Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У березні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про повернення коштів набутих без достатніх правових підстав, посилаючись на те, що 17 лютого 2013 року [PERSON] , [PERSON] усно домовились з [PERSON] купити домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] за 31000 доларів США. У зв`язку із цим, [PERSON] , [PERSON] надали [PERSON] аванс в загальній сумі 5000 доларів США. Також, 19 травня 2013 року в рахунок оплати земельної ділянки, яка розташована за вищевказаною адресою, [PERSON] надала відповідачу ще 1000 доларів США. З приводу отримання вказаних грошових коштів [PERSON] були надані розписки, відповідно до яких він зобов`язався перевести документи на вказане домоволодіння на ім`я [PERSON] до кінця 2013 року. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті одноособово прийняла [PERSON] .. Оскільки, [PERSON] станом на 01 січня 2014 року договір купівлі-продажу укладено не було, добровільно наданий йому аванс повертати не бажає, просили суд в порядку ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 2500 доларів США та на користь [PERSON] в розмірі 3500 доларів США, які набуті ним без достатніх правових підстав. Представник відповідача направила на адресу суду відзив, в якому позов не визнала обґрунтувавши це тим, що [PERSON] отримав від позивачів грошові кошти, в якості завдатку на забезпечення зобов`язання, яке останні не виконали, а тому завдаток поверненню не підлягає, у зв`язку із чим пред`явлення до [PERSON] позову у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України є безпідставним, оскільки норми вказаної статті на зазначені спірні правовідносини не поширюються. Одночасно з відзивом направила до суду заяву, в якій просила застосувати до вказаних правовідносин строки давності, у зв`язку із чим відмовити у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи викликав сторони в судове засідання. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку давності з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 лютого 2013 року за усною домовленістю з приводу майбутньої купівлі домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] [PERSON] було отримано аванс від [PERSON] та [PERSON] в сумі 5000 доларів США. 19 травня 2013 року [PERSON] в рахунок оплати за земельну ділянку, яка розташована за вищевказаною адресою надала [PERSON] ще 1000 доларів США. Вказані обставини не заперечується сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи розписками від 17 лютого 2013 року та 19 травня 2013 року. Зі змісту вищевказаної розписки від 17 лютого 2013 року вбачається, що [PERSON] зобов`язується після отримання повної суми, а саме 31000 доларів США, до кінця 2013 року перевести документи вищезазначеного домоволодіння на ім`я [PERSON] та [PERSON] .. З наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] вбачається, що на його адресу проживання 08 травня 2019 року було направлено лист із вимогою щодо повернення вказаних коштів набутих без достатніх правових підстав, який він отримав особисто. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті одноособово прийняла [PERSON] , що підтверджується матеріалами витребуваної судом спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , а відтак [PERSON] є правонаступником померлої [PERSON] , оскільки згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статі 207 ЦК України станом на дату виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст. 635 ЦЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Отже, правочин, момент укладення якого пов`язується з моментом державної реєстрації (зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна), не може бути визнано дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки такий правочин є неукладеним. Судом з`ясовано, що між позивачами та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, у матеріалах справи відсутній будь-який укладений між сторонами договір в письмовій формі та нотаріально посвідчений щодо відчуження нерухомого майна. Сторони не досягли домовленості та не уклали договір або попередній договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] , а тому у відповідача [PERSON] відсутні правові підстави для набуття 6000 доларів США, переданих йому [PERSON] та [PERSON] у рахунок виконання ним зобов`язань за письмовими розписками. Слід зазначити, що саме до такого висновку дійшов Верховний Суд при вирішенні аналогічного спору у своїй постанові від 09 вересня 2020 року № 331/4527/18, провадження № 61-16556св19. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення, натомість положення документу, на підставі якого відповідачем отримані кошти, не містять істотних умов розписки як документу, яким сторони обумовили саме боргове зобов`язання. При цьому вказані розписки не є належним доказом досягнення між сторонами угоди в частині продажу нерухомого майна, оскільки вони не містять істотних умов, притаманних для попереднього договору або договору купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі щодо їх обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому в розумінні ст. 635 ЦК України вказані письмові розписки не є укладеним попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. За вказаних обставин, у сторін відсутнє зобов`язання на укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна по [ADDRESS] . Суд не погоджується із доводами сторони відповідача з приводу того, що отримані відповідачем від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти були завдатком в рахунок майбутньої угоди. Так, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана [PERSON] та [PERSON] відповідачу грошова сума в загальному розмірі 6000 доларів США не є завдатком, а тому підлягає поверненню. Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 червня 2020 року № 317/1174/17 провадження № 61-40517св18. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. За вказаних обставин, твердження відповідача щодо необґрунтованості позову, оскільки він отримав від позивачів грошові кошти в якості завдатку у зв`язку з чим, що між сторонами виник договірний характер правовідносин є безпідставним, а тому суд приходить до висновку, що відповідач набув та зберігав майно позивачів без достатньої правової підстави, у зв`язку із чим останні вправі вимагати від нього повернення вказаних коштів в порядку ст. 1212 ЦК України. В той же час, з моменту порушення відповідачем прав та законних інтересів позивачів минули строки позовної давності, про застосування яких було заявлено відповідачем, а тому з вказаних підстав у позові слід відмовити. Так, вирішуючи питання щодо застосування строків давності до вищевикладених правовідносин, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Оскільки, наявними в матеріалах справи розписками було визначено строк до кінця 2013 року вчинити певні дії, а саме перевести документи на домоволодіння на ім`я [PERSON] та [PERSON] , що відповідачем не було вчинено, то початок перебігу позовної давності слід рахувати з 01 січня 2014 року, а тому позивачі без поважних причин пропустили строк позовної давності в 3 роки, звернувшись до суду з відповідним позовом 26 березня 2020 року, тобто більше ніж через 6 років. Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Слід відмітити, що саме до такого висновку дійшов Верховний Суд при вирішенні аналогічного спору у своїй постанові від 11 вересня 2019 року № 501/2102/15, провадження № 61-19217св18. Вирішуючи вимогу щодо стягнення з позивачів на користь відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.2 ст.134 ЦПК України). Пункт 9 частини 3 статті 175 ЦПК України також передбачає подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Як вбачається із матеріалів цивільної справи відповідачем та її представником разом із поданням першої заяви по суті не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, неподання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи разом із першою заявою по суті спору є підставою для відмови у відшкодуванні таких судових витрат. Таким чином, сам факт неподання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом із першою заявою по суті, є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення з позивачів витрат на професійну правничу допомогу. Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних о слуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу представник [PERSON] подала свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, ордер, договір про надання правової допомоги від 25 вересня 2020 року, розрахунок гонорару від 18 грудня 2020 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 3 від 18 грудня 2020 року про сплату відповідачем представнику 10000 гривень за правничу допомогу за договором від 25 вересня 2020 року. В той же час, у вказаному договорі відсутні дані щодо розміру гонорару адвоката, а пунктом 4.2. договору передбачено, що гонорар адвоката складається згідно додатку, який до матеріалів справи не додано. За вказаних обставин суд вважає, що надані представником відповідача докази документально не підтверджують витрати на правову допомогу, оскільки за відсутності у справі додатку договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2020 року щодо розміру гонорару адвоката суд позбавлений можливості ознайомитись та оцінити домовленість між відповідачем та його представником щодо наданих послуг та їх вартості, у зв`язку зі чим у стягненні витрат на правничу допомогу слід відмовити. На підставі ст.ст. 15, 206, 208, 252-255, 256, 257, 261, 267, 526, 570, 635, 638, 640, 657, 1212, 1218 ЦК України, суд

Outcome: dismissed