Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

У березні 2017 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська до [PERSON] (далі [PERSON]О.) стягнення плати за надання освітніх послуг та штрафних санкцій. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що на підставі договору № 307 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Академією митної служби України від 18 серпня 2014 року, укладеного між Академією митної служби України, найменування якої внаслідок реорганізації було змінено на Університет митної справи та фінансів, та [PERSON] останній був зарахований до Академії на перший курс факультету економіки та менеджменту. На підставі заяви відповідача про скрутне матеріальне становище між сторонами 01 вересня 2015 року було укладено додаткову угоду до вказаного договору від 18 серпня 2014 року, якою відповідачу надано дозвіл на помісячну оплату за надання освітніх послуг. Станом на 04 жовтня 2016 року у [PERSON] була наявна фінансова заборгованість перед позивачем, про яку відповідача було повідомлено. На підставі повторної заяви [PERSON] між сторонами 19 жовтня 2016 року було укладено ще одну додаткову угоду до договору від 18 серпня 2014 року, ідентичну угоді від 01 вересня 2015 року. Станом на 22 грудня 2016 року у відповідача утворилась заборгованість зі сплати вартості навчання, внаслідок чого відповідача було відраховано з Університету митної справи та фінансів за невиконання умов договору від 18 серпня 2014 року. Оскільки заборгованість за надання освітніх послуг не була погашена відповідачем, позивач просив стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість зі сплати наданих освітніх послуг у розмірі 4\~150,00 грн., пеню за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг у розмірі 355,94 грн. та інфляційні втрати у розмірі 232,86 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~600,00 грн. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява, в якій просить здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 18 серпня 2014 року між Академією митної служби України, найменування якої внаслідок реорганізації було змінено на Університет митної справи та фінансів, та [PERSON] було укладено договір № 307 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Академією митної служби України, за умовами якого позивач зобовязався надати позивачу освітні послуги, вартість послуг становить 12\~800,00 грн. на рік, тривалість навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2018 року (а.с. 11). На підставі вказаного договору та наказу Академії митної служби України № 475лс від 18 серпня 2014 року [PERSON] було зараховано на перший курс факультету економіки та менеджменту (а.с. 10). Пунктом 5.2 вказаного договору визначено, що за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг замовник за кожний день прострочення перерахування указаних коштів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. На підставі заяви [PERSON] від 02 вересня 2015 року про скрутне матеріальне становище між сторонами 01 вересня 2015 року було укладено додаткову угоду до договору № 307 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Академією митної служби України від 18 серпня 2014 року, якою відповідачу надано дозвіл на помісячну оплату за надання освітніх послуг за період з 01 вересня 205 року по 30 червня 2015 року (а.с. 13, 14). З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2016 року [PERSON] було повідомлено про наявність в нього заборгованості перед позивачем за договором № 307 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Академією митної служби України від 18 серпня 2014 року у розмірі 6830,00 грн. та попереджено про можливість відрахування відповідача за невиконання умов договору до 07 жовтня 2016 року (а.с. 15). 19 жовтня 2016 року [PERSON] повторно звернувся на адресу позивача із заявою про скрутне матеріальне становище та можливість помісячного внесення оплати на послуги з навчання (а.с. 16), внаслідок чого між сторонами 21 жовтня 2016 року було укладено ще одну додаткову угоду до договору № 307 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Академією митної служби України від 18 серпня 2014 року, якою відповідачу надано дозвіл на помісячну оплату за надання освітніх послуг за період з 01 жовтня 2016 року по 30 червня 2017 року (а.с. 17). Наказом Університету митної справи та фінансів № 1102кс від 29 грудня 2016 року [PERSON] було відраховано з Університету через наявність заборгованості з оплати навчання у розмірі 4\~150,00 грн. та пені у розмірі 131,04 грн. (а.с. 18). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності. Ураховуючи викладене, приймаючи до уваги п. 5.2 укладеного між сторонами 18 серпня 2014 року договору, а також розрахунок інфляційних втрат та 3-х відсотків річних, наведений позивачем у позовній заяві та перевірений судом, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані освітні послуги у розмірі 4\~150,00 грн., пені за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг у розмірі 355,94 грн. та інфляційних втрат у розмірі 232,86 грн., задовольнивши таким чином позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 1\~600, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved