Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 21 червня 1980 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Тадіївській сільській раді Володарського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу внесено запис №8 та, відповідно, видано свідоцтво про одруження [NUMBER] від 21 червня 1980 року. За час шлюбу сторони у справі отримали земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] та власними силами збудували на ній житловий будинок з підсобними приміщеннями та господарськими спорудами. Будинок будували в установленому порядку відповідно до свідоцтва на будівництво, виданого Виконавчим комітетом Києво-Святошинської ради народних депутатів Київської області за №293 від 30 вересня 1982 року на ім'я відповідача [PERSON]. Збудований будинок був зареєстрований в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації за №14 від 04 липня 1989 року на ім'я відповідача [PERSON]. Вищезазначений будинок [PERSON] та [PERSON] будували разом власними силами та проживають в даному будинку з 1982 року. До недавнього часу вели особисте підсобне господарство на праві спільної сумісної власності подружжя. Земельну ділянку, яка їм була надана у користування для будівництва будинку, була передана у власність відповідно до рішення виконкому Віто-Поштової сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області №5-10 від 30.05.2000 року та видано державний акт [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1218. Зважаючи на той факт, що відповідач чинить позивачу перешкоди в проживанні в спільному будинку й користуванні спільним майном та земельною ділянкою, з цього приводу у сторін постійно виникають суперечки. Добровільно укласти договір поділу спірного домоволодіння відповідач відмовився, тому позивач була вимушена звернутись до суду з позовною заявою. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: здійснити поділ житлового будинку загальною площею 154,7 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,3148 га, розташовані по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 154,7 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,3148 га, розташовані по [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 154.7 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,3148 га, розташовані по [ADDRESS]. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в справі. У судове засідання позивач з'явилася. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд задовольнити. Представники відповідача в судове засідання з»явились. Проти задоволення позову заперечували. Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 21 червня 1980 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Тадіївській сільській раді Володарського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу внесено запис №8 та, відповідно, видано свідоцтво про одруження [NUMBER] від 21 червня 1980 року. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON], 1985 року народження, який разом зі своєю дружиною та дитиною проживають з позивачем та відповідачем. За час шлюбу сторони у справі отримали земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] та власними силами збудували на ній житловий будинок з підсобними приміщеннями та господарськими спорудами. Будинок будували в установленому порядку відповідно до свідоцтва на будівництво, виданого Виконавчим комітетом Києво-Святошинської ради народних депутатів Київської області за №293 від 30 вересня 1982 року на ім'я відповідача [PERSON]. Збудований будинок був зареєстрований в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації за №14 від 04 липня 1989 року на ім'я відповідача [PERSON]. Вищезазначений будинок [PERSON] та [PERSON] будували разом власними силами та проживають в даному будинку з 1982 року. До недавнього часу вели особисте підсобне господарство на праві спільної сумісної власності подружжя. Земельну ділянку, яка їм була надана у користування для будівництва будинку, була передана у власність відповідно до рішення виконкому Віто-Поштової сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області №5-10 від 30.05.2000 року та видано державний акт [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1218. Зважаючи на той факт, що відповідач чинить позивачу перешкоди в проживанні в спільному будинку й користуванні спільним майном та земельною ділянкою, з цього приводу у сторін постійно виникають суперечки. Добровільно укласти договір поділу спірного домоволодіння відповідач відмовився, тому позивач звернулася до суду з позовною заявою. Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 15.05.2015 р. Києво-Святошинським районним судом Київської області, за згодою сторін, шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Стаття 69 Сімейного кодексу України зазначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищезазначену норму житловий будинок, загальною площею 154,7 кв.м. та земельна ділянка площею 0,3148 га, розташовані по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СКУ та ст.372 ЦКУ. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п.23 Постанови №11 суди, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СКУ, ч. З ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, необхідно виділити належну позивачу та відповідачу по ? частині житлового будинку, загальною площею 154,7 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,3148 га, розташовані по [ADDRESS] в натурі. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. П.1 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту майнового права судом як визнання права. Ст. 392 ЦК України прямо передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому суд, з врахуванням усіх наведених обставин задовольняє позов в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved