Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У вересні 2014 року прокурор Корабельного району м.Миколаєва в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради та [PERSON] про визнання незаконними пункту 34 розділу 1 рішення № 42/57 від 17.12.2009 року та пункту 18,18.2 розділу 4 рішення № 47/51 від 25.06.2010 року Миколаївської міської ради і їх скасування, визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Прокурор, обґрунтовуючи свій позов зазначав, що пунктом 34 розділу 1 рішенням Миколаївської міської ради від 18.12.2009 року № 42/57 [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м., з метою передачі її у власність для будівництва й обслуговування житлового будинку, по вулиці Гагаріна, 80/6 у місті Миколаєві. З метою запобігання можливого подвоєння адрес вже існуючих земельних ділянок з адресою земельної ділянки, запланованої до відведення, управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради проектною документацією, спірній земельній ділянці запропоновано іншу адресу вулиця Гагаріна, 1/1-і. В подальшому пунктами 18, 18.2 розділу 4 рішенням Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 1000 кв.м. не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна, 1/1-і у Корабельному районі міста [PERSON]. На підставі вказаних рішень Миколаївської міської ради [PERSON] отримано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904580 від 17.08.2010р. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0037. Зазначений Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 17.08.2011 за № 481013661000672. Посилаючись на те, що Миколаївською міською радою рішення про відчуження вказаної земельної ділянки, прийняті з перевищенням повноважень, оскільки зазначена земельна ділянка виділена [PERSON] без виключення її із земель Державного лісового фонду України й вилучення з користування Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», тобто без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, в якого земельна ділянка перебувала в постійному користуванні, згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 21 березня 1996 року № 234, позивач просив визнати незаконними пункт 34 розділу 1 рішення № 42/57 від 17.12.2009 року та пункти 18, 18.2 розділу 4 рішення № 47/51 від 25.06.2010 року Миколаївської міської ради та Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904580 , що виданий 17 серпня 2011 року [PERSON], та їх скасувати, витребувати із чужого незаконного володіння земельну ділянку у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та передати її ДП «Миколаївське лісове господарство» у постійне користування. В судовому засіданні прокурор підтримав позов та просив: - поновити строк позовної давності порушений з поважних причин; - визнати незаконним та скасувати пункт 34 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/57 від 17.12.2009 року, яким [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 1000 кв.м. по вулиці Гагаріна, 80/6 у м. Миколаєві; - визнати незаконним та скасувати пункти 18, 18.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року, яким [PERSON] затверджено проект землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 1000 кв.м. не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вулиці Гагаріна, 1/1-і та надано у власність земельну ділянку, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вулиці Гагаріна, 1/1-і у місті [PERSON]; - визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЛ № 904580 від 17.08.2011 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд у межах згідно з планом, розташовану у м. Миколаєві, Корабельний район, вулиця Гагаріна, 1/1-і, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51, зареєстрованого 17 серпня 2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481013661000672; - витребувати у [PERSON] із чужого незаконного володіння земельну ділянку, площею 1000 кв.м., кадастровий номер 4810136600:05:031:0037, вартістю 137580 грн. по вулиці Гагаріна, 1/1-і в м. Миколаєві у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею у постійне користування державному підприємству «Миколаївське лісове господарство». Представники Миколаївської обласної державної адміністрації та державного підприємства «Миколаївське лісове господарство підтримали позов прокурора у повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили його задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради, позов визнав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не зявився, свого представника не направив, заяв про слухання справи за його відсутності суду не надав, однак належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток . Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає позов повністю обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України , природні ресурси її континентального шельфу, виключної ( морської ) економічної зони є обєктами власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної ради та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення міською радою) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення міською радою) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Пунктом 1 частини 1 ст. 33 Лісового кодексу України визначено, що до компетенції міських рад у сфері лісових відносин віднесено передачу у власність, надання у постійне користування земельних лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах міст та припинення права користування ними. Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Згідно із пунктом 5 частини 1 ст. 31 Лісового кодексу України обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення та припиняють права користування ними. Судом встановлено, що відповідно до інформації ДП «Миколаївське лісове господарство» та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» надана [PERSON] земельна ділянка на момент прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою входила до складу земель лісового фонду на підставі Постанови від 21.03.1966р. Ради Міністрів Української РСР, перебувала в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та відносилась до земель лісового фонду урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва, квартал 43. За інформацією управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області згідно з формою 6-зем вищевказана земельна ділянка на момент прийняття міською радою спірного рішення відносилася до земель державної форми власності. Рішення про вилучення земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство», як у постійного землекористувача не приймалося, остання із земель державної власності не вилучалась, згода або інші погодження ДП «Миколаївське лісове господарство» на вилучення вказаної земельної ділянки не надавалися. Зазначене підтверджується листами Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 11.09.2014 № 896 та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання ВО «Укрдержліспроект» від 04.09.2014 № 299. Статтями 116, 142, 149 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час прийняття спірних рішень передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. Таким чином, міською радою в односторонньому та позасудовому порядку незаконно вилучено у землекористувача ДП «Миколаївське лісове господарство» спірну земельну ділянку поза волею останнього. Також судом встановлено, що допущено й інші порушення законодавства при наданні вказаної земельної ділянки. Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надається [PERSON] для цілей, не повязаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, проект відведення повинен бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 896 від 11.09.2014 року та ДП «Миколаївське лісове господарство» від 12.09.2014 року № 540 висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної земельної ділянки не надавався. Таким чином, Миколаївською міською радою, усупереч викладених вимог законодавства, за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, прийнято рішення про надання [PERSON] спірної земельної ділянки. Статтею 9 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації встановлено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Пунктом 4.1.1 [PERSON] проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України № 391 від 03.12.2004 року, обовязкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення проводиться Державним комітетом України по земельним ресурсах Державне агентство земельних ресурсів України. Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації позитивні висновки держаної експертизи щодо обєктів обовязкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою, без позитивних висновків державної експертизи забороняється. Згідно з інформацією Головного Управління Держземагенства у Миколаївській області № 10-14-0.5-5459/2-14 від 06.08.2014 року обовязкова державна експертиза вказаного проекту відведення не проводилась. Враховуючи викладене, за відсутності позитивного висновку державної експертизи вказаний проект відведення взагалі не міг бути затверджений. Таким чином, внаслідок грубого порушення Миколаївською міською радою вимог чинного законодавства, за відсутності згоди належного землекористувача, висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, прийнято рішення про надання у власність [PERSON] земельної ділянки за рахунок земель ДП Миколаївське лісове господарство . Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, пункт 34 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/57 від 17.12.2009 року та пункти 18,18.2 розділу 4 рішення міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси держави, що є підставою для визнання їх недійсними у судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів ( про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи те, що Державний акт про право власності на земельну серії ЯЛ № 904580 від 17.08.2010 року [PERSON] видано на підставі незаконних рішень міської ради, останній відповідно до ст. 21, 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Відповідно до п. 2.3 Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захистом судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Вищевказані обставини незаконної передачі земель державного лісового фонду викликають необхідність повернення спірної земельної ділянки належному користувачу державному підприємству Миколаївське лісове господарство . Відповідно до статуту ДП Миколаївське лісове господарство, затвердженого наказом № 474 від 20.08.2007 року Держкомлісгоспу України та зареєстрованого 29.08.2007 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, зазначене підприємство засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України та входить до сфери управління Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. З огляду на викладене, способом відновлення становища, яке існувало до вилучення земельної ділянки державного лісового фонду на користь відповідача, є її повернення у розпорядження належного користувача ДП Миколаївське лісове господарство. Згідно з протоколом огляду місця події від 17.09.2014 року, а саме земельних ділянок, розташованих у межах урочища «Жовтневого», земельна ділянка по вулиці Гагаріна, 1/1-і, вільна від забудов, будівельні роботи на ній не виконуються. Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також статтею 36-1 Закону України Про прокуратуру та статтею 45 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 36-1 Закону України Про прокуратуру представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Статтями 14 Конституції України та 373 Цивільного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі статтею 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території Країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 117 Земельного кодексу України спірна ділянка відноситься до земель державної власності, оскільки перебуває у постійному перебуванні державного підприємства, а її власником (розпорядником) згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України та ст. 31 Лісового кодексу України є Миколаївська обласна державна адміністрація. Отже, обласна державна адміністрація у даному випадку є уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії. Наведене є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом предявлення даного позову. Оскільки відповідно до статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324 Цивільного кодексу України земля та земельні ділянки є обєктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватно правових відносинах, указаний спір є приватно правовим та виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права. Згідно з пунктом 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ , земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельними і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Оскільки позовні вимоги стосуються визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним державного акту, що стосується одного й того ж майна - спірної земельної ділянки, що має наслідком повернення цього майна законному власнику, тому згідно із статтями 15, 16, 126 Цивільного процесуального кодексу України ці вимоги підлягають розгляду в одній справі, як нерозривно повязані між собою. Відповідно до приписів статті 114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцем знаходженням майна або основної його частини. З огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована в Корабельному районі міста [PERSON] позов предявляється до Корабельного районного суду м. Миколаєва. Згідно зі статтями 19,20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч.2 ст.20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання в користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронних призначень Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст..21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсної, тощо. У відповідності до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки ніхто із сторін не просив суд застосувати позовну давність, суд не бере до уваги вимоги про поновлення строків позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти на відповідачів обовязок сплати судового збору.

Outcome: approved