Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

У березні\~2016\~року до\~суду,\~через свого\~представника [PERSON] , звернувся Бондарчук Андрій Миколайовича із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору міни недійсним, витребування майна та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову представник зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Прокопом О.Е., позивачу [PERSON] , належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , в якій він проживав один, оскільки діти проживали окремо. Серед осіб, які часто його відвідували була [PERSON] , 1980 р.н., яка періодично там і проживала, та [PERSON] , котрі увійшли у довіру позивача, який є людиною похилого віку, пенсіонером, та споювали його спиртними напоями, заохочували до аморального способу життя. У вересні 2015 року дочка позивача [PERSON] - [PERSON] , приїхавши до батька, не застала його в квартирі і з`ясувала, що там проживає інша людина, оскільки зі слів сусідів батька на початку листопада 2014 року [PERSON] та [PERSON] вивезли [PERSON] у безпорадному стані у невідомому напрямку. Згодом з`ясувалося, що [PERSON] проживає сам у квартирі [ADDRESS] в антисанітарних умовах. Родичка позивача - [PERSON] забрала у м. Кременчук [PERSON] , де він проживав у квартирі покійної дружини за адресою: [ADDRESS] , не маючи при собі жодних документів. Пізніше стало відомо, що 25 жовтня 2014 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М., на представництво його інтересів. 04 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, було укладено договір міни квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . У позовній заяві також зазначалося, що 25 листопада 2014 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] ще одну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М., з правом представляти його інтереси у всіх державних та інших органах з питань отримання грошових коштів, пенсії, починаючи з листопада 2014 року. Цією довіреністю також передбачалося право [PERSON] представляти інтереси [PERSON] , а саме займатися від його імені питаннями, пов`язаними із функціонуванням квартири [ADDRESS] , розписуватися у документах, отримувати картки, конверти тощо. 28 липня 2015 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність з правом управління, продажу, обміну квартири, одержання пенсії. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М. Заявами від 07 вересня 2015 року [PERSON] скасував три довіреності, про що свідчать витяги із Єдиного реєстру довіреностей від 07 вересня 2015 року. Вважає договір міни квартири від 04 листопада 2014 року недійсним, оскільки в оспорюваному договорі міни зазначено, що сторони домовились, що обмін квартирами відбувається без доплат. Представник позивача у позовній заяві вказувала на те, що у той же час, якщо порівняти ці два об`єкти обміну, стає очевидним, що вони не є рівнозначними за площею та за вартістю квартир. Крім того, посилалася на те, що [PERSON] та [PERSON] , у відповідних правочинах хоча і були представниками [PERSON] , але діяли не в інтересах свого довірителя. Укладення спірного договору з [PERSON] на умовах, зазначених в договорі не відповідало внутрішній волі позивача, оскільки останній не май наміру обміняти чи продати свою квартиру. Заволодівши квартирою, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 24 січня 2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю., продав її [PERSON] . Вважає, що майно (квартира) вибуло від [PERSON] поза волею останнього, а тому позивач має право витребувати його із чужого незаконного володіння. Крім того, представник позивача вважає, що діями [PERSON] та [PERSON] позивачу [PERSON] була заподіяна моральна шкода, що полягає у негативних змінах у його житті, наявності переживань, виникнення почуття тривоги, відірваності від активного соціального життя, зниження настрою тощо. Розмір моральної шкоди оцінює у 10\~000 грн. Представник позивача просила: - визнати недійним договір міни, укладений 04 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області Васильченком В.М.; - витребувати від [PERSON] , як добросовісного набувача, на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е.; - стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Ухвалою судді від 11 квітня 2016 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін до участі у справі (т. 1 а.с. 38). 08 вересня 2016 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зупинення провадження у справі до розгляду справи про обмеження дієздатності [PERSON] та призначення йому опікуна (т. 1 а.с. 64-65). Ухвалою суду від 08 вересня 2016 року провадження по справі закрито (т. 1 а.с. 76). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 жовтня 2016 року було скасовано ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 вересня 2016 року про закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 122-124). Розпорядженням керівника апарату Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 листопада 2016 року було призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Савічева В.О. у зв`язку із виходом його у відставку. Справу було передано судді Нестеренку С.Г. (т. 1 а.с. 127-128). Ухвалою суду від 06 грудня 2016 року було відмовлено позивачу [PERSON] у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору (т. 1 а.с. 142). Ухвалою суду від 22 березня 2017 року було відкладено розгляд справи, повідомлено відповідачів та третю особу про дату судового засідання шляхом надання оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» (т. 1 а.с. 182). 28 квітня 2017 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду\~ \~від \~ 04\~ \~травня 2017\~року було\~накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] 22 травня 2017 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] було подано заяву про доповнення підстав позову (т. 1 а.с. 236-237). Ухвалою суду від 22 травня 2017 року було призначено судову психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено (т. 1 а.с. 241-242). Ухвалою суду від 07 липня 2017 року провадження по справі було відновлено для розгляду вимог експертів щодо надання додаткових документів (т. 2 а.с. 111). Ухвалою суду від 18 серпня 2017 року провадження по справі було зупинено до залучення до участі по справі правонаступника позивача [PERSON] , котрий помер [INFO] (т. 2 а.с. 166). Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року було поновлено провадження по справі, визнано позивачем у справі [PERSON] як спадкоємця [PERSON] (т. 2 а.с. 178). Ухвалою суду від 10 квітня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] . Залучено співвідповідачами по справі [PERSON] , приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Мерцалову С.О., витребувано у залученого приватного нотаріуса копії документів (т. 2 а.с. 214). 16 квітня 2018 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові доповнення до підстав позову (т. 2 а.с. 227-228). 10 травня 2018 року до суду від приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Мерцалової С.О. засобами електронного поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 236). У своєму відзиві на позов [PERSON] зазначала, що в її діях, як нотаріуса, не вбачає порушень вимог закону при посвідченні нею договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 травня 2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] судом було залучено до участі у справі третьою особою приватного нотаріуса Комсомольського міського нотаріального округу Куц С.М. (т. 3 а.с. 37). Ухвалою суду від 10 вересня 2018 року було залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , витребувано копії документів (т. 3 а.с. 131-132). 16 жовтня 2018 року до суду від третьої особи - приватного нотаріуса Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Куц С.М. надійшли письмові пояснення по справі (т. 3 а.с. 157-158). Ухвалою суду від 04 грудня 2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] судом було повторно витребувані документи від ПАТ «Укрпошта» та Полтавської дирекції ПАТ «Укрпошта» (т. 3 а.с. 238). Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] судом була призначена судова документальна посмертна комісійна психолого-психіатрична експертиза, провадження у справі було зупинено (т. 4 а.с. 100-101). 21 серпня 2019 року до суду з Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева надійшли матеріали цивільної справи та висновки експертизи (т. 4 а.с. 162-183). Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року провадження по справі було поновлено (т.4 а.с. 185). Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] судом було оголошено перерву для виклику відповідачів шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (т. 5 а.с. 59). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві та заявах про доповнення підстав позову. НЕ заперечували, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] з позовом не погодилися, просили відмовити у задоволенні позову за його безпідставності та необґрунтованості. У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] з 2001 року постійно, доглядала за ним, оскільки дочки не турбувалися про батька. Щодо обміну квартир [PERSON] та [PERSON] не заперечували. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснив, що ніякого обману при обміні квартир не було, доказів того, що була якась злочинна домовленість у позивача немає. Різна (значна) вартість квартир при обміні не впливає на волевиявлення сторін обміну. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вказували на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки про обставини, які передували придбанню квартири цей відповідач не знав,\~ про продаж квартири дізнався за оголошенням на OLX в Інтернетмережі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] \~ та приватний нотаріус\~Світловодського міського\~нотаріального округу\~Мерцалова С.О.,\~треті особи:\~-\~приватний нотаріус\~Світловодського міського\~нотаріального округу\~ Васильченко\~В.М.,\~приватний нотаріус\~Кременчуцького міського\~нотаріального округу\~Прокоп О.Е.,\~приватний нотаріус\~Кременчуцького міського\~нотаріального округу\~Мушинський О.Ю.,\~приватний нотаріус\~Горішньоплавнівського міського\~нотаріального округу\~Куц С.М.,\~ [PERSON] \~у судове\~засідання не\~прибули повторно,\~були належним\~чином повідомлені\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи шляхом\~направлення судових\~викликів засобами\~рекомендованого поштового\~зв`язку та\~розміщення оголошення\~про їх\~виклик на офіційному веб-порталі судової влади України. Треті особи: - приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округ Васильченко В.М., приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е., приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинський О.Ю., приватний нотаріус Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Куц С.М. просили здійснити розгляд справи за їх відсутності, про що надали кожний окремо письмові заяви. Інші вказані вище відповідачі та третя особа [PERSON] про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, які прибули у судове засідання, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню за наступних підстав та обставин. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є рідними сестрами, батьком котрих був [PERSON] , який помер [INFO] . За життя, [PERSON] відповідно до заповіту, складеного 08 вересня 2015 року все своє майно заповів своїй дочці [PERSON] (т. 2 а.с. 175). 21 грудня 2017 року [PERSON] подала заяву до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. про прийняття спадщини, відкритої після смерті батька. Третя особа [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача. Отже, спадщину відкриту після смерті [PERSON] одноосібно прийняла позивач [PERSON] . Вказані обставини учасники справи не оспорюють. 04\~листопада 2014\~року між\~ [PERSON] в\~особі [PERSON] ,\~ котра\~діяла від\~імені [PERSON] \~на підставі\~посвідченої 25\~жовтня 2014\~року приватним\~нотаріусом Світловодського\~міського нотаріального\~округу Кіровоградської\~ \~області \~ Васильченко\~ \~Валерієм \~ \~Миколайовичем довіреності\~за \~реєстровим №\~1335,\~та [PERSON] ,\~було укладено\~договір міни, який було посвідчено приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченко Валерієм Миколайовичем та зареєстровано в реєстрі за № 1401. За цим\~договором,\~ [PERSON] \~переходила у\~власність кв.\~ [ADDRESS] ,\~а [PERSON] \~ кв.\~ [ADDRESS] (т.\~1\~а.с.\~9-10). За загальними положеннями (ч. 1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Також, за приписами ст. ст. 715, 716 ЦК України за договором міни кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар; кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін; до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. За п. 1.1. Договору міни сторони зобов`язувалася передати іншій стороні у порядку обміну у власність належні [PERSON] та [PERSON] квартири без грошової доплати. Квартира [ADDRESS] - квартира однокімнатна, загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. і розташована на 5-му поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Відповідно до відомостей, викладених у звіті про експертну грошову оцінку квартири, виконаному ТОВ «Науково-виробничий центр «Альянс-Експерт» від 23 жовтня 2014 року, вартість цієї відчужуваної квартири була визначена у 136800 грн. Квартира [ADDRESS] - квартира однокімнатна, загальною площею 21,1 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м. і розташована на 8-му поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку. Відповідно до відомостей, викладених у звіті про експертну грошову оцінку останньої квартири, виконаному ТОВ «Науково-виробничий центр «Альянс-Експерт» від 23 жовтня 2014 року, вартість цієї квартири становила 51920 грн. 25 листопада 2014 року, [PERSON] , довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М., уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в різних державних та інших органах та установах, в тому числі в органах Пенсійного Фонду України, поштових відділеннях тощо з правом отримання його грошових коштів пенсії, починаючи з листопада 2014 року. Крім того, за цією довіреністю [PERSON] було надано право представляти інтереси [PERSON] у відповідних органах реєстрації м. Кременчука з питань зняття його з реєстрації з місця проживання: [ADDRESS] , а також з питань реєстрації його нового місця проживання: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9). 24 січня 2015 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю., [PERSON] (Продавець) продав, а [PERSON] (Покупець) купив квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 2-3). 28\~липня 2015\~року, [PERSON] , довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б., уповноважив [PERSON] на управління його квартирою, продаж або обмін квартири, одержання пенсії тощо. Судом також будо встановлено, що 01 вересня 2015 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Куц С.М., [PERSON] (Представник продавця), який діяв від імені [PERSON] (Продавець) на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б. від 28 липня 2015 року, продав [PERSON] (рідному сину) квартиру [ADDRESS] (т. 3 а.с. 54-55). При цьому, суд не погоджується із доводами представника позивача [PERSON] - [PERSON] про те, що дана квартира ніколи не виходила із власності [PERSON] , бо не було здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] після укладання договору міни, оскільки, як постає із Витягу про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.09.2015 року (т. 3 а.с. 63-64), зробленого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Куц С.М. перед посвідченням договору купівлі-продажу, фактично державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] була здійснена за [PERSON] на підставі договору міни від 04.11.2014 року. Однак, суд звертає увагу, що вартість цієї ж квартири за договором купівлі-продажу від 01 вересня 2015 року зазначена у розмірі 63 760 грн., тоді як у договорі міни від 04 листопада 2014 року її вартість була - 51 920 грн. Ринкова вартість квартири була проведена однією і тією ж фірмою ТОВ «Науково-виробничий центр «Альянс-Експерт» (м. Світловодськ). Ухвалою суду від 22 травня 2017 року у даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Відповідно до висновку судового експерта-будівельника Шлапак С.Л. від 20 липня 2017 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 04 листопада 2014 року (тобто на дату укладення договору міни), становить 183\~510 грн. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 04 листопада 2014 року (тобто на дату укладення договору міни), становить 70\~995,00 грн. (т. 2 а.с. 134-157). Суд констатує, що [PERSON] були навмисно занижені ринкові вартості квартир, для укладення договору міни 04 листопада 2014 року, з 183\~510 грн. до 136\~800 грн. ( [ADDRESS] ) та з 70\~995 грн. до 51\~920 грн. ( [ADDRESS] ) відповідно. 07 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. із заявами про скасування довіреностей від 25 жовтня 2014 року, від 25 листопада 2014 року, виданих ним на ім`я [PERSON] , скасування довіреності від 28 липня 2015 року, виданої на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 11-16). 20 листопада 2015 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Мерцаловою С.О., [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Коваленко В.В. від 12 вересня 2015 року, продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 3 а.с. 3-4). Суд звертає увагу, що вартість цієї ж квартири за цим договором зазначена вже у розмірі 68\~800 грн., ринкова вартість квартири була проведена знову ж фірмою ТОВ «Науково-виробничий центр «Альянс-Експерт» (м. Світловодськ) на замовлення [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом про визнання договору міни недійсним, представник позивача - [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , шляхом зловмисної домовленості між собою, уклали між собою правочин (договір міни), який, фактично не був направлений на реальне настання події забезпечення [PERSON] житлом. У ході розгляду справи, представник позивача - [PERSON] доповнила підстави позову, вказавши, що додатковою підставою для визнання недійним договору міни є фіктивність цього правочину, адже його було укладено без наміру створення правових наслідків, які цим правочином обумовлювалися. Позиція представника позивача ґрунтувалася на тому, що договір міни укладався [PERSON] без наміру створення для [PERSON] будь-яких правових наслідків, які договір міни передбачав, а виключно з метою заволодіння квартирою [PERSON] . Останньому тимчасово дозволили пожити у квартирі, а після того як родичі його перевезли з цієї квартири восени 2015 року, [PERSON] у найкоротший строк її продав, безкоштовно отримавши перед цим квартиру [PERSON] у власність, і фактично повернувши у власність належну йому раніше квартиру, і отримавши гроші за продаж цих двох квартир, у тому числі тієї, яку мав набути у власність [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Суд не погоджується із доводами позивача та її представника [PERSON] про те, що договір міни, укладений 04 листопада 2014 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , є фіктивним правочином (ст. 232 ЦК України), тобто таким, що не тягне за собою його виконання. Дане твердження позивача та її представника не відповідає дійсності, адже після укладання договору міни 04 листопада 2014 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М. за [PERSON] (т. 3 а.с. 65-66), тобто правочин було виконано. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Судом також враховано, що 07 вересня 2015 року [PERSON] були скасовані всі 3 (три) довіреності дві довіреності, що були видані на ім`я [PERSON] від 25 жовтня 2014 року та від 25 листопада 2014 року та одна довіреність, що була видана на ім`я [PERSON] від 28 липня 2015 року (т. 1 а.с. 11-16). Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Отже, [PERSON] скористався своїм правом та скасував видані на ім`я [PERSON] та [PERSON] довіреності, що свідчить про небажання настання тих подій, про які зазначено у цих довіреностях (відчуження квартир). У статті 232 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а саме: 1. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. 2. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто, в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Суд погоджується з доводами представника позивача [PERSON] про те, що між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , а потім між [PERSON] та [PERSON] існувала заздалегідь продумана та узгоджена, зловмисна домовленість про фактичне позбавлення [PERSON] житла, адже їх спільні дії і привели саме до реального позбавлення [PERSON] житла взагалі. Суд констатує, що укладення [PERSON] , від імені [PERSON] , договору купівлі-продажу 01 вересня 2015 року квартири у м. Світловодську із своїм сином [PERSON] , а потім наступний перепродаж 20 листопада 2015 року його сином [PERSON] цієї квартири [PERSON] свідчить саме про те, що [PERSON] не збирався забезпечити у дійсності житлом [PERSON] взагалі. Оскаржуваний позивачем та її представником договір міни вчинявся [PERSON] від імені [PERSON] , із [PERSON] , однак не в інтересах самого [PERSON] . Зміст правочину (договору міни) не відповідав справжньому волевиявленню [PERSON] , а був спрямований на задоволення особистих потреб безпосередньо та особисто [PERSON] і [PERSON] , які фактично діяли лише у власних інтересах. Так, судом було встановлено, що у листопаді 2014 року [PERSON] разом із [PERSON] перевезли [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Даний факт підтвердив сам [PERSON] у судовому засіданні. При цьому, таке перевезення [PERSON] відбулося без на те згоди останнього, адже, як було повідомлено свідком [PERSON] у судовому засіданні, сам [PERSON] під час їх спілкування у квартирі у м. Світловодську не розумів де він знаходиться і чому. Позивач [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що їй зателефонувала сусідка [PERSON] , яка повідомила, що її батька вивезли, а інша сусідка сказала їй, що її батька виносили у покривалі пізно ввечері та «погрузили» в автомобіль, адже він не міг пересуватися особисто. Крім того, свідок [PERSON] повідомила суду, що їй зателефонувала її похресниця [PERSON] із Італії і попрохала розшукати батька у м. Світловодську і назвала адресу, і, коли вона туди приїхала, то побачила [PERSON] , який лежав у купі лахміття на якомусь дивані. Все навколо було у страшному стані, цвілі стіни, вікна, цвіла ванна кімната. На її запитання [PERSON] повідомив, що не знає, як тут опинився, сказав, що коли прокинувся, то вже лежав у цьому ліжку, а також, що йому говорили, що роблять ремонт у його квартирі. Тоді він був тверезий. Коли вона, свідок [PERSON] , звернулася до [PERSON] із запитанням щодо [PERSON] , то та повідомила, що вона тут ні до чого і то все [PERSON] він і пенсію [PERSON] отримує і всі документи в нього. Сам [PERSON] не міг пояснити, чому пенсію отримує чужа людина. Після цього приїхала його дочка [PERSON] з Італії і разом з нею перевезли [PERSON] до м. Кременчука у 3-кімнатну квартиру, де він разом проживав із дружиною до їх розлучення. На поставлені судом запитання свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, з цього приводу і розійшлися із колишньою дружиною, з дочками відносини були добрі, сусіди телефонували дочці [PERSON] скаржилися, що у квартирі пияцтво. Коли була у [PERSON] у квартирі у м. Світловодську той був при «тямі», на прощання обнялися, він сказав, що залишився без нічого, пенсію йому не дають, обіцяли, що зроблять ремонт і відвезуть його у його квартиру у [ADDRESS] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що по [ADDRESS] проживає із 2002 року і знала [PERSON] особисто, оскільки той був її сусідом по площадці, зрідка бачила його тверезим, адже він вів аморальний спосіб життя, квартира була як «прохідний двір», приходили до нього часто вночі, досить часто сидів він зовсім роздягнутим на сходовій площадці та у дворі. Бачила, що проживав він з молодою дівчиною. Підтвердила також, що бачила, як на вантажну машину вантажили речі з його квартири, двері були відчинені, його самого не бачила. До матеріалів справи було додано медичну документацію [PERSON] . Так, із медичної документації з Кременчуцького обласного ПНД, яка охоплює період часу 2015-2017 року постає, що вперше [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром 03 жовтня 2015 року (довідка № 32 від 05 жовтня 2015 року, т. 3 а.с. 173), відмічена дезорієнтація в місці знаходження, зниження пам`яті, емоційні розлади, зниження критики, обставини продажу квартири пояснює тим, що «фігурували підробні документи». Був встановлений діагноз церебрального атеросклерозу із інтелектуально - мнестичним зниженням. Даний діагноз був підтверджений і повторним оглядом 10 вересня 2016 року та оглядом сімейного лікаря 30 червня 2017 року (медична картка ЦПМСД № 3). 27 січня 2017 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] було визнано обмежено дієздатним. Призначено [PERSON] піклувальником над [PERSON] (т. 1 а.с. 209-210). Як було встановлено судом у справі про обмеження дієздатності, згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 324 від 04 серпня 2016 року, [PERSON] виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді судинної атеросклеротичної деменції з психотичними включеннями, що позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на даний час. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області (т. 2 а.с. 164). 21 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (т. 2 а.с. 188). Відповідно до поданої заяви приватним нотаріусом було відкрито спадкову справу. 04 січня 2018 року, через Генеральне консульство України в Неаполі, [PERSON] , як спадкоємицею за заповітом та за законом майна померлого батька [PERSON] , було подано заяву про її відмову від прийняття спадщини на користь дочки померлого та її рідної сестри - [PERSON] (т. 2 а.с. 202). 30 січня 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого [PERSON] (т. 2 а.с. 203). Листом № 25/02-14 від 20 лютого 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. було повідомлено [PERSON] про відсутність підстав для спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , оскільки ним було складено новий заповіт, що скасовує попередній заповіт (т. 2 а.с. 206). Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року по даній справі судом призначалася судова документальна посмертна комісійна психолого-психіатрична експертиза. Відповідно до висновку експертів від 05 серпня 2019 року, [PERSON] , на час вчинення - 25 жовтня 2014 року довіреності та 04 листопада 2014 року договору міни, будь-яким психічним розладом не страждав і міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 4 а.с. 164-183). Відповісти на питання, що стосуються індивідуально-психологічних особливостей, розумового розвитку та емоційного стану 25 жовтня 2014 року та 04 листопада 2014 року експерти відповісти не змогли. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні. Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи вказаний висновок експертів у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній не достатньо обґрунтованим. Так, в описовій частині висновку експерти зазначають (т. 4 а.с. 182), що «…медична документація, яка б відображала соматичний та психічний стан досліджуваного до 2015 року, в тому числі на час надання довіреності 25 жовтня 2014 року та на час договору міни 4 листопада 2014 року відсутня. Тобто, можна зробити висновок, що на диспансерному чи на консультативному обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога досліджуваний не перебував і за медичною допомогою в цей період часу не звертався». А також, що «…із показів свідків не вбачається переконливих даних про наявність у досліджуваного на час оспорюваних правочинів порушень свідомості, орієнтації, когнітивного зниження, емоційно-вольових та психотичних розладів, які б слугували підставою для встановлення йому будь-якого психічного захворювання…». Суд не погоджується із висновком експертів в цій частині, адже із показів свідка [PERSON] , яка була сусідкою по сходовій площадці і бачила [PERSON] постійно, постає, що останній зловживав спиртними напоями і дуже зрідка вона бачила його тверезим. Крім того, досить часто вона бачила його сидячим на сходовій площадці зовсім роздягнутим та у такому ж вигляді у дворі будинку на лавочці. Свідок [PERSON] також повідомила, що під час відвідування [PERSON] у м. Світловодську він не розумів, що робить у цій квартирі та як він у ній опинився. Крім того,\~відсутність медичної\~документації на\~ [PERSON] \~до 2015\~року, в тому числі на час надання довіреності 25 жовтня 2014 року та на час договору міни 04 листопада 2014 року, не говорить про такий психічний стан [PERSON] у той час, який дозволяв би категорично стверджувати, що останній розумів значення своїх дій, а може розцінюватися лише як незвернення до лікарів за медичною допомогою. Матеріали справи містять докази того, що в той час [PERSON] досить тривалий час не спілкувався з дочками, які проживали окремо від нього і майже не навідували його, тому про його психічний та фізичний стан здоров`я до 2015 року ніхто не турбувався. Також, суд не може погодитися із висновком експертів про те, що досліджуваний не страждав синдромом залежності внаслідок вживання алкоголю, адже таке спростовується поясненнями позивача та свідченнями свідків. Зокрема, свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] та його покійна дружина розлучилися саме через зловживання спиртними напоями [PERSON] . Отже, врахувавши наведені обставини, здійснивши аналіз всіх наданих та зібраних доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання договору міни недійсним підлягає задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження обставини, що свідчать про вчинення внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони, у даному випадку - [PERSON] як представника [PERSON] , з другою стороною - [PERSON] , щодо спірної квартири, та що є окремою і самостійною підставою для визнання оспореного договору міни недійсним. Що стосується позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, то суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю., [PERSON] (Продавець) продав [PERSON] (Покупець) квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 2-3). Згідно п. 3 Договору за домовленістю сторін вартість об`єкта нерухомості склала 130400,00 грн., які Продавець отримав від Покупця в повному розмірі до підписання цього Договору. Своїм підписом під Договором Продавець підтвердив факт повного розрахунку за проданий об`єкт нерухомості і відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (справа Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (справа Брумареску проти Румунії, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Протоколу (колишнього Першого) до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 цьогС протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (справа EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема у справах: -GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; - PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц. Отже, задоволення позовних вимог [PERSON] про витребування спірної квартири у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовним вимог про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] , на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом із цим, ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання недійсним договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , підлягає задоволенню. Однак, під час розгляду справи судом, [INFO] [PERSON] помер, а його рідну дочку [PERSON] , яка прийняла спадщину після померлого, було залучено до участі у справі як позивача (правонаступника померлого позивача). За положеннями ст. ст. 1218, 1219, 1230 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. За ч.\~3\~ст.\~1230\~цього Кодексу, до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. Із даного постає, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема - право на відшкодування моральної шкоди, тобто ст. 1230 ЦК України не передбачає успадкування відшкодування моральної шкоди, яка не була стягнута. Отже, суд констатує, що у [PERSON] , як у спадкоємця [PERSON] , відсутнє право на відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно ст.\~ст.\~15,\~16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання,\~і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 цього Кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, перелік яких не є вичерпним, оскільки передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд констатує, що однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в частині вимоги про визнання недійним договору міни квартири від 04 листопада 2014 року, а у задоволенні позову в іншій частині вимог позивачеві необхідно відмовити за їх безпідставності. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем по\~справі [PERSON] \~було сплачено\~судовий збір\~в розмірі\~2570,40\~грн.\~(1468,00\~грн.\~за позовні\~вимоги майнового\~характеру та\~1102,40\~грн.\~за дві\~позовні вимоги\~немайнового характеру)\~(т.\~1\~а.с.\~152)\~та 840\~грн.\~судових витрат\~у зв`язку\~з подачею\~оголошення у\~газеті «Урядовий\~кур`єр»\~про виклик\~до суду\~відповідачів (т.\~1\~а.с.\~200). Звідси, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі по 275,60 грн. з кожного (551,20 грн. : 2). Крім того, необхідно стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти у повернення сплачених витрат у розмірі 840 грн. за публікацію оголошення у газеті «Урядовий кур`єр» щодо виклику цього відповідача у судове засідання. Учасники справи не заявляли будь-які вимоги щодо відшкодування інших понесених ними судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: partial