Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

У березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що з 1972 року по 1992 рік працював в шкідливих умовах праці на підприємствах ДП «Львіввугілля». У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 043372 від 27.09.2000 року позивачу безтерміново встановлено III групу інвалідності. Внаслідок отримання професійного захворювання позивачу було завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у втраті працездатності, став інвалідом, з'явився кашель, стан його здоров'я незадовільний, тому порушено всі нормальні умови його життя. Також позивач зазначає, що відчуває великі труднощі у веденні домашнього господарства, останньому стало важко займатися домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якій, посилаючись на п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначає, що право позивача, якому вперше було встановлено втрату професійної працездатності 08.12.1992 року, на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди виникло саме з 08.12.1992 року, а не з часу встановлення (безтерміново) стійкої втрати професійної працездатності відповідно до висновку МСЕК від 05.06.2008 року. Крім того, на підтвердження обґрунтованості свого заперечення, представник відповідача посилається на відсутність у матеріалах справи доказів вини власника у заподіянні позивачеві моральної шкоди, що у відповідності до п. 2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 23.06.1993 року № 472 може бути Акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання. З урахуванням наведеного, просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у втраті працездатності, став інвалідом, з'явився кашель, стан його здоров'я незадовільний, тому змушений постійно лікуватися. Вказує, що відчуває постійні болі в легенях, має задишку. Представник позивача пояснив, що факт завдання моральної шкоди позивачу випливає з висновку МСЕК від 1992 року. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, вказаних у запереченні на позовну заяву та пояснив, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в момент встановлення професійного захворювання. Стосовно фізичних болей у позивача, то такі можуть виникати у нього у зв'язку з його віком. Позивач при влаштуванні на роботу знав про шкідливі умови праці. Просить відмовити позивачеві у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач з 1972 року по 1992 рік працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» (згідно з копією трудової книжки [PERSON].). У зв'язку з роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений неодноразово звертатися за медичною допомогою. Згідно з повідомленням МСЕК № 75 від 19.04.2013 року [PERSON], [INFO], вперше був оглянутий Франківською МСЕК: акт № 1996 від 08.12.1992 року. Встановлено: III група профзахворювання 50%. Дата переогляду 24.11.1993 року; акт № 2101 від 26.10.1993 року. Встановлено: III група профзахворювання 50%. Дата переогляду 26.10.1994 року; огляд Сокальською районною МСЕК акт № 2684 від 25.10.1994 року. Встановлено: III група профзахворювання 50%. Дата переогляду 25.10.1996 року; акт № 2151 від 29.10.1996 року. Встановлено: III група профзахворювання 50%. Дата переогляду 15.10.1998 року; акт № 1976 від 17.09.1998 року. Встановлено: III група профзахворювання 50%. Дата переогляду 11.09.2000 року; огляд Обласною МСЕК № 3 акт № 1369/5 від 27.09.2000 року. Встановлено: III група профзахворювання 50% на безтерміново; акт № 608 від 05.06.2008 року. Встановлено: III група профзахворювання 60% на безтерміново (а.с. 31). Відповідно до довідки МСЕК, серії ЛВА-1, № 043372 від 27.09.2000 року позивачеві безтерміново встановлено III групу інвалідності (а.с. 3). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно з постановою Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійне захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Слід зазначити, що на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше порядку відшкодування моральної шкоди законодавством визначено не було (Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.1993 року № 492, а введені в дію з 01.07.1993 року). Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, оскільки останній є інвалідом III групи, внаслідок отримання професійного захворювання у нього значно погіршився стан здоров'я, втратив соціальні зв'язки, неспроможний вести домашнє господарство та виконувати домашні обов'язки, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання, що становить 60 %. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 50000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Доводи представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду, а тому є необґрунтованими.

Outcome: partial