Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], стверджуючи, що з 08.06.1990 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] За час шлюбу ними було набуто квартиру за адресою: [ADDRESS] У зв'язку з тим, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд поділити між ним та відповідачкою квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-4). 11 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до суду з уточненими позовними заявами (а.с.40-41, 48-49), згідно яких просив суд: - зобов'язати [PERSON] не перешкоджати йому мешкати у квартирі [ADDRESS]; - вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; - визнати автомобіль «Seat Malaga», дизель, об'ємом 1,7 літра, телевізор «Філіпс», холодильник «Ханзе», кондиціонер «Ідея», пральну машину «Занусі», пилосос «Самсунг», меблі «Вітальня», меблі «Кухня», меблі «Стінка», диван, килим, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - розділити майно, що є спільною сумісною власністю: автомобіль «Seat Malaga», дизель, об'ємом 1,7 літра, вартістю 16000,00 грн., телевізор «Філіпс», вартістю 4000,00 грн., холодильник «Ханзе», вартістю 3200 грн., кондиціонер «Ідея», вартістю 3200,00 грн., пральну машину «Занусі», вартістю 4000,00 грн., пилосос «Самсунг», вартістю 1600,00 грн., бензопилу «Крайслер», вартістю 3200,00 грн., меблі «Вітальня», вартістю 2400,00 грн., меблі «Кухня», вартістю 3200,00 грн., меблі «Стінка», вартістю 3200,00 грн., диван, вартістю 3200,00 грн., килим, вартістю 1200,00 грн., всього на суму 48400,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини майна, що є їх спільною сумісною власністю. Також в даній заяві [PERSON] просив суд позовні вимоги, зареєстровані 20.09.2013 року залишити без розгляду. У жовтні 2013 року до суду звернулася з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], стверджуючи, що 05.11.2003 року ними було придбано у [PERSON] гараж [ADDRESS] 27.09.2013 року без її згоди [PERSON] продав зазначений гараж. Позивачка зазначає, що майнові права, пов'язані з правами володіння, розпорядження, користування гаражем [ADDRESS] є об'єктом сумісної власності подружжя, яке вона оцінює в 32000,00 грн. У зв'язку з цим вона звернулася до суду з даним позовом та просить суд стягнути з [PERSON] на її користь вартість 1/2 частки майнових прав, пов'язаних з правами володіння, користування, розпорядження гаражем [ADDRESS] в сумі 16000,00 грн. Ухвалою Іллічівського міського суду від 30.10.2013 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.32-33). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 17 січня 2014 року залишено без розгляду вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ між ним та [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні [PERSON] підтримав позов, з врахуванням уточнень, просив задовольнити позовні вимоги та заперечив проти зустрічного позову [PERSON] до нього, мотивуючи тим, що гараж [ADDRESS] він орендував та наразі даним гаражем користується інша особи. В судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені нею позові вимоги, проти задоволення первісного позову [PERSON] до неї заперечила, мотивуючи тим, що [PERSON] не доведена обставина перешкоджання нею проживання в квартирі [PERSON] та майно, придбане ними в шлюбі має іншу вартість, оскільки воно придбане ними на протязі 15 років сумісного життя. Заслухавши присутніх сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст.319 ч.3, 321 ч.1,2 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності (складовими якого є право володіння і користування) лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст.ст.358, 379 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Із матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с.9), [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23 вересня 2013 року. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 14.03.2001 року (а.с.10), [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних долях квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні сторонам було запропоновано вирішити мирним шляхом питання щодо вселення та поділу майна, у зв'язку з чим [PERSON] було передано [PERSON] ключі від квартири. Однак під час вирішення спору в суді, сторони так і не дійшли згоди щодо вирішення спору добровільним шляхом. Отже, суд приходить до висновку про задоволення вимоги щодо зобов'язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] мешкати в спірній квартирі та вселення його до цієї квартири. Крім того, суд прийшов до висновку про визнання автомобіля «Seat Malaga», дизель, об'ємом 1,7 літра, телевізору «Філіпс», холодильнику «Ханзе», кондиціонеру «Ідея», пральної машини «Занусі», пилососу «Самсунг», меблів «Вітальня», меблів «Кухня», меблів «Стінка», дивану, килиму - спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки за кожним та в задоволенні решти вимог відмовити, виходячи з наступного. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Отже, до спільної сумісної власності подружжя можуть належать не лише речі, придбані подружжям, чи одним із них за час перебування у шлюбі, але й майнові права. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, житлові будинки, садові будинки, дачі, предмети домашнього господарювання; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; банківські вклади, тощо Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також, відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що у тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд може визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п.24). В судовому засіданні сторони не заперечили проти того, що майно: автомобіль «Seat Malaga», дизель, об'ємом 1,7 літра, телевізор «Філіпс», холодильник «Ханзе», кондиціонер «Ідея», пральну машину «Занусі», пилосос «Самсунг», меблі «Вітальня», меблі «Кухня», меблі «Стінка», диван, килим набуті ними під час перебування в шлюбі на протязі 15 років, однак не дійшли згоди щодо вартості вказаного майна. Крім того, матеріали справи не містять даних про попереднє внесення сторонами на депозитний рахунок суду суми грошової компенсації частки цього майна та не надано доказів його дійсної вартості на час розгляду справи в суді. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що спірне майно повинно залишатись у спільній частковій власності з врахуванням рівності часток кожного з подружжя. Також, відмовляючи в задоволенні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь вартість 1/2 частки майнових прав, пов'язаних з правами володіння, користування, розпорядження гаражем [ADDRESS] в сумі 16000,00 грн., суд керувався наступним. В матеріалах справи не міститься доказів, на які посилається [PERSON] щодо майнових прав на гараж [ADDRESS] Так само не надано доказів вартості цього майна, яке вона оцінила в 32000,00 грн. Так, судом встановлено, що згідно копії заяви [PERSON] від 05.11.2003 року (а.с.22), він просить прийняти його в члени гаражного кооперативу «Бріз» та відповідно до копії виписки з протоколу засідання правління г/к «Бріз» від 05.11.2003 року (а.с.23) його прийнято в члени організації та дозволено передачу гаражу [NUMBER]. Відповідно до копії виписки з протоколу засідання правління г/к «Бріз» від 27.09.2013 року (а.с.26), [PERSON] прийнято в члени організації та дозволено передачу гаражу [NUMBER]. Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial