Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

у вересні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1-214/205 від 18 липня 2007 року, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №1-214/205 від 18 липня 2007 року станом на 01.09.2014 становить 603 652,84 грн. Під час розгляду справи представник позивача ПАТ «Універсал Банк» неодноразово уточнював позовні вимоги. Враховуючи останнє уточнення позовних вимог (а.с. 105) представник позивача ПАТ «Універсал Банк» - [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №1-214/205 від 18 липня 2007 року, а саме: суму простроченої заборгованості за кредитним договором 11 405,02 дол. США; суму простроченої заборгованості по процентам 2 565,37 дол. США; пеню на прострочену заборгованість 768 990,56 грн. та понесені при подачі позову до суду судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 18 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», повним правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1-214/205, відповідно до якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні ресурси в сумі 38 656,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі визначеному п. 4.1. Договору, а Позичальник зобовязався повністю повернути отримані кредитні ресурси в строк до 18 липня 2014 року і сплатити відсотки за користування кредитними ресурсами в розмірі та у строки, встановлені договором. На забезпечення виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем, 18.07.2007 було укладено договір застави автомобіля, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1886, відповідно до якого в заставу банку було передано: автомобіль марки Toyota FJ Cruiser, тип легковий універсал В, шасі (кузов, рама) №JTEBU11F070047301, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, колір сірий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 035954. Таким чином, ПАТ «Універсал Банк» звертається до суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором. До початку розгляду справи по суті, представник відповідача звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору (а.с. 187-191), в якому просить суд ухвалити рішення, яким зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору №1-214/205 від 18.07.2007 задовольнити. Визнати недійсним кредитний договір №1-214/205 від 18.07.2007 укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON]. Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] за правилами реституції 18701,50 доларів США. Свої вимоги мотивує тим, що 18 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було підписано кредитний договір №1-214/205, у відповідності з котрим Банк надає Позичальнику грошові кошти (Кредит) на наступних умовах: сума кредиту - 38 656,00 доларів CШA; строк користування - до 18.07.2014 нарахування відсотків проводиться до повного погашення заборгованості по кредиту на суму залишку заборгованості по кредиту, та здійснюється починаючи з дати списання засобів з позикового рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки розраховуються по фактичному залишку заборгованості на кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом і 360 днів у році. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше за день повного погашення суми кредиту. Проте, як зазначає позивач, кредитний договір №1-214/205 від 18 липня 2007 року укладений з суттєвим порушенням істотних умов Договору, встановлених вимогами діючого законодавства України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, в сукупності з використанням елементів нечесної підприємницької практики, всупереч існуючим нормам і вимогам діючого законодавства, а його дія грубо порушує охоронювані Конституцією і законами України права та інтереси споживача фінансових послуг і завдає йому значної шкоди. За таких умов зловживання Банком правами мають бути припинені, а укладений з використанням такої практики правочин має бути визнаний судом недійсним. Дане переконання ґрунтується на підставі даних і обставинах, встановлених висновком експерта і встановлених правовідносин у зіставленні їх до існуючих норм і вимог діючого законодавства України. Представник позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - [PERSON] (представник відповідача за зустрічним позовом), згідно довіреності, копія якої міститься у матеріалах справи, будучи присутнім в судовому засіданні 05.05.2017 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Проти зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечував, вважає заявлені вимоги не обґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (представник позивача за зустрічним позовом) первісний позов не визнав з мотивів, викладених в зустрічній позовній заяві, просив у задоволенні позовних вимог первісного позову відмовити в повному обсязі. Зустрічний позов підтримав, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві, просить його задовольнити. Окрім цього, просив суд поновити строк позовної давності, визнавши його пропущеним з поважних причин. Заслухавши пояснення представника позивача (банку) та представника відповідача [PERSON], дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши матеріали справи і всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Згідно ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 18 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», повним правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1-214/205, відповідно до якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні ресурси в сумі 38 656,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі визначеному п. 4.1. Договору, а Позичальник зобовязався повністю повернути отримані кредитні ресурси в строк до 18 липня 2014 року і сплатити відсотки за користування кредитними ресурсами в розмірі та у строки, встановлені договором. На забезпечення виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем, 18.07.2007 було укладено договір застави автомобіля, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1886, відповідно до якого в заставу банку було передано: автомобіль марки Toyota FJ Cruiser, тип легковий універсал В, шасі (кузов, рама) №JTEBU11F070047301, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, колір сірий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 035954. Так зміст та умови оспорюваного кредитного договору були розроблені самостійно працівниками банку, фактичне укладення цього договору здійснювалось в приміщенні банку. З огляду на це кредитний договір за своєю юридично-правовою природою є договором приєднання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з п.п. 19, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відтак, за своєю суттю Кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту. За таких умов, сторони Кредитного договору, виконуючи дії, спрямовані на його вчинення, зобовязані були дотримуватись вимог, встановлених законодавством України до такого роду правочинів. Згідно правил статті 13 ЦК України цивільні права особа має здійснювати у межах наданих їй договором або актами законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. За правилом статті 634 ЦК України договором приєднання визнається договір умови якого установлені однією із сторін, а інша сторона не має можливості запропонувати свої умови договору. Виходячи таким чином з системного аналізу наведеної вище обставини у зіставленні до коментованих норм закону, постає підставним висновок позивача за зустрічним позовом, про те, що позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які йому були запропоновані Банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. А відтак для укладення оспорюваного виду кредитного договору законодавець встановив особливий порядок його укладення, притаманний для інших видів банківських правочинів, який регулюється відповідними положеннями ЦК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та відповідними нормативно-правовими актами НБУ. Проте, відповідач за зустрічним позовом навмисно не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими законами імперативні вимоги міжнародного права, діючого законодавства України та приписи НБУ, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, зокрема: - не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору, а саме - надання позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, які є істотними для такого виду договорів; - в умовах кредитного договору банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами та того розміру подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами та того розміру подорожчання кредиту, узгодженого сторонами кредитного правочину в його умовах. Такі дії банку прямо суперечать вимогам діючого законодавства та завдають матеріальної шкоди у великих розмірах що є неприпустими з боку вимог закону. Переконання в частині невиконання банком вимоги закону про надання позичальнику повної і достовірної інформації про умови кредиту, перед його укладенням та під час укладення кредитного договору про дотримання істотних умов договору споживчого кредиту, обовязок банку щодо попередження позивача про валютні ризики обґрунтовується наступним: У ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано: «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачу при укладені договору споживчого кредитування, а саме: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, мету, форми забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобовязаннями споживача, типи відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), повязаних з одержаннями кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, податковий режим сплати відсотків та про держані субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, дата видачі, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту законодавцем визначено у частині д) п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміст якої вказує, що сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, нотаріальне посвідчення, юридичне оформлення тощо. Вищевказаний обовязок відповідача про повідомлення споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту з описаними параметрами кореспондується з приписами п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168. Як вбачається з п. 3.2. даної постанови НБУ кредитний договір має містити графік платежів у розрізі суми погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Даною постановою НБУ затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту. Згідно з умовами п.1.1 вказаних Правил останні розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з метою захисту прав споживачів під час укладення договору про надання споживчого кредиту, запобігання заподіяння споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання їй недостовірно чи неповної інформації. Будь-якого застереження щодо неможливості зворотної дії в часі коментованої постанови НБУ та застосування її до кредитних договорів, які були укладені до набрання нею чинності ця постанова не містить. В ч. 2 п. 3 Рішення Конституційного суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний суд дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції про зворотню дію в часі законів та нормативно-правових актів у випадку, якщо вони помякшують або скасують відповідальність особи стосуються тільки фізичних осіб і не поширюються на юридичних осіб. Тому з огляду на коментовані Конституційне рішення та з їх урахуванням, постанова НБУ №168 піддягає застосуванню у даному конкретному випадку до спірних правовідносин в частині коли вона помякшує або скасовує відповідальність саме фізичної особи (позивача). У вищевказаних Правилах, затверджених Постановою НБУ №168, вказані обовязкові умови з числа інших обовязкових умов на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» обовязковість яких випливає із суті та умов договору є істотними та можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Можлива зміна процентної ставки під час дії кредитного договору не звільняє банк від виконання усіх вимог законодавства зокрема щодо визначення сукупної вартості кредиту на весь час дії договору, в т.ч. і визначення процентної ставки в грошовому виразі. Наведеним у цьому пункті вимогам законодавства кредитний договір не відповідає, а відтак положення кредитного договору суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній станом на день підписання Кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Приписами п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, передбачено, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Як вбачається з п. 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також - інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Наведеним у цьому пункті вимогам законодавства Кредитний договір не відповідає. В Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 вказано, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин - споживача. Це здійснюється шляхом встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом. Саме контроль за змістом договору, який забезпечується державою, і є причиною для звернення позивача до суду. Оскільки відповідач не повідомив позичальника про реальну процентну ставку, сукупну вартість кредиту, що згідно Постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є істотними умовами кредитного договору, позивач не мав достовірної та повної інформації про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту до та під час підписання кредитного договору. Згідно частині 2 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній. Вищевказаний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обовязковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору не надано, чим було порушено вимоги чинного закону». У відповідності з Кредитним договором, видача кредиту проводиться Банком через касу (перерахування на рахунок № ), проте не вказано на який рахунок і яким саме чином - чи готівковим шляхом чи безготівковим або альтернативно. Згідно з п. 3 абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній станом на день підписання Кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. Всупереч зазначеному, у Кредитному договорі належним чином не визначена дата надання Кредиту. У листі №40-117/2093-6134 від 16.06.2007 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», НБУ зокрема зазначив: «При цьому вважаємо за необхідне звернути увагу на те, що вимога правил щодо обовязкового врахування при розрахунку сукупної вартості кредиту платежів, які споживач має сплатити на користь третіх особам повною мірю ґрунтується на вимогах підпункту Д) пункту 2 ч. 2, а також п. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». За таких умов договір про надання споживчого кредиту повинен містити детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, що за змістом є відповідними вимогам закону, а за формою - вимогам Постанови НБУ №165 та визнається істотною умовою договору про надання споживчого кредиту. В той же час в ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» суд наголосив: «При цьому суди повинні зясувати виконання банками положень статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168.». Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм Конституції та нормативно-правових актів постає підставним висновок позивача за зустрічним позовом, що Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 деталізовано ці правила та приведено їх у відповідність до вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» яка діє з 13.01.2006 і до сьогодні. А це на думку суду свідчить про те, що кредитні договори у т.ч. і ті, що були укладені до 25.05.2007 з урахуванням норм ст. 58 Конституції повинні відповідати вимогам закону «Про захист прав споживачів». На підставі вивчення та системного аналізу оспорюваного кредитного договору встановлено, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: відсутня згода за всіма істотними умовами договору, які встановлені законодавством як необхідні, зокрема: - всупереч вимоги п. 3.1. Правил, вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не наведено детальний розпис сукупно вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, в яких має бути зазначено про значення процентної ставки та порядок обчислення процентів відповідно до обраного банком методу згідно вимог нормативно-правових актів НБУ, перелік, розмір і базу розрахунку всі тарифів банку, в т.ч. за розрахункове обслуговування, валюто обмінні операції, перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб (витрати по нотаріальному оформленню застави, страхування предмету застави, зборів до Пенсійного фонду України, комісії при купівлі валюти для погашення кредиту, послуги реєстраторів, тощо); - всупереч вимоги п. 3.2. Правил, вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитний договір не містить розміру платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у Додатку до вищевказана Правил; - всупереч вимоги п. 3.3. Правил, вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не визначено сукупну вартість кредиту з врахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, повязаних з отриманням обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено в процентному значенні ті грошовому виразі у валюті платежу у вигляді: A) реальної процентної ставки (у процентах річних) яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача послуг за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної у цій статті формули; Б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів (проценти, супутні послуги), здійснені споживачем на користь банку так і на користь третіх осіб; B) всупереч вимоги п. 3.4. Правил, вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в кредитному договорі Банк не зазначив: вид і предмет кожної супутньої послуги, що надається споживачу обґрунтування вартості такої послуги, нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, реєстраторів за надання витягів з реєстрів, правила за яким змінюється процентна ставка; Г) всупереч вимоги п. 3.8. Правил, вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» банк не встановив застереження в кредитному договорі про можливе настання валютних ризиків під час виконання зобовязань за кредитним договором, не надано інформації про методику визначення валютного курсу, комісій повязаних з конвертацією. Оскільки в кредитному договорі не вказано, що дані відомості офіційно оприлюднені відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам законодавства, а отже сторони не досягли в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а банк порушив вище перелічені норми права. У відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є предмет договору, умови, визначені законом істотними або необхідними для договорів даного виду. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся) коли сторони в належній формі не досягли згоди хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Належною формою є письмова форма, про що вказано у ч. 1 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2 ч. 1 ст. 208, ст. 1055 ЦК України. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання сторонами вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. В пункті 14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.12.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» суд наголосив, «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають врахувати вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України «статті 215, 1048-1052, 1054-1055, статті 18-10 Закону України «Про захист прав споживачів». Недотримання відповідачем за зустрічним позовом вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також не визначення банком в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу та не здійснення письмового оприлюднення інфляційного застереження та домовленості про розрахунки індексації, передбаченого вимогами п. 2 ч. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» згідно ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним у звязку з недотриманням вимог закону щодо істотних умов необхідних для його укладення. Інші доводи в частині приховування банком в умовах оспорюваного кредитного договору необхідної інформації щодо фактичного значення реальної процентної ставки, значення подорожчання кредиту, що відрізняються від узгодженого сторонами грунтується на наступному. Зі змісту висновку експертного дослідження позивачу за зустрічним позовом стало відомо, що експертом встановлено: За даними п. 4.1.1. - п. 4.1.7. Кредитного договору №1-214/205 від 18.07.2007, процентна ставка за використання кредитних коштів становить 11,30% 11,10%, 10,80% 10,60%, 10,40%, 10,20%, 10,00% (в залежності від Фактичного року кредитування) річних. В межах наданих на експертизу документів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту в Кредитному договорі №1-214/205 від 18.07.2007 не визначено. Реальна процентна ставка на момент укладення Кредитного договору №1-214/205 від 18.07.2007 фактично становить 13,42%, та є вищою від процентної ставки зазначеної в умовах договору: від 10,00% до 11,30% (в залежності від Фактичного року кредитування) річних. Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за Кредитним договором №1-214/205 від 18.07.2007, встановлене під час дослідженням складає 18701,50 дол. США. В межах матеріалів наданих на експертизу, документально підтверджується, сплата Позичальником на виконання умов Кредитного договору №1-214/205 від 18.07.2007 за період з 18.07.2007 по 08.05.2015 у сумі 48743,26дол.США Висновком експерта, який суд вважає як належний та допустимий доказ, підтверджено розбіжність між реальною процентною ставкою та ставкою, вказаною у договорі, розбіжність між фактичними щомісячними платежами і платежами, вказаними у договорі, відсутність підтвердження видачі кредиту, відсутність інформації про сукупну вартість кредиту, встановлено факт приховування повної та обєктивної інформації про сукупну вартість кредиту, допущення прострочення кредитора що призвело до завищеної винагороди банку. За таких обставин, договір містить суперечливі та дискримінаційні умови по відношенню до позичальника. У статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним, зокрема укладення його на умовах, що обмежують права споживача та вчинення його з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність що вводить споживача в оману. Правочини з використанням нечесної підприємницької практики є недійсні (ст. 230 ЦК України). Як вбачається з ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору іпотеки, оскільки цей договір є похідним від основного. Вказана позиція стосовно недійсності кредитного договору, укладеного з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» знайшла своє підтвердження в Ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року по справі № 6-26251св14. З огляду на те, що факт підтвердження невідповідності кредитного договору положенням закону став відомий позивачу після ознайомлення з висновком експерта, порушене право носить тривалий характер, строк позовної давності за зверненням з даним позовом пропущено позивачем по зустрічному позову з поважних причин. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання нього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Загальним наслідком недійсності правочину є реституція. Виходячи зі змісту реституції в зобовязально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. При цьому, особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. З урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Outcome: approved