Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного виконавця Чучкова Михайла Олександровича за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.01.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу машиномісця, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У березні 2021 позивачу стало відомо, що на сайті Державного підприємства «СЕТАМ» розміщений лот №468297 за яким здійснюється продаж машиномісця в підземному паркінгу за адресою [ADDRESS] та зазначено інформацію що право власності боржнику належить на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 29.08.2011 Головним управлінням житлового забезпечення 991-С/НП від 18.08.2011, а майно арештовано на підставі постанови про арешт майна боржника приватного виконавця Чучкова М. О. у виконавчому провадженні №63919708. На переконання позивача, на майно, яке підлягає державній реєстрації за позивачем, оскільки він є належним набувачем на спірне нерухоме майно, безпідставно накладено арешт, чим порушено його майнові права щодо реалізації його законних прав та інтересів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії спрямовані на відчуження або передачу у користування нерухомого майна. ТОВ «Вердикт Капітал» надіслав до суду письмове заперечення, вважає безпідставними позовні вимоги, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірне майно зареєстроване за [PERSON] , відтак, виносячи постанову про арешт майна боржника приватний виконавець діяв в межах правового поля. Від інших учасників процесу процесуальних заяв не надходило. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26.01.2012 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу машиномісця, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2 Договору, нерухоме майно належить продавцю на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 29.08.2011 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації ), на підставі Наказу Головним управлінням житлового забезпечення №991-С/НП від 18.08.2011. Право власності зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21.09.2011 в Електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 34688905, номер запису 64205 в книзі 387-116. Укладений договір 26.01.2012 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій №250. У березні 2021 позивачу стало відомо, що на сайті Державного підприємства «СЕТАМ» розміщений лот №468297 за яким здійснюється продаж машиномісця в підземному паркінгу загальною площею 19,10 кв.м. за адресою [ADDRESS] та зазначено інформацію що право власності боржнику належить на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 29.08.2011 Головним управлінням житлового забезпечення 991-С/НП від 18.08.2011, а майно арештовано на підставі постанови про арешт майна боржника приватного виконавця Чучкова М. О. у виконавчому провадженні №63919708. За виконавчим провадженням №63919708 боржником є [PERSON] та стягувачем - ТОВ «Вердикт Капітал». Не погоджуючись з постановою приватного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно, вважаючи його протиправним, позивач подав цей позов до суду в якому просить скасувати спірну постанову та визнати за ним право власності машиномісця в підземному паркінгу загальною площею 19,10 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (стаття 5 ЦПК України). Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано ЦК України, який містив норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), та Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції, яка передбачала що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 1. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Загальні засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (далі - Закон №1952-ІV). Відповідно до ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна. За нормами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ст.26 Закону № 1952-IV за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (п.1 ч.1 ст.27 Закону №1952-ІV). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021, справі № 334/3161/17, дійшла висновку, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, такої підстави законом не передбачено. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 року у справі № 200/14707/17. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі. Як встановлено, 26.01.2012 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу машиномісця, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Укладений договір 26.01.2012 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій №250. Зазначений договір не розірвано, не визнано недійсним, він є чинним, тому на час винесення постанови про арешт майна боржника спірне нерухоме майно не належало [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Позивач просить суд визнати право власності на вказане нерухоме майно, визначивши відповідачем приватного виконавця, проте, вказане право ніким не оспорюється, позивач не звертався до суб`єкта державної реєстрації прав та відмови у такій реєстрації не отримував. Враховуючи що право власності позивача не оспорюється та він не позбавлений права звернутися для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позовні вимоги в частині визнання права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Водночас, частиною 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХIV) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частини перша, друга статті 57 Закону № 606-ХIV). Накладення арешту на гараж, який належить позивачу [PERSON] на підставі договору від 26.01.2012 який належним чином зареєстрований, порушує його права та інтереси як власника майна. Суд наголошує, що ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово констатував, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2021 між позивачем та адвокатським бюро «Бондара «Патріот» був укладений Договір про надання правової допомоги №17/03/2021. За змістом Акту наданих послуг №1 від 16.08.2021 адвокатом, позивачу були надані послуги, які складалися з аналізу матеріалів справи та правовстановлюючих документів, формування правової позиції, аналіз судової практики, написання позовної заяви, написання заяви про забезпечення позову, написання пояснень до позовної заяви, всього 6 годин 40 хвилин на загальну суму 10000,00 грн. З урахуванням цього, надання позивачу за умовами Договору послуг, які стосуються даного предмету спору, наявні підстави для стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial