Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання порядку користування квартирою, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року він є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] Вказана квартира є двокімнатною, відповідач [PERSON] , разом із позивачем є спадкоємцем Ѕ частини квартири. Після визнання права власності Ѕ частини квартири за позивачем, дійти згоди щодо користування спільною власністю з відповідачем [PERSON] позивач не може. Крім того, [PERSON] , яка має інше житло, без відома та згоди позивача вселила в спірну квартиру свого сина [PERSON] разом із членами його сім`ї, що перешкоджає позивачеві здійснювати своє право на користування майном. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. В судове засідання представник позивача не з`явилась, проте подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала просила задовольнити. Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомила, про місце день і час розгляду справи повідомлена належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. Рахом з тим подала пояснення на позовну заяву, у яких просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, подала заяву про проведення судового засідання у її відсутність. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Крім того, рішенням суду від 20.09.2017 встановлено, що [PERSON] також є спадкоємцем Ѕ частини квартири. Як вбачається з матеріалів, відповідач [PERSON] , яка має інше житло, без відома та згоди позивача вселила в спірну квартиру свого сина [PERSON] разом із членами його сім`ї. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 21.01.2013 року, спірна квартира має 2 ізольовані кімнати: площею 17.4 кв.м.; площею 12.4 кв.м. Всього жила площа квартири складає 29.8 кв.м. Місцями загального користування є: кухня площею 8,3 кв.м.; ванна кімната площею 2,7 кв.м.; туалет площею 13 кв.м.; коридор площею 8,2 кв.м.; лоджія площею 3,9 кв.м. Загальна площа спірної квартири складає 54,9 кв.м. Фактично у спірній квартирі проживає і користується нею відповідач [PERSON] разом із членами своєї сім`ї. Відповідач-1 після визнання права власності Ѕ частини квартири перебуває з позивачем у конфліктних відносинах, внаслідок чого між сторонами виникають постійні непорозуміння та сварки з приводу користування квартирою, що призводить до неможливості їх спільного проживання. Позивач вказує, що житловою площею достатньо не забезпечений, на відміну від відповідача-1, крім того, позивач вказує, що хворіє тяжким захворюванням, та має потребу у здійснені права користування квартирою, а тому вважає за необхідне виділити йому кімнату розміром 17.4 кв.м., оскільки у зв`язку із станом здоров`я йому необхідні нормальні умови проживання в окремій кімнаті, де б також могла проживати дружина позивача для здійснення догляду за ним. Отже, сторони не можуть дійти згоди у порядку користування квартирою, оскільки відповідач не бажає проживання позивача у квартирі, у зв`язку з чим чинить перешкоди у користуванні квартирою. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач у позовній заяві посилається на дану норму як правову підставу для виселення відповідача. Враховуючи вищевикладене, відсутність згоди сторін щодо користування квартирою, позицію позивача про встановлення саме такого порядку користування квартирою, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у спосіб, визначений позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved