Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У березні 2014р. позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог стосовно зменшення суми, яку позивач заявляла до відшкодування в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку, поставлено питання по стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги в розмірі 1907,20 грн. та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2014р. по 03.03.2014., що становить 3218,46 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно наказу №107-к від 30.12.2013р. вона булла звільнена з посади дезінфектора Відділення профілактичної дезінфекції №1 (Шевченківський район) у зв'язку з ліквідацією підприємства (ст.40 п.1 КЗпП України). Однак, на день звільнення (31.12.2013р.) позивач не отримала належного розрахунку, що зумовило звернення до суду. Отже, приймаючи до уваги, що станом на час розгляду справи з позивачем не проведено повний розрахунок, остання просила суд стягнути з відповідача нараховану але не виплачену вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за весь час затримки належної їй виплати. В судове засідання позивач не прибула, просила суд розглянути позов за її відсутності. Представник відповідача надала суду письмову заяву про визнання позову в частині стягнення на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 3218,46грн. та нарахованої позивачеві вихідної допомоги в сумі 1907,20 грн. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач працювала на підприємстві відповідача з 01.07.1991 р. по 31.12.2013 р. Наказом №107-к від 30.12.2013р. [PERSON] була звільнена з посади дезінфектора Відділення профілактичної дезінфекції №1 (Шевченківський район) на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить копія витягу наказу по особовому складу, наявна в матеріалах справи (а.с.4) та копія трудової книжки позивача (а.с.3). Відповідачем визнано, що вихідна допомога в сумі 1907,20 грн., належна працівникові [PERSON] станом на день звільнення виплачена не була. У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При цьому, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 1907,20 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3218,46 грн. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60грн.

Outcome: approved