Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що з травня 2012 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. У 2013 році вона вирішила купити у відповідачки [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрьська, б. 88, кв.2. З відповідачкою вони домовились про ціну квартири та про сплату вартості квартири по частинам з подальшим посвідченням договору нотаріусом. З метою купівлі зазначеної квартири 12 червня та 25 вересня 2013 року вона уклала з ПАТ «Дельта Банк» кредитні договори, за якими вона отримала 21000 грн. та 49000 грн., а 29 березня 2013 року уклала з ДП «Тютюнова компанія «Хамадей», де вона працює, договір безпроцентного цільового займу, за яким вона отримала 23000 горн. Крім того, вона, працюючи в ДП «Тютюнова компанія «Хамадей», мала стабільний заробіток, частину якого також відкладала для покупки квартири. 30 квітня 2014 року вона повністю сплатила відповідачці [PERSON] вартість спірної квартири (134428 грн.). Після сплати вартості квартири вони з [PERSON] вирішили укласти договір купівлі-продажу з посвідченням нотаріусом. Але відповідач [PERSON] сказав, що в нього на Батьківщині (у Грузії) прийнято нерухомість родини юридично оформлювати саме на чоловіка та висунув вимогу про оформлення договору купівлі-продажу квартири на нього як на покупця, завіривши її, що вона все одно буде її власником, оскільки вони проживають однією родиною. Довіряючи [PERSON] та не будучи юридично грамотною, вона погодилась на його вимогу. 12 травня 2014 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округ [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу квартири, де в якості покупця був зазначений відповідач [PERSON] 25 червня 2016 року фактичні шлюбні відносини між нею та [PERSON] припинені. Він виїхав невідомо куди. Після такої поведінки відповідача вона вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири були порушені її права як фактичного покупця, які вона просила захистити, визнавши частково недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12 травня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округ [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за № 376, удаваним з моменту його укладення, визнавши її покупцем за даним договором та визнати за нею право власності на квартиру. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 листопада 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання особи покупцем за договором, визнання права власності відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права; висновок суду про те, що у 2013 році між нею та [PERSON] та [PERSON] була домовленість про укладення спірного договору купівлі-продажу саме між [PERSON] та [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи; вважає, що посилання суду на відсутність у кредитних договорах відомостей про отримання коштів для придбання спірної квартири не є підставою для виключення їх з колу доказів стосовно походження грошових коштів саме для придбання нею спірної квартири; апелянт також вважає, що в судовому засіданні обєктивно встановлено, що вона повністю сплатила відповідачу [PERSON] вартість квартири до укладення спірного договору, а тому сума 134428 грн. є не завдатком, як вказав суд в рішенні, а авансом, а на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобовязання; отже, суд першої інстанції неправильно встановив предмет доказування, а саме, всупереч ч.3 ст. 60 ЦПК України відніс до нього обставини, які не мають значення для ухвалення рішення по справі (що кошти передавались нею для підтвердження укладення договору між [PERSON] та нею), застосував норму закону (ч.1 ст. 570 ЦК України), яка не підлягає застосуванню в даних правовідносинах, внаслідок чого замість висновку про сплату саме нею коштів [PERSON] в рахунок платежів за передачу у власність квартири, що свідчить про її статус її покупця, зробив помилковий висновок про не встановлення передачі коштів для підтвердження укладення договору між [PERSON] та нею, який не має значення для ухвалення рішення у цій справі; апелянт згодна з висновком суду про те, що передача нею відповідачеві [PERSON] грошів не є доказом, який би спростовував волевиявлення сторін правочину [PERSON] та [PERSON] в момент укладення договору, оскільки відповідно до її та [PERSON] пояснень в момент укладення спірного договору волевиявлення [PERSON], [PERSON] та її було направлено на продаж спірної квартири саме їй незалежно від того, на кого право власності на неї було оформлено, але не зрозуміло, чому такий висновок суду привів в подальшому до основного неправильного та нелогічного висновку про залишення її позову без задоволення. У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в тому числі розміщенням повідомлення про час і місце розгляду справи на веб-сайті Апеляційного суду Донецької області офіційного веб-порталу «Судова влада України». Від представника позивачки [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання удаваним договору купівлі-продажу спірної квартири. Однак погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права. Апеляційний суд вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, зокрема передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Згідно ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу та повинен одночасно передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат тощо). Виходячи із зазначених норм матеріального права дійсним покупцем за договором купівлі-продажу є особа, яка сплачує за майно відповідну грошову суму та приймає це майно. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом у 2013 році між позивачкою [PERSON], відповідачами [PERSON] та [PERSON] була домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрьська, б. 88, кв.2, зокрема оговорено ціну договору, порядок сплати та оформлення. 12 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, відповідно до якого [PERSON] «ПРОДАВЕЦЬ» передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру номер 2, що складається з однієї кімнати, загальною площею 38,3 кв.м, в тому числі житловою 15,0 кв.м у будинку номер 88 по вулиці Краснооктябрьська у місті Донецьку. Ціна квартири становить 134428,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №376. Згідно показань сторін, а саме позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] дії щодо пошуку вказаного житлового приміщення, його огляду, укладання стосовно нього угод та реалізації їх умов, здійснювали [PERSON] та [PERSON]; при цьому [PERSON] особисто оглядала квартиру і саме вона проводила повний розрахунок за придбане житлове приміщення, натомість [PERSON] участі в підборі квартири для купівлі та розрахунках за неї, не приймав. З матеріалів справи також вбачається, що 29 березня 2013 року між ДП «Табачна компанія «Хамадей» «Кредитор» та машиністом поточної сигаретної механізованої лінії ДП «Табачна компанія «Хамадей» «зайомник» був укладений договір безпроцентного цільового займу на суму 23000 грн. 12 червня 2013 року та 25 вересня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» були укладені кредитні договори, відповідно до яких [PERSON] отримала кошти у розмірі 49000 грн. та 21000 грн. Згідно розписок на а.с. 13-16 [PERSON] 30 березня 2013 року, 15 червня 2013 року, 26 вересня 2013 року та 30 квітня 2014 року отримала від [PERSON] грошові кошти за будинок, який знаходиться по вул. Краснооктябрьській 88/2 відповідно в сумі 23000 грн., 50000 грн., 20000 грн. та 41428грн.; при цьому в розписці від 30 квітня 2014 року [PERSON] зазначено, що вона віддає техпаспорт для нотаріального оформлення. Копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] на власника [PERSON] надана позивачкою до позовної заяви (а.с. 10-13). Зазначені обставини підтвердила [PERSON] і сторонами не оспорені. Наданою позивачкою довідкою підтверджено, що вона фактично проживає за адресою: [INFO], б. 88, кв.2 одна та оплачує комунальні послуги з 25 липня 2013 року. Разом з тим, з матеріалів справи видно, що [PERSON] у спірній квартирі не був зареєстрований, жодного дня в ній не проживав і взагалі відповідачем [PERSON] не надано обґрунтувань щодо походження коштів, за які було придбано квартиру, при цьому слід врахувати, що [PERSON] є працездатною особою, працює на підприємстві і отримує дохід від 7550 грн. до 7625 грн. Враховуючи наведені обставини і оцінюючи досліджені наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрьська, б. №88, кв. №2, укладений 12 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначена квартира фактично була придбана [PERSON] за її власні кошти, одержані за кредитними договорами, договором безпроцентної суди та заробітної плати, а відповідач [PERSON] формально вписаний у договір. Правові наслідки удаваного правочину регламентовано вимогами ст. 235 ЦК України. Таким чином, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири частково удаваним в частині покупця, визнання покупцем та визнання права власності на квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved