overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог вказала, що з відповідачем проживала однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 12 липня 2012 року вона народила сина [PERSON], батьком якого є відповідач. Сімейні відносини з відповідачем не склались, з квітня 2015 року мешкають окремо, відповідач участі у матеріальному забезпеченні дитини не приймає, чим ставить її в скрутне становище. Просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частині його заробітної плати (доходів) щомісячно, до повноліття дитини на її користь. У судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач до суду не зявився, про причину не явки не повідомив. 09 листопада 2015 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі досліджені у справі докази, суд знаходить позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу. 12 липня 2012 року позивач народила сина [PERSON], батьком дитини у свідоцтві про народження записаний відповідача (а.с. 4). Як убачається з матеріалів справи, малолітня дитина проживає з позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Позивач не в змозі самостійно забезпечувати та утримувати неповнолітню дитину, тому була змушена звернутись до суду з даним позовом. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення малолітнього сина не надає, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Аліментних стягнень за виконавчими листами на користь третіх особі відповідач не має, що приводить суд до переконання про можливість відповідачем сплачувати аліменти у вказаному розмірі. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З огляду на зазначене, перевіривши та дослідивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що відповідають вимогам ст. 180 СК України, а тому підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача судовий збір по справі.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду, обґрунтовуючи тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який не проживає за місцем реєстрації з серпня 2014 року, витрат за комунальні послуги не несе в зв'язку з чим просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач з представником позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який є сином [PERSON] Вказана квартира належить позивачу на праві власності. Як вбачається з відповідних актів, наданих стороною позивача, складених, зокрема, комісією ЖБК «Річковик-2», відповідач не проживає у вказаній квартирі з серпня 2014 року. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, на підставі аналізу зібраних по справі доказів, та враховуючи визнання відповідачем, згідно ст. 174 ЦПК України, позовних вимог, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду, обґрунтовуючи тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який не проживає за місцем реєстрації з серпня 2014 року, витрат за комунальні послуги не несе в зв'язку з чим просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд враховуючи вимоги ст. ст. 77, 224 ЦПК України визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача по справі та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який є сином [PERSON] Вказана квартира належить позивачу на праві власності. Як вбачається з відповідних актів, наданих стороною позивача, складених, зокрема, комісією ЖБК «Річковик-2», відповідач не проживає у вказаній квартирі з серпня 2014 року. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, на підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась з позовною заявою до суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю. На задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 11). Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги визнав (а.с. 12). Позов підлягає задоволенню. Згідно матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 серпня 2012 року. Сторонам присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.3). Згідно свідоцтва про народження у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідач не приймає участі в утриманні та вихованні дитини, ухиляється від її матеріального забезпечення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. ст. 181, 182, 183 СК України кошти на утримання дитини присуджуються в частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі, при цьому суд визначає частку заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину. Оголосивши матеріали справи, суд вважає, що стягненню з відповідача у вигляді аліментів підлягає 1/4 частини доходів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась з позовною заявою до суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю. На задоволенні позовних вимог наполягала і в разі неявки відповідача у судові засідання не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с. 11). Відповідач у судове засідання не з'явився, належно сповіщений про день та час слухання справи у встановленому законом порядку. Позов підлягає задоволенню. Згідно матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 листопада 2003 року(а.с. 2). Згідно свідоцтва про народження у подружжя народився син [PERSON], 16.01.2006 року (а.с.3). Відповідач не приймає участі в утриманні та вихованні дитини, ухиляється від її матеріального забезпечення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. ст. 181, 182, 183 СК України кошти на утримання дитини присуджуються в частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі, при цьому суд визначає частку заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину. Оголосивши матеріали справи, суд вважає, що стягненню з відповідача у вигляді аліментів підлягає 1/4 частини доходів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась у суд з дійсною позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалось, виявилось різне сприйняття сімейного життя, несумісність характеру. Вказувала, що спільне господарство та спільне життя між нею та відповідачем не ведеться, шлюб існує формально. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на розірванні шлюбу. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, був повідомлений про місце, час проведення судового засідання належним чином, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ФП №087817 вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 02.08.1997 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Єланецького районного управління юстиції Миколаївської області. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], який мешкає разом із позивачем. Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в звязку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась у суд з дійсною позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалось, виявилось різне сприйняття сімейного життя, несумісність характеру. Вказувала, що спільне господарство та спільне життя між нею та відповідачем не ведеться, шлюб існує формально. Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, її представник [PERSON], який діє на підставі Договору №01/08-15 на представництво інтересів від 28.08.2015 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON], не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ФП №008820 вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (до шлюбу Федорковою) [PERSON], [INFO], 18.11.2005 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції. В подальшому, судом встановлено, що [PERSON] змінила призвіще на [PERSON], а [PERSON] змінив призвіще, імя та по-батькові на [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які мешкають разом із позивачем. Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в звязку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. на користь позивача, який поніс витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що їх сімя розпалася і поновлена бути не може. Під час розгляду справи по суті позивач заявлений позов підтримала, просила задовольнити його, пояснивши, що сімейні відносини з відповідачем припинені з березня 2015 року і на примирення вона не погоджується. Просила залишити їй післяшлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] заявлений позов визнав, не заперечував проти його задоволення, зазначивши у своїх поясненнях про те, що їх шлюб дійсно припинено і на примирення він не погоджується. Судом встановлено, що сторони зареєстрували свій шлюб 24 червня 2005 року у Відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 135, що підтверджується свідоцтвом про шлюб / а.с. 3 /. Для обох із сторін це перший шлюб, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] / а.с. 4 /. Спільно, однією сімєю, як вбачається з пояснень сторін, вони не проживають. В даний час сімейних відносин не підтримують. На примирення вони не погоджуються. При встановлених обставинах суд приходить до висновку про те, що між сторонами по справі склалися і існують такі взаємини, які виключають їх подальше спільне проживання і ця сімя поновлена бути не може. Позивач не бажає відновити своє дошлюбне прізвище, право на що передбачене ст. 113 СК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який між ними зареєстровано 15.01.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за №66. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити, зазначивши в обґрунтування вимог, що спільне життя з відповідачем не склалося одразу після реєстрації шлюбу в зв'язку з різними поглядами на життя. Шлюбні відносини також припинили одразу, оскільки зрозуміли, що їх шлюб був помилкою. З того часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, ніяких стосунків не підтримують, тобто їх шлюб носить формальний характер. Від шлюбу дітей не мають і спільного майна не нажили. При таких обставинах, вважає, що подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки це суперечить інтересам їх обох. В органах РАЦС розірвати шлюб не представляється можливим, оскільки їй місце знаходження відповідача не відомо, спільних друзів в них не має, у зв'язку з чим, вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом, якій просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, через оголошення у пресі - газеті «Одеські вісті» №103 від 01.12.2015 року /а.с.15/, причину неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутність. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Статтею 279 СК України визначено, що розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, здійснюється за законом України. Відповідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом установлено, що 15.01.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], громадянкою України, та [PERSON], [INFO], громадянином Республіки Ірак, актовий запис за №66, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] /а.с.5/. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з пояснень позивача суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами не можливо, оскільки шлюбні відносини між ними припиненні одразу же після реєстрації шлюбу, разом подружжя не проживають, спільного господарства не ведуть, тому збереження шлюбу суперечить їх обопільним інтересам, у зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.105, 110, 112, 279 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який між ними зареєстровано 27 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за №2555. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити, зазначивши, що у шлюбі прожили менше року. Від шлюбу дітей не мають. З липня 2015 року припинили шлюбні відносини і з того часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, тобто на сьогодні їх шлюб носить формальний характер. Причиною розпаду сім'ї є різні погляди на життя, різні інтереси, відсутність взаєморозуміння та довіри. Строк на примирення просить не надавати, оскільки наміру зберегти сім'ю вони не мають, тому збереження їх шлюбу суперечить їхнім інтересам. Після розірвання шлюбу бажає залишитися на шлюбному прізвищі. Відповідач позов визнав та просив його задовольнити. Також вважає, що збереження їх сім'ї на сьогодні вже не можливе, тому строку на примирення просить не надавати. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Відповідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом установлено, що 27 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], актовий запис за №2555. Після реєстрації шлюбу дружина перейшла на прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] /а.с.12/. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Виходячи з пояснень сторін, суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами не можливо, оскільки шлюбні відносини між ними припиненні з липня 2015 року, разом подружжя не проживають, спільного господарства не ведуть, тому збереження шлюбу суперечить їх обопільним інтересам, у зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст.105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved