Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

у березні 2015 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтв про право на спадщину. Разом з ним в даному будинику зареєстровані: дружина, син, донька, онук, а також колишній чоловік його доньки - [PERSON]. Відповідач [PERSON] з травня 2013 року в будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає. Оскільки відповідач у зазначеному будинку не проживає понад шість місяців, значиться зареєстрованим лише формально, комунальні та інші платежі не сплачує, позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Сторони в судове засідання не з»явилися. Від позивача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за його відсутності, зазначає про те, що підтримує позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач належним чином повідомлений повторно не з»явився в судове засідання, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою позивача провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВАЕ № 572650 від 18.04.2003 року, посвідченого Погорілою Л.С., державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 17.07.2003 року у реєстрову книгу д.60-199 за реєстровим №15194 та свідоцтва про право на спадщину від 06.09.1988 року, посвідченого Чвановою Т.Г., державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна у реєстрову книгу № 15194. Як вбачається з довідки від 23.02.2015 року № Н77, виданої ЖЕО-110 Голосіївського району в будинку [ADDRESS] зареєстровано шість осіб, в тому числі [PERSON]. Як зазначає позивач у вказаному будинку відповідач, який на той час був чоловіком його доньки, зареєстрований 26.05.2011 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2014 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З травня 2013 року відповідач у вказаному будинку не проживає, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 24.11.2014 року та актами ЖЕО 110 Голосіївського району від 16.05.2014 року та від 15.05.2015 року. Судом встановлено, що відповідач добровільно залишив місце проживання, не проживає за вказаною вище адресою без поважних причин понад шість місяців. Позивач зазначає, що реєстрація відповідача за вказаною адресою, порушує його права як власника будинку, а саме створює перешкоди у користуванні майном, зокрема щодо укладання угод стосовно будинку, крім того позивач змушений нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. Статтею 156 ЖК України передбачено, що повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім'ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним, права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов'язковим є з'ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду) про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що законом передбачене зберігання права на користування житлом лише протягом шести місяців, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність законних підстав для його задоволення внаслідок спливу зазначеного строку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішується в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: approved