Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Казначейську службу України, на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 гривень. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що у провадженні слідчого управління прокуратури Одеської області перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016160000000500 від 24.06.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. [PERSON] зазначає, що, слідчим прокуратури області допущено бездіяльність, яка полягає у не проведенні процесуальних дій та не прийнятті процесуальних рішень. Позивач вважає, що бездіяльність слідчого прокуратури області встановлено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2017 року. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Представник Прокуратури Одеської області у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надав письмові заперечення на позов, в яких просить у задоволенні позову відмовити. Вивчивши наявні докази по справі суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30.05.2016 року надійшла заява [PERSON] до прокуратури Одеської області на дії окремих співробітників Київського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області за фактом умисного невиконання ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 17.12.2015 року у справі № 520/16880/15-к. За результатами розгляду цієї заяви слідчим прокуратури області внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016160000000500 від 24.06.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 11.07.2016 року позивач також звертався до прокуратури області щодо видачі копії витягу з ЄРДР за № 42016160000000500 та призначення дати допиту. Вказане клопотання слідчим прокуратури області розглянуто та 18.08.2016 року за №17/1/2-3188-16 на адресу позивача направлено відповідь, до якої долучено копію витягу з ЄРДР. Постановою слідчого прокуратури області від 25.11.2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42016160000000500 від 24.06.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Крім того, 06.03.2017 року [PERSON] звернувся до прокуратури Одеської області з клопотанням, в якому просив вручити йому пам'ятку про процесуальні права і обов'язки, а також допити як потерпілого у кримінальному провадженні. [PERSON] звернувся до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ прокуратури Одеської області, яка виразилась у не розгляді клопотання від 06.03.2017 року в рамках кримінального провадження № 42016160000000500. За результатами розгляду заяви [PERSON] слідчим суддею прийнято ухвалу від 23.03.2017 року у справі № 522/4687/17, згідно з якою, скаргу [PERSON] задоволено та зобов'язано слідчого, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 42016160000000500, розглянути в порядку ст.ст. 55 та 220 КПК України клопотання позивача від 06.03.2017 року, про що його повідомити. Суд не погоджується з твердженнями [PERSON] щодо задоволення його позовних вимог з посиланням на постанову слідчого судді від 23.03.2017 року, як на підставу для задоволення своїх вимог, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, рішення суду, на яке посилається позивач, не є вироком суду, а тому не може бути застосовано як судове рішення, обставини якого, не підлягають доказуванню з урахуванням ст. 61 ЦПК України. Необґрунтованим є твердження позивача про бездіяльність слідчого прокуратури області, оскільки ухвала слідчого судді містить зазначення положень кримінального процесуального законодавства, констатацію обставини задоволення скарги позивача. Разом з цим, резолютивна частина ухвали містить лише вказівку щодо зобов'язання слідчого прокуратури області розглянути клопотання позивача. Отже, ухвала слідчого судді не містить висновків про протиправність дій службових осіб прокуратури області, а тому не може бути підставою для задоволення позовних вимог [PERSON]. Згідно із нормами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, позивачем не наведено доказів, з яких вбачається, що прокуратурою області спричинено правопорушення, яке може слугувати підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди») є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Таким чином, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що бездіяльність слідчого прокуратури області встановлено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2017. Але, суд вважає, що факт неприйняття відповідачем процесуального рішення, встановлений судовим рішенням, не свідчить про протиправність дій, спричинення особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зав'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача. Аналогічної думки дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у останніх аналогічних ухвалах від 17.08.2016 по справі №: 522/22005/15-ц, від 21.012015 по справі № 6-45285св-14 та від 19.05.2016 по справі № 522/25074/14-ц. Як вбачається з позовної заяви [PERSON], в обґрунтування своїх вимог, посилається на постанови Верховного Суду України у справах № 6-2203цс15 і № 6-440цс16 та норми ст. 1174 ЦПК України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Проте, як вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2017 року, слідчим суддею не визнано неправомірними дії службової особи прокуратури області під час розгляду звернення позивача від 06.03.2017 року. Отже, позивачем не підтверджено доказами наявність моральної шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини відповідача в її заподіянні, через що, відсутні підстави для задоволення позову. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому й відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed