Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

У березні 2014р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 03 червня 2003р. між відповідачкою [PERSON] та ним було укладено нотаріально посвідчений договір позики, на підставі якого він передав відповідачці грошові кошти в сумі 16000,00грн., які позичальниця зобов'язувалася повернути йому до 31.12.2003р., але у встановлений договором строк суму боргу не повернула. Позивач зазначав, що на численні його звернення про повернення боргу, [PERSON] тільки в 2012р. повернула йому частину боргу в розмірі 1000,00грн., інша частина боргу нею не повернута. Оскільки [PERSON] ухиляється від виконання покладених на неї зобов'язань, позивач просив суд стягнути з останньої суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 32850,00 грн., та 3% річних в розмірі 5917,80грн., загалом 38767,80грн. Крім того, позивач вказав на те, що 22 травня 2008р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, на підставі якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, які позичальник зобов'язувався повернути йому до 22.05.2009р., але у встановлений договором строк суму боргу не повернув. На підтвердження укладення договору позики, [PERSON] надав позивачу боргову розписку від 22.05.2008р. На численні звернення позивача до [PERSON] про повернення суми боргу, останній відповідав відмовою, але в 2012р. повернув йому 100,00 доларів США. Оскільки [PERSON] ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань, позивач просив суд стягнути з останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 16986,00 грн., та 3% річних в розмірі 2426,44грн., загалом 19412,44грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], та [PERSON], були роз'єднані та вимоги до [PERSON] були виділені в окремі провадження (а.с.50). 11 червня 2014р. в судовому засіданні представник позивача надала заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просила суд задовольнити збільшені позовні вимоги до [PERSON], стягнувши з відповідачки суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 15000,00 грн., 3% річних в розмірі 6049,73 грн., загалом 38899,73 грн., та судові витрати (а.с.52-53). Представник позивача, діюча за довіреністю від 21.03.2014р. в судовому засіданні збільшенні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.24). Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Стверджувала, що всі кошти, які були нею взяті в борг у позивача у 2003р. вона повернула в строк, а саме 31 грудня 2003р. Зазначала, що посилання позивача на те, що вона повернула йому в 2012р. частину боргу не відповідають дійсності, оскільки ніяких коштів, а саме 1000,00 грн. позивачу в 2012р. вона не повертала, так як борг був повернутий повністю в грудні 2003р. Вказувала, що в 2003р. вони з [PERSON] не були одружені. Крім того, 20 травня 2014р. [PERSON] надала до суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 80 ЦК України у редакції 1963 р.(а.с.44). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом УРСР в редакції 1963 року, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ст.376 ЦК УРСР позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. Судом, у ході розгляду справи встановлено, що 03.03.2003р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, на підставі якого позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 16000,00грн., які позичальниця зобов'язувалася повернути до 31.12.2003р. (а.с.8). В судовому засіданні представник позивача пояснила суду, що до теперішнього часу частина боргу відповідачкою не повернута, хоча позивач неодноразово звертався до неї з вимогами повернути кошти. Зазначала, що тільки в 2012р. відповідачка повернула позивачу частину боргу в розмірі 1000,00 грн., але доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було. Відповідачка в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, та пояснила суду, що в 2003р. між нею та позивачем було дійсно укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого позивач надав їй у борг 16000,00грн., які вона повернула в строк, зазначеній в договорі, але розписку у позивача не брала, оскільки довіряла йому, так як вони разом працювали. Крім того вказала на те, що ніяких коштів в розмірі 1000,00грн. вона позивачу не повертала, оскільки повернула борг ще в грудні 2003р. Доказом повернення нею коштів за думкою відповідачки є той факт, що протягом одинадцяти років позивач не звертався до неї з вимогами про повернення коштів. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд вважає, що обставини на які посилалась позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, стосовно того, що він в 2003р. позичив відповідачці 16000,00грн. знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджені письмовими доказами, які маються в матеріалах справи. Відповідно до ст. 375 ЦК УРСР договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Встановлено, що відповідачка вчасно борг позивачу не повернула і від виконання зобов'язань за договором позики ухиляється. Строк повернення відповідачкою коштів за договором позики настав у грудні 2003р. Станом на 11.06.2014р. виконання зобов'язання прострочено відповідачкою більше, ніж на десять з половиною років. Будь-яких доказів виконання відповідачкою своїх зобов'язань, згідно умов договору, та які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. Наявність договору позики у позивача і відсутність розписки про отримання позивачем боргу є доказом факту невиконання грошових зобов'язань з боку відповідачки. Відповідно до ст.1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. У разі порушення зобов'язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивача коштів у сумі 16000,00грн., а також той факт, що борг у сумі 16000,00грн. на момент розгляду справи нею не повернено у встановлений договором термін, договір позики до цього часу знаходиться у позикодавця. Посилання позивача на той факт, що відповідачка повернула йому частину коштів в 2012р. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і нічім не підтверджуються, оскільки відповідачкою даний факт заперечується. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки суми боргу за договором позики від 03.06.2003р.у розмірі 16000,00 грн., задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивачем не було надано ніяких доказів того, що строк позовної давності був пропущений з поважних причин. Так, з моменту настання строку повернення коштів пройшло майже десять з половиною років, протягом яких позивач мав можливість звернутися до суду з позовом про стягнення боргу. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Таким чином, суд зобов'язаний застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову в цій частині у зв'язку з пропуском строку позовної давності. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Судовий збір у справі складає 388,99грн., який сплачено позивачем при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 71, 161, 374, 375 ЦК УРСР в редакції 1963 року,

Outcome: dismissed