Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, у якій з урахуванням уточнень від 17.04.2020 року в бік зменшення обсягу позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 3316,32 грн в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільненні; 85550,22 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 15.04.2010 року по 30.08.2017 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він з 16.08.1978 р. по 14.04.2010 р. працював у відповідача за різними професіями, зокрема, машиністом екскаватора, слюсарем. 14.04.2010 р. звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію заст. 38 КЗпП України. У 2020 році він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Ухвалою судді від 16 березня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 17.04.2020 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначив, що умови та порядок виплати працівникам одноразової допомоги при виході на пенсію повинні були встановлюватись у колективному договорі на рівні підприємства. 22.12.2009 року на підприємстві відповідача був укладений «Колективний договір на 2010-2011 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «Північний ГЗК», зареєстрований виконкомом Тернівської районної у місті ради 27.01.2010 року. На момент звільнення позивача - 14.04.2010 року, у п.7.13 колдоговору було передбачено, що одноразова допомога працівникам комбінату при виході на пенсію виплачувалась за таких умов: - досягнення пенсійного віку (жінки - 55 років, чоловіки - 60 років); - безперервний стаж роботи на комбінаті відповідної тривалості; - звільнення на пенсію за власним бажанням. Позивач працював на підприємстві відповідача з 16.08.1978 р. по 14.04.2010 р. та звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (пенсія була призначена на пільгових умовах за списком №1 - у віці 54 років). На дату звільнення позивач не досяг віку 60 років, що було однією з обов`язкових умов для виплати одноразової допомоги, згідно з п. 7.13 колдоговору, у зв`язку з чим одноразова допомога йому не нараховувалась та не виплачувалась. Таким чином, відповідач діяв згідно з вимогами п. 6.1 Галузевої угоди на 2007-2008 роки та п. 7.13 колдоговору і будь-які порушення прав позивача з його боку відсутні. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 28.07.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, однак до нього у порушення вимог ст. ст. 178-179 ЦПК України не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відповіді іншим учасникам справи. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у період з 16.08.1978 р. по 14.04.2010 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 8-13). Згідно із записом у трудовій книжці [PERSON] звільнено з підприємства 14.04.2010 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію,ст.38 КЗпП України, наказ № 129 від 14.04.2010 р. Позивачу при звільненні із підприємства відповідача одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2007-2008 роки не виплачувалась. Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» від 13.02.2020 року №119, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з 01.02.2010 року по 31.03.2010 року склала 1105,44 грн, середньогодинна заробітна плата - 6,58 грн (а.с. 15). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Відповідно до положеньст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно зіст. 97 КЗпП Україниформи і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також,стаття 9 цього Законупередбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» на 2010-2011 роки погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як видно з матеріалів справи, позивач відпрацював на підприємстві відповідача майже 32 роки та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100(із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна була сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 1105,44*3=3316,32грн. Слід зауважити, що відповідач у своєму відзиві на позов зазначає про набрання чинності новою Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки, при цьому до відзиву долучено Колективний договір на 2010-2011 роки, з чого вбачається, що відповідач дещо плутає ці два різних документи, і доказів існування нової редакції Галузевої угоди суду не надано. Положеннямист. 47 КЗпП Українивстановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст.116 цього Кодексу. Відповідно дост. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Нормамист. 117 КЗпП Українивстановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зіст. 117 КЗпП Українив разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені вст.116 цього Кодексупри відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу від 17.07.1997 доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободта вимогст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 15.04.2010 року по 30.08.2017 року, тобто за 1806 робочих днів, у сумі 85550,22 грн., з розміром та розрахунком якого суд погоджується. При цьому, суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписамст.13 ЦПК України. Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду, то вони є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно з ч. 2ст. 233 КЗпП Україниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2ст. 233 КЗпП Українироз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2ст. 233КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці»Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також згідно зіст. 23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до положеньст. 141 ЦПК України, з ПрАТ «Північний ГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 888,66 грн. На підставі викладеного, ст. ст.16,47,116,117,233 КЗпП України,ЗУ «Про колективні договори і угоди»,

Outcome: approved