Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя. Під час судового розгляду за заявами позивача до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON] за вимогами про визнання угоди недійною, визнання угоди удаваною та визнання права власності на майно. З урахуванням заяви про збільшення та останньої редакції заяви про уточнення позовних вимог позивач просила суд: - визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], укладену 11.07.2014 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], повернувши сторони у первісний стан; - скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], за [PERSON] в Управлінні державтоінспекції УМВС України в Херсонській області; - здійснити поділ майна подружжя в натурі, виділивши [PERSON] автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER], вартістю 87000 грн., а [PERSON] - гаражний бокс № [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Феміда-2» вартістю 87444 грн.; - зобов'язати Управління державтоінспекції УМВС України в Херсонській області здійснити реєстрацію транспортного засобу «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, №кузову [NUMBER], за [PERSON]; - визнати грошові кошти, які знаходилися на депозитному рахунку [NUMBER], відкритому 15.04.2014 року на ім'я [PERSON] за депозитною угодою № 326933/17165/3-14 в Філії «Південне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінінси та кредит» (відділення № 12 в місті Херсоні), і становили на момент закінчення терміну дії депозитної угоди 137284,81 грн., спільною сумісною власністю подружжя; - стягнути з [PERSON] ([INFO], ІНН [NUMBER], зареєстрований за адресою: [ADDRESS]) на користь [PERSON] ? частину грошових коштів, які знаходилися на депозитному рахунку [NUMBER], відкритому 15.04.2014 року на ім'я [PERSON] за депозитною угодою № 326933/17165/3-14 в Філії «Південне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінінси та кредит» (відділення № 12 в місті Херсоні), в розмірі 68642,5 грн.; - визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 20.05.2004 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], визначивши, що між сторонами в дійсності було вчинено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. - визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони у справі з 27.05.1972 року по 23.04.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу за спільні кошти вони придбали автомобіль «Mitsubishi Galant», побудували гаражний бокс в автогаражному кооперативі, придбали у сина [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказане майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, за час спільного життя подружжям були накопичені кошти, які відповідачем [PERSON] були розміщенні на депозиті в Філії «Південне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінінси та кредит» (відділення № 12 в місті Херсоні), частина з яких в розмірі 68642,5 грн. належить позивачу. У судовому засіданні відповідачем [PERSON] пред'явлено зустрічний позов до [PERSON], який, враховуючи положення ст. 123 ЦПК України, судом прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. У зустрічному позові заявлено вимоги про визнання автомобіля «Mitsubishi Galant» та гаражного боксу № [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Феміда-2» особистою приватною власністю [PERSON]. Позовні вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 20.12.1993 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого шлюбні відносини припинились, кожен з них жив самостійно, спільне господарство не велось, спільного сімейного бюджету не існувало. Спірне майно було придбане та побудоване [PERSON] за власні кошти, тому є його особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник заявлені позовні вимоги первісного позову, з урахування заяв про їх збільшення та уточнення, повністю підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, вимоги зустрічного позову не визнали, проти їх задоволення заперечували. Відповідач [PERSON] та його представник вимоги зустрічного позову повністю підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, вимоги первісного позову не визнали, проти їх задоволення заперечували. Додатково пояснили суду, що автомобіль, гаражний бокс та кошти на депозиті є особистою приватною власністю [PERSON], жодних доказів на спростування цього [PERSON] не надано. Квартира була подарована йому сином, про це [PERSON] було відомо в момент укладення угоди між ними, тому нею пропущено строки позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник вимоги первісного позову повністю визнали, проти їх задоволення не заперечували, вимоги зустрічного позову не визнали, просили відмовити в їх задоволенні у зв'язку з безпідставністю та надуманістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була належним чином повідомлена, направила до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, вимоги зустрічного позову підтримала, проти задоволення первісного позову заперечувала. Треті особи в судове засідання не з'явились, направили суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у вирішенні справи поклались на розсуд суду. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з урахуванням наступного. У судовому засіданні встановлено, що 27.05.1972 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого у них народився син [PERSON]. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 20.12.1993 року, реєстрацію розірвання шлюбу проведено 23.04.2014 року. Зазначені обставини визнаються і не заперечуються сторонами. Відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, дане рішення суду виконане не було і шлюб між сторонами був розірваний тільки 23.04.2014 року. Будь-яких рішень щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім'єю з іншими особами не приймалось. З пояснень учасників процесу судом встановлено, що з 09.08.1985 року по 12.12.2003 року подружжя [PERSON] жили в м. Бериславі в квартирі [ADDRESS], де були зареєстровані. Після рішення суду про розірвання шлюбу, шлюбні відносини між сторонами не припинились, вони продовжували жити однією сім'єю та вели спільне господарство. Після переїзду до м. Херсона сторони проживали однією сім'єю в квартирі, яку придбали у сина [PERSON], при цьому також мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Всі ці обставини підтвердив відповідач [PERSON], а також свідки, які знали родину та були допитані в судовому засіданні. Крім того, 11.03.2013 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] нотаріально посвідчене доручення на управляння та розпорядження всім його майном, що також спростовує твердження [PERSON] про те, що сторони спілкувались тільки з питань, пов'язаних з сином, і кожний вів своє господарство. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на момент укладення договору купівлі продажу) майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За змістом наведених нормативних положень набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності в разі не доведення існування обставин, передбачених ч.1 ст. 57 СК України, які відносять набуте під час шлюбу майно до особистої власності чоловіка або дружини (договір дарування, спадкування, придбання майна за особисті кошті). Положеннями ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна зі сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Висновки суду щодо заявлених вимог первісного та зустрічного позовів наступні. Відповідно до матеріалів справи 09.10.2008 року був придбаний автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], та зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON] в МРЕВ ДАІ м. Херсона (свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER], а.с. 48). Враховуючи те, що [PERSON] придбав спірний автомобіль, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проживаючи з нею однією сім'єю, маючи спільний побут, та за спільні кошти, суд вважає, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, докази іншого в матеріалах справи відсутні. В подальшому відповідач [PERSON] без згоди [PERSON] здійснив відчуження зазначеного автомобілю відповідачу [PERSON], про що свідчить довідка-рахунок ПП «МПП Вибір» №670452 (а.с. 49). Після чого 12.07.2014 року автомобіль перереєстровано за останньою. Вартість автомобіля визначена у довідці-рахунку та становить 87000 грн. Згідно вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечите цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 65 СК України розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, здійснюється подружжям за взаємною згодою. При укладанні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений іншим з подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дріб чого побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність письмової згоди [PERSON] на відчуження спірного автомобілю, вимоги щодо визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Galant» між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] з поверненням сторін у первісний стан є обґрунтованими. Відтак, похідні вимоги щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу за [PERSON] в УДАІ УМВС України в Херсонській області також підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON] відносно того, що вона є добросовісним набувачем автомобілю, який на момент його придбання не був спільною сумісною власністю, є безпідставними та не спростовують наведених висновків суду. Відповідно до матеріалів справи під час подружнього життя [PERSON] було побудовано гаражний бокс [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Феміда-2» (м. Херсон, вул. Будьоного, 28). Членство у кооперативі з 2006 року було оформлено на відповідача [PERSON], пайові внески сплачено по 15.01.2015 року. Автогаражному кооперативу «Феміда-2» земельна ділянка виділялася на підставі рішення Херсонської міської ради від 15.02.2000 року № 49 про відведення у постійне користування земельної ділянки площею 0,9959 га під будівництво індивідуальних гаражів. На час розгляду справи документи, що посвідчують право власності на гаражний бокс сторонами не оформлялось і державної реєстрації такого права власності не здійснювалось. Враховуючи те, що гаражний бокс [NUMBER] побудовано під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та проживання їх однією сім'єю, суд вважає, його збудовано за спільні кошти. Доказів на спростування цього до матеріалів справи не долучено. Отже, сторони мають рівні права на спірний гаражний бокс, як на спільне сумісне майно подружжя. Відповідно до висновку експерта [PERSON] (а.с. 204-216) ринкова вартість будівлі гаражу № [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Феміда-2» в м. Херсоні станом на вересень 2014 року становить 87444 грн. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] відносно того, що за його заявою гаражний бокс № [NUMBER] було передано у власність [PERSON] Оскільки будь-яка угода щодо відчуження гаражу не укладалася та жодного рішення будь-якого органу з цього приводу не приймалося. Отже, гаражний бокс № [NUMBER] підлягає поділу між подружжям. Приймаючи до уваги те, що спірний автомобіль «Mitsubishi Galant» відповідачем [PERSON] було відчужено, що свідчить про втрату його інтересу до цього майна, його права на пайові внески та на членство в автогаражному кооперативі не були належним чином передані відповідачу [PERSON] і залишаються в його розпорядженні, а також те, що вказане майно має рівну оціночну вартість, позивач [PERSON] скористалась своїм правом і заявила вимоги про виділ їй спірного транспортного засобу, суд дійшов висновку, що наявні всі підстави для поділу майна подружжя в натурі шляхом виділення [PERSON] автомобіля «Mitsubishi Galant», вартістю 87000 грн., а [PERSON] - гаражного боксу № [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Феміда-2», вартістю 87444 грн. Суд вважає безпідставними доводи відповідача [PERSON] відносно того, що гаражний бокс № [NUMBER] є недобудовою і його вартість значно завищена, а також відносно того, що вартість автомобіля, вказана позивачем, не відповідає його дійсній ринковій вартості. Оскільки відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів вартості вказаного майна. Клопотання про проведення відповідних судових експертиз ним не заявлялись. Щодо вимог про визнання грошових коштів, внесених [PERSON] на депозитний рахунок, спільною сумісною власністю подружжя висновки суд наступні. Відповідно до матеріалів справи за депозитними угодами [PERSON] розміщались депозитні кошти в Філії «Південне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінінси та кредит» (відділення № 12 в місті Херсоні). Так, 15.10.2013 року [PERSON] був укладений договір депозитного вкладу на 3 місяці, по закінченні строку дії якого грошові кошти в сумі 182000 грн. 15.01.2014 року внесено за новим договором на 3 місяці, після закінчення якого гроші 15.04.2014 року внесено на підставі договору про банківський вклад № 326933/17165/3-14 «Нові гроші» на депозитний рахунок [NUMBER] в сумі 112000 грн. Згідно роздруківки банку по закінченні строку сума вкладу складала 137284,81 грн. Суд вважає, що вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказані кошти вносилися [PERSON] під час перебування в шлюбі з [PERSON] і доказів особистої приватної власності на вказані кошти суду не надано. Таким чином, частка одного з подружжя становить 1/2 від зазначеної суми, тобто 68642,5 грн. Показання свідка [PERSON] відносно того, що кошти на рахунках належать їй, суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджуються жодними письмовими доказами. Відповідно до матеріалів справи 20.05.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] З показань відповідача [PERSON], який був допитаний за його згодою в якості свідка, судом встановлено, що дійсно [PERSON] продав своїм батькам квартиру за 30000 грн. В подальшому з метою приховати дійсну угоду купівлі-продажу квартири, уклали договір дарування. Як пояснив відповідач [PERSON], це було зроблено за пропозицією його батька [PERSON] для зменшення витрат, пов'язаних з укладенням договору. На підтвердження отримання грошей [PERSON] видав батькам розписку, копія якої виконана ним власноруч під копірку та долучена до матеріалів справи (а.с. 103). Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, договір дарування є удаваним, таким, що вчинений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони уклали насправді. Тому для правовідносин сторін застосовуються наслідки вчинення договору купівлі-продажу, який сторонами насправді вчинено. Враховуючи зазначене, квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя і позивач [PERSON] має право на 1/2 її частину. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] та його представника відносно того, що позивачці [PERSON] з самого початку було відомо, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, бо оформленням всіх документів по обслуговуванню квартири займалась саме вона, зокрема вона займалась оформленням договору з ПАТ «Херсонгаз», де вимагалась копія правовстановлюючого документу на квартиру. Оскільки за матеріалами справи позивач [PERSON] дізналася про укладення договору дарування восени 2013 року, коли відповідач [PERSON] вигнав її з квартири, повідомивши, що він є власником на підставі договору дарування. Крім того, сплата [PERSON] всіх комунальні послуг за спірну квартиру, заповнення нею розрахункових книжок, свідчить про ведення спільного господарства подружжям до розірвання шлюбу та про те, що позивачці було відомо, що абонентом на отримання комунальних послуг був [PERSON], що не виключає набуття ним права власності на квартиру за договором купівлі-продажу, як вважала позивач. Доказів того, що позивач надавала у будь-яку службу договір дарування квартири відповідачем [PERSON] не надано. Враховуючи викладене, вимоги первісного позову є обґрунтованими, їх задоволення виключає задоволення вимог зустрічного позову. Таким чином, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved