Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

У вересні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, відділ Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області, Одеська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», приватний нотаріус Комінтернівського нотаріального округу [PERSON], який неодноразово уточнювала, і в останній редакції 2014 року зменшила позовні вимоги, і просила суд усунути перешкоди у користуванні присадибною земельною ділянкою, визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю, договір купівлі-продажу земельної ділянки, витребувати майно з чужого незаконного володіння, скасувати державну реєстрацію та кадастровий номер, стягнути судові витрати. В обгрунтування свого позову [PERSON] вказує, що рішенням ХVІ сесії ХХІІ скликання Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року № 28 їй передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення «для здійснення будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами». В теперішній час це рішення є чиним, не змінювалось та не скасовувалось. 07 травня 1999 року на земельній ділянці в натурі встановлено межі. 03 червня 1999 року на її ім'я видано державний акт, зареєстрований 03 червня 1999 року за №4395. Весь цей час вона обробляла земельну ділянку, сплачувала земельний податок, розпочала будівництво будинку, завезла будівельні матеріали та збудувала фундамент. Останні півтора року вона хворіла, не могла здійснювати будівництво, і у цей час, за невідомих їй обставин, належну їй присадибну ділянку зайняли відповідачі [PERSON], [PERSON], збудували за місяць будинок, ввели будинок в експлуатацію та намагаються продати. У своєму позові [PERSON] посилається на неправомірність таких дій відповідачів, незаконність їх правовстановлюючих документів з таких підстав: 09 вересня 2009 року на ім'я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану в [ADDRESS], цільове призначення «для здійснення будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами», серії ЯИ № 138692 на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, проте з рішення ради вбачається, що питання про виділення земельної ділянки [PERSON] на сесії 12 березня 1998 року не розглядалось, технічна документація на виготовлення державного акта відсутня, в зв'язку з чим, на її думку, державний акт підлягає скасуванню. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що оскільки це рішення не приймалось, то і не має сенсу визнавати його недійсним і скасовувати, тому зменшили позовні вимоги. У подальшому [PERSON], діючи на підставі доручення від імені [PERSON], уклав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з відповідачами [PERSON], [PERSON], який посвідчено 06 листопада 2009 року. В теперішній час на земельній ділянці відповідачі побудували кам'яний паркан, будинок та відмовляються врегулювати спір мирним шляхом. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2013 року, в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року, рішення судів попередніх інстанцій скасовані, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги в останній редакції підтримали повністю, просили суд їх задовольнити з вищевикладених підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повністю не визнав доводів позову, просив у його задоволенні відмовити з наступних підстав: Він разом із [PERSON] є співвласниками спірної земельної ділянки на підставі оспорюваного позивачем договору купівлі- продажу земельної ділянки. Державний акт позивача не містить підпису посадової особи, яка його видала, печатки та дати видачі державного акту, отже такий документ, на думку [PERSON], не може свідчити про законність прав позивача на спірну земельну ділянку. Крім того, земельній ділянці на підставі державного акту на ім'я [PERSON] не присвоювався кадастровий номер. На думку [PERSON] позивач не навела достатніх правових підстав для визнання правочинів (державного акту та договору купівлі- продажу) недійсними, і оскільки, як на його думку, позивач незаконно набула спірну земельну ділянку у власність, тобто не є власником, то вона не маж права вимагати повернення спірної земельної ділянки в порядку віндикації. [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились повторно, сповіщались судом про дату час та місце його проведення, про причини своєї неявки суду не повідомили. Треті особи - Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, [PERSON], Одеська регіональна філія «Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» в судове засідання не з'явились повторно, сповіщались судом про дату час та місце його проведення, про причини своєї неявки суду не повідомили. Приватний нотаріус Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] подала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Представник Управління держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області просив відмовити в задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації та кадастрового номеру земельної ділянки, в решті повністю погодився з доводами позову, і не заперечував проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, що з'явились в судове засідання, суд встановив наступні правовідносини: Рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 03.10.1991 року № 76 [PERSON] під забудову індивідуального житлового будинку було виділено земельну ділянку, розміром 1 000 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів від 21.11.1991 року № 596 [PERSON] дозволено будівництво житлового будинку на відведеній їй земельній ділянці, і видано будівельний паспорт №? 917 від 30.12.1991 року. 06.11.1992 року складено акт виносу в натурі земельної ділянки, що відведена [PERSON] під забудову житлового будинку. Рішенням ХVІ сесії ХХІІ скликання Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року № 28, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення «для здійснення будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами». Судом не встановлено обставин визнання цього рішення нечинним, обставин його зміни чи скасування. 03 червня 1999 року на підставі рішення Фонтанської сільської ради від 25 грудня 1997 року, видано державний акт серії ІІ-ОД № 083891, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 4395, на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення «для здійснення будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами». Судом встановлено, що вказаний акт не був підписаний на той час головою Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, в ньому не проставлена дата видачі, та відсутня печатка органу, що видав цей акт, проте вказаний номер реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили суду, що дійсно спірна земельна ділянка виділялась під забудову, а пізніше була передана у власність [PERSON], вона користувалась цією земельною ділянкою, сплачувала податки, вчиняла інші дії, що притаманні власнику. Разом із тим свідок [PERSON], який працював сільським головою Фонтанської територіальної громади, не зміг пояснити суду обставин відсутності підпису сільського голови, печатки та дати видачі державного акту в представленому йому судом для огляду оригіналі державного акту на ім'я [PERSON] Зі змісту листа Відділу держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області від 27.05.2011 року № З-11/84 встановлено, що за наявними у відділі Книгами записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, державний акт серії ІІ-ОД № 083891 виданий 03.06.1999 року, зареєстрований цього ж дня за № 4395. Даний факт підтверджений в судовому засіданні представником Управління держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області. В матеріалах справи наявні докази, що доводять виготовлення [PERSON] технічної документації на передану їй у власність земельну ділянку (т.1 а.с 37-53), і у суду немає сумнівів в достовірності цих документів. 07.05.1999 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області складено акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась у користуванні [PERSON] 09 вересня 2009 року на підставі рішення № 7-ХХІІ Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року на ім'я [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 138692, на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення «для здійснення будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами» (т. а.с. 231) Вказаний державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010952400335, та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5122786400:02:001:2552. Разом із тим, зі змісту довідки Комінтернівського районного державного архіву від 20.09.2013 року, судом встановлено, що на підставі архівних документів, а саме: протоколу пленарного засідання ХVІ сесії Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області ХХІІ скликання від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» у додатках до вказаного рішення (списки громадян, яким передано у приватну власність земельні ділянки) прізвище громадянки [PERSON] (земельна ділянка за адресою: [ADDRESS]) не зазначено. В судовому засіданні [PERSON] просив визнати цей доказ неналежним та недопустим, проте суд не може погодитись з такою вимогою відповідача, оскільки в силу ст. 58 ЦПК України цей доказ містить певну інформацію щодо предмету доказування, а силу ст. 59 ЦПК України цей доказ не може бути визнаний недопустимим, оскільки він був поданий в судовому засіданні позивачем і прийнятий судом апеляційної інстанції, що вбачається зі стенограми судового засідання від 20.11.2013 року. З тих самих підстав не заслуговують на увагу такі ж самі вимоги [PERSON] відносно доказів, що містяться в т. 2 а.с 37,39,40. Детальний огляд додатків до рішення та самого рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, дозволяє суду впевнитись у відсутності серед прізвищ осіб, яким виділені у власність земельні ділянки, прізвища [PERSON] 06.11.2009 року [PERSON], діючий на підставі доручення від імені [PERSON], уклав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з відповідачами [PERSON], [PERSON], який посвідчено 06 листопада 2009 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 1741. На примірнику державного акту серії ЯИ № 138692, виданого 09.09.2009 року на ім'я [PERSON], нотаріусом проставлена відмітка про перехід права власності на спірну земельну ділянку. 29.12.2009 року за № 227020012552001 в Поземельній книзі відділом держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], та [PERSON] За адресою місця розташування земельної ділянки позивача відповідачі [PERSON], [PERSON] побудували та прийняли до експлуатації житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами (а.с. 218-230). Встановивши дійсні правовідносини, суд звертається до положень законодавства, яким ці правовідносини врегульовані: У відповідності до ст. 13 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У відповідності до ст. 6 Земельного Кодексу України 1990 року громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину. Згідно із ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року. Проте суд враховує, що дію ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, суд дійшов висновку, що п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Правовий аналіз наведених законодавчих норм у сукупності з встановленому судом обставинами, дозволяють суду дійти до висновку, що [PERSON] з дотримання передбаченої законом процедури отримала у власність спірну земельну ділянку, її право власності було зареєстровано у відповідності до порядку, передбаченого законодавцем на час реєстрації, і тому у суду не має сумніву в правомірності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Оцінюючи доводи [PERSON] щодо неправомірності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку через невідповідність виданого їй державного акту вимогам закону, суд виходить з наступного: Суд погоджується з доводами заперечень, що державний акт на ім'я [PERSON] не містить передбачених законом реквізитів, зокрема, підпису посадової особи, що посвідчила цей акт, печатки органу місцевого самоврядування, дати видачі, проте не може погодитись з доводами про достатність підстав для висновку про неправомірність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку з наступних підстав: Положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Суд вважає, що невиконання посадовцями Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області вимог земельного законодавства, при виготовленні державного акту на ім'я [PERSON], не може бути достатньою підставою для визнання судом неправомірності отримання [PERSON] земельної ділянки у власність, і підставою для позбавлення права власності особи, яка не вчинила жодних порушень. Таким чином доводи [PERSON] не приймаються судом за їх безпідставністю. Вирішуючи питання правомірності набуття [PERSON] на підставі рішення № 7-ХХІІ Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], суд виходить з наступного: В силу положення ч. 1 ст. 1 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього. В силу припису ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). В силу положення ст. 17 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Отже, передумовою отримання у власність земельної ділянки, на час прийняття оскаржуваного рішення, є відповідне рішення Ради народних депутатів. Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з встановленими обставинами справи, зібраними по справі доказами, зокрема, відсутністю прізвища [PERSON] у додатку до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, а саме, списку громадян Фонтанської сільської ради народних депутатів, яким передано у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться в їх користуванні, дозволяє суду дійти до висновку, що оскаржуване рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по відношенню до [PERSON] не приймалось, питання відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки на сесії не розглядалось. З огляду на вищевикладене, суд повністю погоджується з доводами позивача та її представника, що оскільки рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, щодо виділення у власність [PERSON] земельної ділянки не приймалось, то і підстав для поставлення перед судом вимог про його скасування не має, однак, на переконання суду, вищенаведена оцінка такого факту судом має значення для встановлених судом правовідносин. Суд також звертає увагу, що доказів встановлення [PERSON] в натурі меж спірної земельної ділянки на підставі рішення Фонтанської сільської ради від 12 березня 1998 року та, відповідно, набуття права власності в розумінні зазначеної вище ст. 22 ЗК України 1990 року, до набуття такого права позивачем, матеріали справи не містять, як і доказів скасування рішення про виділення земельної ділянки позивачу або припинення права власності в інший встановлений Законом спосіб. Суд звертає увагу, що акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] отримано 09 вересня 2009 року, тобто в порядку, встановленому вже ЗК України (п. 1 Перехідних положень), що набув чинності з 01 січня 2002 року. Вирішуючи питання незаконності та скасування виданого на ім'я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області державного акту на право власності на земельну ділянку, суд виходить з наступного: Згідно ст.83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. У відповідності до п.12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. До виниклих правовідносин, що пов'язані з отриманням [PERSON] оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку, суд застосовує положення ст.155 Земельного Кодексу України, в силу якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі не існуючого рішення про передачу земельної ділянки, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на ім'я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області неправомірно, у порушення встановленого законом порядку, був виданий оскаржуваний державний акт, в зв'язку із чим позовні вимоги, з урахуванням всіх вищевикладених обставин, доводів, в цій частині позову обгрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки [PERSON] безпідставно набула право власності на земельну ділянку, що була предметом оскаржуваного договору купівлі- продажу, суд вважає, що договір купівлі- продажу земельної ділянки загальною площею 0,100 га, в [ADDRESS], який укладений 06 листопада 2009 року між [PERSON] в інтересах та від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON], [PERSON] (покупці), і посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1741, має бути визнаний судом недійсним. Суд вважає позовні вимоги в цій частині позову повністю обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] в інтересах та від імені [PERSON] за договором купівлі-продажу продав земельну ділянку [PERSON], та [PERSON], тому суд вважає, що відповідачі [PERSON], [PERSON], у взаємозв'язку із безпідставністю отримання [PERSON] у власність земельної ділянки, набули право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави. Отже, до цих правовідносин суд вважає необхідним застосувати положення ст.388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Таким чином, суд дійшов до висновку, що вказана земельна ділянка має бути витребувана саме від відповідачів - [PERSON], [PERSON], та повернута в порядку віндикації [PERSON]. Свою позицію в аналогічних правовідносинах висловив Верховний Суд України. Зокрема, у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Доводи заперечень [PERSON] не спростовують викладених висновків суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд враховує, що порушення права [PERSON] на спірну земельну ділянку має місце і на момент звернення з позовому до суду, і теперішній час, тобто порушення триває, в зв'язку із чим суд знаходить правильними позовні вимоги щодо усунення позивачу перешкод у здійсненні нею права власності щодо належної їй земельної ділянки. Доводи заперечень не спростовують висновків суду в цій частині позову. В силу ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.6 ст.16 закону України «Про державний земельний кадастр» підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації прав на ім'я [PERSON] та кадастровий номер щодо земельної ділянки, загальною площею 0,100 га, в [ADDRESS]. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеним вимогам. Позивачем сплачено державне мито у розмірі 08,50 грн., та витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу в сумі 30,00 грн., тобто судові витрати документально підтверджені і підлягають стягненню з відповідачів. Разом із тим, суд не погоджується з думкою позивача щодо можливості стягнення судового збору з відповідачів в солідарному порядку, оскільки цивільно-процесуальним законом - ст. 79, 88, 81 ЦПК України - не передбачено стягнення судового збору у солідарному порядку. Солідарний обов'язок - це матеріально-правова категорія (ст. 541 ЦК України), а не процесуальна. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, заснованими на законі, однак підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial