Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У березні 2018р. позивач Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - Нацкомфінпослуг) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідачки на свою користь 10168,00 грн. - безпідставно набутих грошових коштів; 7946,73 грн. - процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами та 13774,59 грн. - інфляційних втрат; судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом Голови Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 30 грудня 2003р. № 252-к відповідачку [PERSON] було прийнято на роботу до позивача на посаду заступника начальника юридичного управління - начальника нормативно-експертного відділу. Наказом позивача від 31 жовтня 2012р. № 505-к відповідачка [PERSON] була звільнена з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення 01 листопада 2012р. у зв'язку з ліквідацією, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідачка при звільнені, відповідно до ст. 44 КЗпП отримала вихідну допомогу у розмірі 10168,00 грн. Проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017р. визнано протиправним і скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 31 жовтня 2012р. №505-к «Про звільнення [PERSON] за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг» та зобов'язано позивача поновити з 02 листопада 2012р. [PERSON] на роботі. Наказом Нацкомфінпослуг №192-к від 25 травня 2017р. відповідачку [PERSON] було поновлено на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення та одночасно звільнено у зв'язку із досягненням державним службовцем 65-річного віку, згідно із п.7) ч.1 Закону України «Про державну службу». Однак, грошові кошти, які [PERSON] отримала при звільненні, на підставі незаконного наказу, роботодавцю не повернула, а грошові кошти у розмірі 10168,00 грн. зберігає у себе безпідставно, а тому, позивач вимушений був звернутись до суду позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, процентів на ці кошти та інфляційних втрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018р. було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників та призначено справу до розгляду. 26 червня 2018р. на адресу суд надійшов відзив на позов (а.с. 44-48), в якому сторона відповідача проти позову заперечує проти позову, оскільки виплата вихідної допомоги у розмірі 10168,00 грн. здійснена позивачем добровільно - на підставі ст.44 КЗпП України, відсутні рахункові помилки, а виплата є вихідною допомогою, встановленою законом, недобросовісність набувача в отриманні цих коштів відсутня. А тому, на думку сторони відповідача, в силу положень ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, позовні вимоги є безпідставними та підлягають відхиленню судом. Так, позивачем у позові не наводиться жодного доказу недобросовісної поведінки відповідачки [PERSON] Звільнення відповідачки [PERSON] як підстава для отримання нею вихідної допомоги здійснена не внаслідок її недобросовісної поведінки або переслідування на меті зловживань по службі, а внаслідок неправомірних дій та рішень Держфінпослуг, правонаступником яких є Нацкомфінпослуг. Неправомірність такого звільнення встановлена рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 2а-16510/121/2670 від 18 травня 2017р., яке набрало законної сили на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017р., при цьому суд переглядав справу, оскільки при першому розгляді справи касаційною інстанцією справа була направлена на новий судовий розгляд. 05 липня 2018р. позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому останній зазначав про те, що відповідачка без жодних зауважень погодила свій наказ про звільнення, чим допустила службову недбалість. Позивач також зазначав про те, що в Єдиному реєстрі досудових розслідувань міститься інформація відносно [PERSON] за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та ч. 2 ст. 191 КК України, що свідчить про її недобросовісність (а. с. 70-75). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, з урахуванням наданої відповіді на відзив. Представник відповідачки проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову, з посиланням на підставі зазначені у відзиві на позов. Також представник звертав увагу суду, що відповідачка не погодила свій наказ про звільнення, а внесла свої зауваження, що проставляння нею візи на наказі роботодавця про її звільнення є некоректним. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, наказом Голови Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 30 грудня 2003р. № 252-к відповідачку [PERSON] прийнято на роботу до Держфінпослуг на посаду заступника начальника юридичного управління - начальника нормативно-експертного відділу. Наказом Голови Держфінпослуг від 30 вересня 2010р. № 598-к відповідачку [PERSON] у зв'язку із введенням в дію нового штатного розпису переведено на посаду заступника директора департаменту юридичного забезпечення. Указом Президента України від 23 листопада 2011р. № 1069/2011 прийнято рішення про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України. Наказом Держфінпослуг від 31 жовтня 2012р. № 505-к [PERSON] звільнена з посади заступника директора департаменту юридичного забезпечення 01 листопада 2012р. у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено і це не оспорювалось представниками сторін в судовому засіданні, [PERSON] при звільнені з Держфінпослуг відповідно до ст. 44 КЗпП України отримала вихідну допомогу у розмірі 10168,00 грн., що не заперечується сторонами. Не погоджуючись зі своїм звільненням, 29 листопада 2012р. [PERSON] подала адміністративний позов до Держфінпослуг про визнання протиправним наказу від 31 жовтня 2012р. № 505-к та поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2013р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013р., у задоволенні вищевказаного позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015р. касаційну скаргу [PERSON] на вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій задоволено частково, скасовані ці рішення, а адміністративну справу № 2а-16510/12/2670 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Вищий адміністративний суд України, враховуючи правову позицію колегії суддів Верховного Суду України, викладену в постанові від 16.10.2012 № 21-267а12, зазначив, що можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Тобто, при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, до останньої переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017р. визнано протиправним і скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 31 жовтня 2012р. №505-к «Про звільнення [PERSON] за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг». Зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг поновити з 02 листопада 2012р. [PERSON], яку було звільнено з посади заступника директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 листопада 2012р. по 18 травня 2017р. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2017р. у справі №2а-16510/12/2670, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017р. - залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 травня 2017р., наказом Нацкомфінпослуг №192-к від 25 травня 2017р. [PERSON] було поновлено на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення та одночасно звільнено у зв'язку із досягненням державним службовцем 65-річного віку, згідно із п.7) ч.1 Закону України «Про державну службу». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що грошові кошти, які відповідачка [PERSON] отримала при звільненні, в порядку ст. 44 КЗпП України, на підставі незаконного наказу, роботодавцю не повернула, а грошові кошти у розмірі 10168,00 грн. зберігає у себе безпідставно, а тому позивач на підставі ст. 1213 ЦК України просить стягнути з відповідачки. Крім того, позивач вважає, що відповідачка має сплатити проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами у розмірі 7946,73 грн., виходячи із положень ст. 1214 ЦК України. Також позивач вважає, додатково позивачка у відповідності до ст.625 ЦК України повинна сплатити позивачу інфляційні втрати у розмірі 13 774,59 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту ч. 1 ст. 1212 ЦК України вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У ст. 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача. Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила. Тобто відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов'язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів недобросовісності з боку відповідачки щодо отримання вихідної допомоги. Звернення відповідачки з адміністративним позовом до суду за захистом свого порушеного чи невизнаного права не дає підстави до висновку про її недобросовісність, оскільки таке право гарантоване Конституцією України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, вважає, що грошові кошти виплачені роботодавцем добровільно відповідачці [PERSON], як вихідна допомога працівнику, не можуть бути повернуті, оскільки в діях працівника відсутні ознаки недобросовісності, тому відсутні передбачені ст.1215 ЦК України підстави для їх повернення. Доводи позивача про те, що [PERSON] погодила наказ про своє звільнення, шляхом його візування без жодних зауважень стосовно невідповідності даного наказу чинному законодавству, чим допустила службову недбалість, не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, а саме, з архівної копії наказу від 31 жовтня 2012р. № 505-к вбачається, що відповідачка вважає погодження наказу про своє звільнення некоректним, при цьому судом враховано, що відповідачка [PERSON] була звільнена з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто з ініціативи роботодавця. Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідачки жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була нарахована працівнику, відповідно до вимог закону, у зв'язку із звільненням та не потребувала від нього якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними. Враховуючи на те, що позовні вимоги про стягнення відсотків та інфляційних є похідними від позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у їх задоволенні слід також відмовити. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є необґрунтований та безпідставний, а тому у його задоволенні слід відмовити, враховуючи, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду по справам № 174/406-16-ц від 20 лютого 2018р., № 174/403/16-ц від 25 липня 2018р. Відповідно до ст. 137, п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. виходячи з наступного. Судом встановлено, що стороною відповідача не було надано розрахунку суми зазначених витрат та її складових, зазначено лише час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги, при цьому зазначений розрахунок включає в себе самонавчання представника відповідачка, шляхом аналізу судової практики. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до розміру 1500,0 грн., при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Outcome: approved