Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», третя особа: Фастівське відділення №2877 Ощадного банку України у м. Фастів про визнання недійсними кабальних договорів, в якому просить суд визнати кредитний договір № 15 і договір застави квартири № 11-3/17, укладені 19.06.1997 року між ним та Фастівським відділенням № 2877 Ощадного банку України у м. Фастів недійсними. 21 грудня 2015 року автоматизованою системою документообігу дану справу розподілено та передано до провадження судді Осауловій Н.А.. [PERSON] мотивує свій позов тим, що 19.06.1997 року між ним та Фастівським відділенням № 2877 Ощадного банку України у м. Фастів було укладено кредитний договір № 15 та договір застави квартири № 11-3/17, за яким він отримав кредит в сумі 2000 грн. та мав отримати ще - 2000 грн. під 35% річних. Зазначає, що був змушений укласти вищевказані договори всупереч власної волі, на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом збігу тяжких для нього обставин. Зокрема, у зв'язку з тим, що в 1997 році його батько [PERSON] тяжко хворів та була необхідність у хірургічному втручанні, тому позивач звернувся до Фастівського відділення «Ощадбанк» з проханням на отримання позики під заставу своєї квартири [ADDRESS]. Позивач вважає, що дані договори було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки на договорі застави відсутня печатка, а при його укладенні був відсутній офіційний представник банку. Вищевказані обставини свідчать, що договори укладені зі збігом тяжких обставин (кошти були необхідні терміново для лікування батька), а такі обставини включають визнання правочину не дійсним та потребує відшкодування завданих збитків. Просив поновити йому строк на оскарження, оскільки має скрутне матеріальне становище та той факт, що він є інвалідом і учасником бойових дій, а тому можливості на своєчасне оскарження даних договорів в нього не було. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, оскільки оцінка квартири банком була значно занижена, договір він не підписував. Квартиру продали та гроші привласнив банк. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив в його задоволені відмовити, посилаючись на свої письмові заперечення. У них зазначив, що у 1997 році кредитний договір було підписано із позивачем , який усвідомлював його умови та зміст. Позивач отримав у кредит 5600 грн. під оформленням у заставу належної йому квартири. Вказані договори було укладено у нотаріуса, який роз'яснив йому всі умови та перевірив дієздатність. Не відповідають дійсності доводи позивача про умисні дії працівників банку, які скористались тяжкими сімейними обставинами в сім'ї позивача. Це був звичайний кредит, який було надано на загальних умовах. Підстави для визнання вказаних договір недійсними згідно ст..233 ЦК України відсутні та їх існування позивачем не доведено. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. За умовами кредитного договору від 19.06.1997 року за №15, що укладений між позивачем та «Ощадбанком України» в особі управляючого Андрюшенкової Г.В., банк зобов'язується надати позичальнику позику в сумі - 5600 грн. під заклад квартири за адресою: [ADDRESS], строком на 12 місяців під 35% річних. Також, між сторонами було укладено 19.06.1997 року договір застави квартири в забезпечення виконання зобов'язань позивача за вищевказаним кредитним договором. Зважаючи на час укладення оспорюваних вище договорів, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми матеріального права щодо визнання договорів недійсними, що діяли на час їх укладення, а саме Цивільний Кодекс УРСР 1963 року (надалі по тексту ЦК УРСР 1963 р.). Так, за умовами ст..4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно ст..44 ЦК УРСР 1963 року повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Посилаючись на вимоги ст..ст.216,233 чинного станом на даний час ЦК України позивач просив визнати вказані вище кредитний договір та договір застави недійсними, оскільки він їх був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин - термінова необхідність у коштах для проведення операції батька позивача. Між тим, зазначені стаття чинного ЦК України не застосовуються, оскільки вказані правовідносини, як вже було вказано вище, врегульовані ЦК УРСР 1963 року, де за умовами ст..57 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. У відповідності до рекомендацій постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання правочинів недійсними» від 28.04.1978 № 3, а саме за п.12, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, в судовому засіданні позивачем не було надано жодних доказів в розумінні ст..ст.60 ЦКП України укладення спірних договорів на вкрай невигідних умовах під збігом вкрай важких для нього обставин, або інших протиправних дій працівників банку чи доказів того, що вони скористались таким вкрай невигідним становищем позивача. Більше того, в судовому засіданні 06 вересня 2016 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-психіатричної експертизи відносно позивача [PERSON] із визначенням психічного стану позивача під час підписання оспорюваних ним договорів. Про необхідність оплати такої експертизи було повідомлено позивача як його ініціатора, але останній протягом тривалого перебування справи в експертній установі свого обов'язку щодо оплати не виконав, наслідком чого було повернення до суду 20 лютого 2017 року вказаної цивільної справи. Згідно ст..146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зважаючи на ухилення позивача від участі в експертизі, яку у зв'язку з цим провести неможливо, суд вважає не доведені заявлені позовні вимоги, наслідком чого є відмова в позові.

Outcome: dismissed