Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У позові вказував, що він з червня 2010 року працював на посаді начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз». 08 вересня 2014 року під час перебування на лікарняному поштою отримав наказ про його звільнення з роботи з 26 серпня 2014 року у зв’язку з прогулом без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки з 14 квітня 2014 року йому надана додаткова відпустка у зв’язку з навчанням. 05 червня 2014 року він подав заяву про бажання приєднати до відпустки у зв’язку з навчанням з 06 червня 2014 року 55 діб щорічної відпустки. З урахуванням двох святкових днів до роботи він повинен приступити 04 серпня 2014 року. З 04 серпня по 22 серпня 2014 року він перебував на лікарняному. 21 серпня 2014 року поштою він отримав листа з інформацією, що 2 місці на підприємстві його рахують відсутнім без поважних причин. 26 серпня 2014 року він приступив до роботи та після 15 години йому надали на ознайомлення розпорядження директора ДП «Укравтогаз» від 26 серпня 2014 року з вимогою до 16 години надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі з 01 липня по 01 серпня 2014 року. О 17 годині 10 хвилин він залишив територію підприємства. Наказ про звільнення на ознайомлення йому не давали. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін та, дослідивши матеріали справи, повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 08 червня 2010 року обіймав посаду начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», що підтверджується наказом «По особовому складу» по ДП «Укравтогаз» від 08 червня 2010 року № 116л, наказом «Про прийняття на роботу» по Регіональному виробничому управлінню «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 08 червня 2010 року № 373к. На підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 26 серпня 2014 року № 169 [PERSON] звільнений з посади начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» з 26 серпня 2014 року у зв’язку з прогулом без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» та ст. 74 КЗпП України право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Як вбачається з копії особової справи [PERSON] йому з 14 квітня 2014 року по 29 червня 2014 року надана додаткова відпустка у зв’язку з навчанням. Дана обставина сторонами по справі не заперечувалась. 05 червня 2014 року позивач [PERSON] подав директору ДП Укравтогаз» заяву про бажання приєднати з 06 червня 2014 року до відпустки у зв’язку з навчанням щорічну відпустку за 2012, 2013, 2014 роки тривалістю 55 календарних днів. Факт надходження вказаної заяви до підприємства представники відповідача в судовому засіданні не заперечували. Зважаючи на те, що, позивач [PERSON] просив надати йому щорічну відпуску (з 06 червня 2014 року) в період коли він уже перебував у відпустці у зв’язку з навчанням (з 14 квітня 2014 року по 29 червня 2014 року), тому відповідач листом від 06 червня 2014 року № 07/47 відмовив позивачу у наданні щорічної відпуски з 08 червня 2014 року. Вирішуючи питання щодо наявності в діях [PERSON] прогулу без поважних причини та підстав для поновлення позивача на роботі, суд приходить до наступних висновків. Зважаючи, що [PERSON] звільнений з посади начальника відокремленого підрозділу ДП «Укравтогаз», тому у відповідальності до ст. 43-1 КЗпП України розірвання з ним трудового договору не потребує згоди профспілкової організації. Частина 15 статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачає, що працівникам, які навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, щорічні відпустки за їх бажанням приєднуються до часу проведення настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів, часу підготовки і захисту дипломного проекту та інших робіт, передбачених навчальною програмою. Згідно частин 10, 11 статті 10 Закону України «Про відпустки», частин 4, 5 статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Виходячи з аналізу вказаних норм період відпустки погоджується між працівником на роботодавцем і відпустка вважається наданою в разі видання роботодавцем наказу про надання відпустки та ознайомлення з даним наказом працівника. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пункт 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачає, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він 05 червня 2014 року подав заяву про надання йому щорічної відпустки. Він вважав, що йому відпустка повинна бути надана обов’язково, тому не переконався, що наказ про надання йому відпустки підписаний. Враховуючи те, що у відповідності з діючим законодавством працівнику не може бути надано два види відпусток в один і той же період, надання відпустки повинно бути погоджено між працівником та роботодавцем і відпустка вважається наданою після видання роботодавцем відповідного наказу, з яким ознайомлено працівника, беручи до уваги, що позивач [PERSON] без погодження з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» самовільно використав відпустку та не виходив на роботу з 01 липня 2014 року по 01 серпня 2014 року без поважних причин, судовим рішенням не встановлено незаконність відмови у наданні йому щорічної відпустки, суд вважає доведеним в судовому засіданні, що [PERSON] вчинив прогул без поважних причин з 01 липня по 01 серпня 2014 року. Разом тим, суд враховує, що згідно п. 1.1 Положення про Регіональне виробниче управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Управління є відокремленим підрозділом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». В п. 6.1 цього ж Положення передбачено, що начальник Управління призначається на посаду та звільняється з посади директором підприємства на підставі письмового погодження голови правління НАК «Нафтогаз України». Вказана норма узгоджується з п. 6.6 підпункту 6.6.1 Статуту ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», згідно з яким директор підприємства призначає (приймає) керівників філій, представництв чи інших відокремлених структурних підрозділів Підприємства за попереднім письмовим погодженням з головою правління засновника. У відповідності до п. 1.3 Статуту ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» засновником підприємства є НАК «Нафтогаз України». Отже, зважаючи на те, що позивач [PERSON] до звільнення обіймав посаду начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», тобто начальника відокремленого підрозділу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», а відтак з урахуванням положень вище вказаних статутних документів позивач може бути звільнений з посади за попереднім письмовим погодженням з головою правління НАК «Нафтогаз України». У судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем вказаних вимог Статуту ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та Положення про Регіональне виробниче управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Факт відсутності письмового погодження з головою НАК «Нафтогаз України» звільнення позивача [PERSON] підтвердили представники відповідача в судовому засіданні. За вказаних обставини, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] звільнений з посади з порушенням порядку звільнення, передбаченого статутними документами РВУ «Харківавтогаз» та ДП «Украввтогаз», а відтак його звільнення не може бути визнане судом законним, у зв’язку з чим позовні вимоги [PERSON] в частині поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Частина 2 статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З моменту звільнення по день винесення рішення по даній справі, а саме з 27 серпня 2014 року по 03 листопада 2014 року, позивач був у вимушеному прогулі 2 місяці 06 робочий днів, тому за вказаний період, виходячи із середньої заробітної плати в сумі 10689 грн. 44 коп., визначеної довідкою РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 16 жовтня 2014 року № 1684-24/01/05, на користь позивач [PERSON] з відповідача ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» підлягає стягненню 23516 грн. 77 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Держави пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 365 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved