолітній [PERSON] лише у двох залишились проживати у вказаній квартирі оскільки не мають іншого житла. Зі слів [PERSON] в серпні 2014 року [PERSON] прибув у спірне помешкання та самовільно зайняв кімнату у якій раніше проживала позивач, встановивши замок на вхідні двері до кімнати та табличку «кімната [PERSON]», а також незважаючи на протести позивача встановив камеру відеоспостереження і сигналізацію. За твердженням [PERSON] вона та її малолітня дитина мають такі ж права і обов»язки як наймач та члени його сім»ї, при цьому позбавлені власником квартири можливості повноцінно користуватися займаним жилим приміщенням, відпочивати та знаходяться під постійним емоційний тиском. За вказаних підстав, з урахуванням неможливості домовитися з відповідачем про порядок користування квартирою, просила про задоволення позовних вимог. Заперечуючи проти первісного позову третя особа - [PERSON] у грудні 2014 року звернулася до суду із самостійними вимогами до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] у якому просила виділити у її користування окрему кімнату площею 17,4 кв.м., приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії залишити в загальному користуванні та зобов»язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями. В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що вона є матір»ю власника квартири [ADDRESS] - [PERSON] та зареєстрована у вказаному помешканні з 07.06.2012 року як член сім»ї. Власного житла [PERSON] не має і лише в літній період проживає на дачі. За твердженням [PERSON], той факт, що її колишня невістка [PERSON] і онук [PERSON] на даний момент проживають в спірній квартирі, не дає їм права на визначення порядку користування житловим приміщенням шляхом виділення конкретних кімнат за рахунок інших 7-ми осіб, які також зареєстровані в квартирі та мають рівні права на користування кімнатами та приміщеннями загального користування. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала первісний позов з підстав викладених у позовній заяві, у задоволенні позову третьої особи із самостійсним вимогами просила відмовити. Представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечив та підтримав вимоги третьої особи. Третя особа із самостійними вимогами - [PERSON] в судове засідання не з»явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. При цьому, просила задовольнити її вимоги, а в первісному позові відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. Згідно Свідоцтва про право власності від 07.12.2001 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] надав згоду на вселення в належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON], яка 24.04.2003 року вселилася у вказане помешкання. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] у липні 2004 року зареєстровано шлюб, у якому в 2006 році народився син [PERSON] (а.с. 6,7). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10,11). Згідно ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім»ї власника квартири, крім іншого, належить дружина власника та їх діти і припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Відповідно до Свідоцтва про право власності квартира [ADDRESS] складається з 3-ох кімнат житловою площею 46,80 кв.м. та загальною площею 96,10 кв.м. Згідно довідки Фрма № 3 КК «Центр комунального сервісу» від 20.01.2016 року №89/215 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON] з 13.10.2005 року; брат - [PERSON] з 05.09.2002 року; дружина брата - [PERSON] з 04.11.2004 року; колишня дружина -[PERSON] з 04.07.2002 року; колишня дружина - [PERSON] з 24.04.2003 року; мати - [PERSON] з 07.06.2012 року; сестра [PERSON] з 28.07.2005 року; син - [PERSON] з 31.08.2006 року (а.с.9, ). У відповідності до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім»ї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, [PERSON] та третьою особою із самостійними вимогами - [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких угод із власником квартири про порядок користування цим приміщенням, або ж їх переважного права серед інших членів сім»ї на зайняття окремих кімнат без згоди власника та решти членів сім»ї власника помешкання. За правилами ч. 1 ст. 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сім»ї власника житла, визначаються його власником. З огляду на зазначене, положення ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України, [PERSON], [PERSON] та третя особа із самостійними вимогами - [PERSON] мають на рівні з іншими членами сім»ї та власником квартири [ADDRESS] права та обов»язки щодо користування, кімнатами 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м., а також приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії вказаного помешкання і не мають переважного права серед інших членів сім»ї на зайняття для власного користування окремих житлових приміщень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні з»ясовано та підтверджено представниками сторін, що [PERSON] зайняв кімнату у якій раніше проживала позивач, встановивши замок на вхідні двері до кімнати та табличку «кімната [PERSON]», а також встановив камеру відеоспостереження і сигналізацію, при цьому забороняє [PERSON] користуватися вказаним приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження цим майном. Оскільки ст. 156 ЖК Української РСР встановлює гарантії членам сім»ї власника житла, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, нарівні з власником квартири, позовні вимоги про усунення перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні кімнатами 17,4 кв.м. та 11,5 кв.м., а також приміщеннями кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії в квартирі [ADDRESS] підлягають до задоволення. Суд не бере до уваги твердження [PERSON] про те, що за нею та малолітнім [PERSON] здійснюється відеоспостереження та відеозйомка в квартирі [ADDRESS] з огляду на те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відеофіксації [PERSON] особистого та приватного життя [PERSON] За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в частині позовних вимог про зобов»язання [PERSON] припинити здійснювати відеоспостереження та відеозйомку в квартирі [ADDRESS] за [PERSON] та малолітнім [PERSON] Суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження чинення перешкод третій особі із самостійними вимогами - [PERSON] у користуванні кімнатою 17,4 кв.м. в спірній квартирі, що є підставою для відмови у задоволенні позову останній. Згідно статті 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial