Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

У березні 2014 року Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 01.07.1996 року по 01.04.2013 року в сумі 21 861,09 гривні основного боргу; 8 484, 11 гривень - втрати від інфляційних процесів; 3 283, 71 гривні - 3% річних, а всього стягнути - 33 599,91 гривень, і судові витрати мотивуючи тим, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язання щодо оплати отриманих послуг. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без участі представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. До суду надійшла заява про застосування строку позовної давності. У відповідності із ч.1 ст.224 ЦПК України, судом ухвалено розгляд справи в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], розташована у багатоповерховому будинку та забезпечується централізованим опаленням і гарячим водопостачанням, послуги з якого надаються ЛМКП «Теплокомуненерго». З даних довідки з адресного бюро від 27ю03.2014 року, вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON] Таким чином, між сторонами виникли правовідносини в сфері комунальних послуг, в яких ЛМКП «Теплокомуненерго» є виробником послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку, де розташована вищезазначена квартира, а споживачем - власник або мешканець квартири. Дійсні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплозабезпечення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, нормами ЦК України. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 162 ЖК України регламентує, що власник квартири зобов'язаний вносити плату за комунальні послуги згідно затверджених в установленому порядку тарифами. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Поняття «споживач» також надано у ч.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, згідно якої це особа, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Обов'язковість укладання договору виробника послуг і споживача вищезазначеними нормативними актами не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично здійснював оплату за спожиті послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку [NUMBER], та свідчить про наявність між сторонами фактичних договірних правовідносин. Відповідно до ст. 67 ЖК України, встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач свої зобов'язання не виконав, чим порушив майнові права позивача. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідачі надали до суду заяву про застосування строку позовної давності у три роки. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, але не є беззаперечною підставою для відмови у позові і застосовується судом лише у випадках, коли про це заявила одна із сторін. З матеріалів справи вбачається, що першочергово позивач звертався до суду з даними вимогами в порядку наказного провадження у червні 2013 року, тому строк позовної давності має обчислюватись саме з цієї дати . Позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом у період часу з 01.06.2010 р. по 01.04.2013 р. Таким чином , заборгованість відповідачів перед позивачем за період з 01.07.1996 року по 31.05.2010 року не підлягає стягненню, оскільки ці позовні вимоги заявлені поза межами трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Доказів поважності причини пропуску цього строку позивачем суду не представлено, і суд не вбачає підстав для його поновлення. Тому в частині позовних вимог про стягнення боргу, виниклого за вказаний період слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за період з 01.06.2010 року по 01.04.2013 року в сумі - 8 909,67 гривень основного боргу, втрат від інфляційних процесів у розмірі - 226,50 грн., 3 % річних у розмірі - 333,41 грн., а всього стягнути - 9 469,58 грн..

Outcome: partial