Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі по тексту - відповідач 2), треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила суд визнати Договір поруки №070-22-95/07/1-П від 31.03.2016 року, що укладений між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» і [PERSON] удаваним, а договір про відступлення права вимоги на кошти в сумі - 1 254 438 доларів США 63 центи від 25.12.2007 року - недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Між [PERSON] та АТ «УКРСОЦБАНК» укладено Договір кредиту № 070-22-95/07, відповідно до якого, Банк надав у тимчасове користування грошові кошти у сумі 2 000 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 24 грудня 2027 року. З метою забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо сплати кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, між АТ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] 26 грудня 2007 року укладено Іпотечний договір. [PERSON] за життя вчасно сплачував платежі за цим договором та належним чином виконував свої обов'язки. 13 серпня 2015 року, [PERSON] помер. [INFO] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. заведена спадкова справа № 2/2015 щодо майна померлого [PERSON] Позивач [PERSON] вступила у спадщину після свого чоловіка. На момент вступу у спадщину позивачем та оформлення прав власності на квартиру [ADDRESS], жодного застереження у реєстрі щодо обтяження цієї нерухомості іпотекою не було. [PERSON] стало відомо, що до Печерського районного суду м. Києва братом померлого - [PERSON] подано позовну заяву про стягнення грошових коштів за договором поруки, відповідно до якої [PERSON] та її діти є відповідачами. Між АТ «УКРСОЦБАНК» та АТ «Банк інвестицій та заощаджень» 31 березня 2016 року укладено Договір про відступлення прав вимог Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року, відповідно до умов якого, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» набув право вимоги за Кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та [PERSON], померлим [INFO] 31 березня 2016 року, між АТ «УКРСОЦБАНК» та АТ «Банк інвестицій та заощаджень»було укладено Договір про відступлення прав за іпотечним договором від 26.12.2007 року. В цей же день, між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] укладено Договір поруки № 070-22-95/07/1-П, згідно умов якого, Поручитель поручається перед Кредитором за належне сконання Боржником, яким є померлий [PERSON], взятих на себе зобов'язань, що витікають з Договору кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року. [PERSON], у той же день, сплатив всю витребувану банком суму, тобто виконав всі зобов'язання за померлого позичальника, незважаючи на те, що строк кредитного договору - грудень 2027 року. Позивач вважає, що у такий спосіб між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено удаваний договір поруки за яким сторони приховали відступлення прав вимоги на користь фізичної особи [PERSON] На думку позивача, якщо поручитель поручається за виконання боржником його обов'язку, то повинна існувати реальна можливість невиконання боржником свого обов'язку. Відповідач 1 поручитися за [PERSON], який помер в 2015 році, за виконання зобов'язань за договором кредиту, оскільки [PERSON] не порушував умов договору, а зобов'язання між банком та [PERSON] припинено в силу смерті позичальника. Якби сторони бажали укласти реальний договір поруки, то він би був укладений основним договором в 2007 році, або принаймні за життя позичальника. Також, [PERSON] ніколи не володів такою сумою коштів, аби мати змогу погасити борг за свого брата за договором поруки 31.03.2016 р. Сплата [PERSON] 1 254 438,63 доларів США припинила відносини Банку та Позичальника (його спадкоємців) та стала підставою для виникнення нових правовідносин їж удаваним Поручителем та Спадкоємцями. Таким чином, сторони підписали удаваний договір поруки, який по суті приховує відносини заміни кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги коштів. Крім того, в результаті укладення удаваного договору поруки та фактичного і відступлення прав вимоги, банком було у незаконний спосіб поширено персональні дані та передано матеріали кредитної справи іншій фізичній особі [PERSON] Тому, на думку позивача, удаваний правочин поруки, а по факту - договір відступлення прав вимоги, порушує права позивача та має бути визнаний недійсним. У відзиві на позовну заяву представником відповідача 1 зазначається, що права позивача договором поруки жодним чином не порушуються, а він відповідає вимогам закону. Чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника (інших пов'язаних осіб) в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань. Між [PERSON] та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено саме договір поруки, який було виконано в повному обсязі. Тобто сторони правочину досягли бажаного результату, заради якого і було укладений Договір поруки. Волевиявлення сторін було спрямоване на укладення саме договору поруки, за рахунок якого банк мав би змогу задовольнити свої вимоги, у зв'язку з їх невиконанням основним боржником, і який в подальшому був виконаний сторонами. Виконання ж поручителем вимог кредитора було зумовлене в першу чергу недопущенням подальшого збільшення суми боргу та нарахування штрафних санкцій. На відміну від договору уступки права вимоги, про нібито укладення якого вказує позивач, за самим фактом укладення договору поруки не відбувається автоматична заміна кредитора в основному зобов'язанні, а у поручителя навпаки виникає солідарний обов'язок з боржником щодо виконання зобов'язання. При цьому, уступка права вимоги як правило є оплатним правочином, в той час як збоку відповідача 1 за договором поруки жодної оплати не передбачено. Таким чином, сторони не мали на меті укладення іншого правочину, окрім оспорюваного договору поруки і правовідносини між ними виникли виключно, як за договором поруки, як видом забезпечення зобов'язання. З усього вищезазначеного випливає, що підстави для визнання удаваним договору відсутні, а тому посилання позивача на можливість визнання його удаваним, а договору відступлення права вимоги недійсним є необґрунтованими та такими, що не відповідають об'єктивній дійсності. Також, вказав, що договір поруки не підпадає під категорію таких, що будь-яким чином можуть порушити публічний порядок. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 вказав, що інститут поруки є самостійним інститутом цивільного права та одним із способів забезпечення зобов'язань. Укладаючи договір поруки 31 березня 2016 року та визначивши всі істотні умови в ньому сторони встановили між собою правовідносини поручительства. Безпідставними твердження позивача про те, що порука має укладатися на майбутнє, тобто до порушення боржником зобов'язань. Обов'язкової умови укладення договору поруки до моменту порушення основного зобов'язання немає. Таким чином, оспорюваний договір поруки від 31 березня 2016 року укладений відповідно до вимог цивільного законодавства, а підстави для задоволення позову відсутні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з підстав його неогрунтованості. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених третіх осіб. Ухвалою суду від 30.03.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12.06.2018 року відкладено проведення підготовчого засідання у даній справі, витребувати докази, відмовлено в задоволенні клопотання про об'єднання справ. Ухвалою судді від 12.09.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляд по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Перевіряючи справи судом встановлено, що 25.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту №070-22-95/07, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове платне користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 2 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2027 року на умовах, визначених договором. Кредит було надано для придбання нерухомого майна. Вказаним договором передбачено право позичальника достроково погасити кредит. В якості забезпечення виконання зобов'язань, 26.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, предметом якого стало нерухоме майно, а саме, шестикімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 345,6 кв.м., жилою площею 216,1 кв.м. та підсобних приміщень, що заходяться за адресою: [ADDRESS], машиномісце [ADDRESS] загальною площею 14,8 кв.м. та машиномісце [ADDRESS] загальною площею 14,50 кв.м., що знаходяться на другому поверсі підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS]. Додатковою угодою №1 про внесення змін до Договору кредиту №070-22-95/07 від 25.12.20007 року, що укладено 08.12.2009 року, з 01.09.2010 року встановлено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 11,0 % річних. [INFO] [PERSON] помер. 31.03.2016 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладено Договір про відступлення прав вимог за Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року, відповідно до умов якого, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» набув право вимоги за Кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] 31.03.2016 року, між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором від 26.12.2007 року. 31.03.2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] укладено Договір поруки № 070-22-95/07/1-П, згідно умов якого, Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання Боржником, взятих на себе зобов'язань, що витікають з Договору кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього, майнові права за яким передані (відступлені) Кредитору (Новому кредитору) від ПАТ «УКРСОЦБАНК» (Первісного кредитора) згідно Договору про відступлення прав вимоги за Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року, укладеним 31 березня 2016 року між Кредитором (Новим кредитором) та Первісним кредитором. 31.03.2016 [PERSON] достроково погасив кредит в повному обсязі. На думку позивача, договір поруки, що укладений між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] є удаваним правочином, за яким сторони приховали відступлення прав вимоги на користь фізичної особи [PERSON] Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як встановлено вимогами ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, для визнання правочину удаваним з підстав, встановлених ст. 235 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт його вчинення сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Між тим, стороною позивача не доведено, що оспорюваний договір поруки є удаваним правочином, а договір про відступлення права вимоги на кошти в сумі - 1 254 438 доларів США 63 центи від 25.12.2007 року недійним з огляду на наступне. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За правилами ст. 556 ЦК України, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним. Таким чином, факт переходу до поручителя усіх прав кредитора, є правовими наслідками, передбаченими ст. 556 ЦК України, після повного виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою, а не удаваним правочином, як вважає позивач. У судовому засіданні було встановлено, що сторони правочину досягли бажаного результату, заради якого і було укладено оспорюваний договір поруки. Волевиявлення сторін було спрямоване на укладення саме договору поруки, за рахунок якого банк мав би змогу задовольнити свої вимоги, і який в подальшому був виконаний сторонами. Під договором поруки не приховано договір відступлення права вимоги, адже за фактом укладення договору поруки не відбувається автоматична заміна кредитора в основному зобов'язанні, а у поручителя навпаки виник солідарний обов'язок з боржником щодо виконання зобов'язання. При цьому, відступлення права вимоги є оплатним правочином, в той час як з боку відповідача 1 за договором поруки жодної оплати не передбачено. Отже, сторони не мали на меті укладення іншого правочину, окрім договору поруки і правовідносини між сторонами виникли виключно як за договором поруки, як видом забезпечення зобов'язання. Судом не встановлено, а позивачем не доведено умисних дій сторін за оспорюваним договором поруки на приховування під цим договором іншого договору - про відступлення права вимоги. Таким чином, підстави для визнання удаваним договору поруки відсутні, а отже посилання позивача на можливість визнання недійсним прихований під ним договір відступлення права вимоги є необґрунтованими. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки не впливає вирішення спору по суті і не стосується предмету спору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладено та

Outcome: dismissed