Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~У вересні 2018 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про визнання трудових відносин, які виникли на підставі трудового договору № 05311300815 припиненими з 01.02.2014 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. \~ \~ \~ \~В обґрунтування вимог зазначила, що 05.06.2013 року між нею та ФОП [PERSON] (реєстраційний номер 2273-0170000006192 від 13.09.2001р.) укладено трудовий договір № 05311300815, що зареєстрований в центрі зайнятості населення м.Макіївка Донецької області, відповідно до якого вона була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів. Відомості про укладання договору внесені до її трудової книжки АХ №513366. 22.09.2013 року позивач пішла у відпустку у звязку з пологами та доглядом за дитиною та фактично вже не виконувала свої трудові обовязки. В січні 2014 року ФОП «[PERSON]Є.» нарахував їй останні виплати, трудову книжку повернув, однак запис про звільнення у трудовій книжці не зробив. До листопада 2017 року вона постійно проживала за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: 84605, м.Горлівка, Донецької області, вул.Цимлянська, 73/2, проте, у звязку з тим, що територія міста Горлівка тимчасово не підконтрольна українській владі, позивач переїхала на постійне проживання за адресою: [INFO], та 15.11.2017 року стала на облік, як внутрішньо переміщена особа до УСЗН ВЦА м.Торецьк Донецької області. Позивач, має намір офіційно працевлаштуватись, ставши на облік безробітних осіб Торецького міського центру зайнятості, однак в її трудовій книжці АХ №513366 та відповідних базах Служби зайнятості населення відсутні відомості, щодо припинення її попередніх трудових відносин з відповідачем, у звязку з чим Торецьким міським центром зайнятості Донецької області їй було відмовлено у постановці на облік безробітних осіб. 15.02.2018 року ФОП «Мазін Сергій Євгенович» припинив свою підприємницьку діяльність та був знятий з відповідного обліку. З відповідачем вона втратила звязок, наразі він постійно проживає на території, що тимчасово не контролюється українською владою, що у свою чергу унеможливлює внесення ним відповідного запису про звільнення у трудову книжку позивача. 22 лютого 2018 року позивачем складено заяву на імя ФОП «[PERSON]Є.» з проханням звільнити її з займаної посади продавця з 22.02.2018 року за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України, яка була направлена за місцем реєстрації відповідача, а саме за адресою: 86125, [ADDRESS], проте вказаного листа не відправлено до адресата, у звязку з тим, що обмін письмової кореспонденції з тимчасово непідконтрольними територіями України не здійснюється. \~ \~ \~ \~Визнання її трудових відносин з колишнім роботодавцем припиненими позивачу необхідно для постановки на облік, як особи, що шукає роботу, отримання статусу безробітного та відповідних виплат. \~ \~ \~ \~У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання не зявився причин неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. \~ \~ \~ \~Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи, за їх відсутності, просив ухвалити рішення на розсуд суду. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення у судовому засіданні, у звязку з чим позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] юридично перебуває у трудових правовідносинах з Фізичною особою підприємцем [PERSON]. 05.06.2013 року між сторонами по справі було укладено трудовий договір № 05311300815, що зареєстрований в центрі зайнятості населення м.Макіївка Донецької області, відповідно до якого позивач була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів,\~що підтверджується\~записом у\~трудовій книжці[PERSON] (а.с. 18), а також відомостями, які містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 4-9). 22 лютого 2018 року позивачем складено та нотаріально завірено заяву на імя ФОП «[PERSON]Є.» з проханням звільнити її з займаної посади продавця з 22.02.2018 року за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.15). Вказана заява була направлена за місцем реєстрації відповідача, а саме за адресою: 86125, [ADDRESS], проте вказаного листа не відправлено до адресата, у звязку з тим, що обмін письмової кореспонденції з тимчасово непідконтрольними територіями України не здійснюється, що підтверджується записом на конверті (а.с. 14). Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема вільний вибір виду діяльності, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 4 ст.\~36\~КЗпП Українипідставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Згідност.\~38\~КЗпП України вбачається, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинено з ініціативи працівника, яка змінила фактичне місце проживання, що підтверджується довідкою №0000405631 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15 листопада 2017 року (а.с 17), однак трудовий договір не розірваний. Позивачем вчинено можливі дії щодо повідомлення відповідача про своє бажання розірвати трудовий договір. Також судом встановлено, що 15.02.2018 року ФОП «Мазін Сергій Євгенович» припинив свою підприємницьку діяльність та був знятий з відповідного обліку, що підтверджується відомостями, які містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 4-9). Трудове законодавство України передбачає єдині загальні підстави припинення трудового договору (ст. 36 КЗпП). Для деяких категорій працівників у законодавстві встановлений і ряд додаткових підстав (статті\~41 КЗпП\~та інші законодавчі акти). При звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Всі підстави припинення трудового договору можна класифікувати в залежності від двох критеріїв: 1) виду юридичного факту, який є причиною припинення; 2) волевиявлення яких саме суб'єктів спричинило припинення трудового договору. За першим критерієм розрізняється припинення трудового договору в зв'язку з певними подіями (закінчення строку договору, смерть працівника), а за другим - у зв'язку з певними юридичними діями: - взаємне волевиявлення сторін; - ініціатива працівника;- ініціатива власника або уповноваженого ним органу; - ініціатива третіх осіб, які не є стороною трудового договору; - порушення правил прийому на роботу. Таким чином, припинення трудових відносин має виражатись у певній юридичній формі. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для реалізації позивачем права на звільнення за власним бажанням є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадянина України, якою є позивач, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] про визнання трудових відносин, які виникли на підставі трудового договору № 05311300815 укладеного з ФОП «[PERSON]Є.» припиненими з 01.02.2014 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, що надасть можливість громадянці України [PERSON] реалізувати своє право на працевлаштування на нову роботу в порядку, передбаченому трудовим законодавством України. Згідно із ч.1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд приходить до висновку, що сукупність наданих позивачем доказів дозволяють зробити висновок про припинення трудових відносин між позивачем по справі та Фізичною особою підприємцем [PERSON] з 01 лютого 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved