Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, мотивуючи тим, що 17 жовтня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № 236821, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 4 100 грн. з виплатою 22% річних строком до 22 жовтня 2014 року. Проте у день закінчення строку договору 22 жовтня 2014 року позивачу кошти не були повернуті. Тому, позивач звернулась до суду з позовом, просила стягнути з відповідача на її користь 4 100 грн. вкладу, 881 грн. 48 коп. процентів за період з 17 жовтня 2013 року по 21 жовтня 2014 року, 383 грн. 04 коп. процентів за період з 22 жовтня 2014 року по 25 березня 2014 року, відповідно до ст. 625 ЦК України 63 грн. 05 коп. 3% річних від простроченої суми за період з 23 жовтня 2014 року по 25 березня 2015 року, 694 грн. 71 коп. інфляційних нарахувань за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» 23 014 грн. 44 коп. пені за кожний день прострочення за період з 23 жовтня 2014 року по 25 березня 2015 року, що разом становить 29 136 грн. 72 коп. Ухвалою суду від 15 квітня 2015 року (а.с. 27) позовні вимоги про стягнення 4 100 грн. вкладу, 881 грн. 48 коп. процентів за період з 17 жовтня 2013 року по 21 жовтня 2014 року залишені без розгляду. У судовому засіданні представник позивача, який був допитаний також як свідок, підтримав позовні вимоги, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення. Зазначила, що підстав для задоволення позову немає, оскільки відповідно до договору у день закінчення строку дії договору банківського вкладу, всі кошти перераховані банком на поточний рахунок. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до відповідача із заявами про повернення вкладу. А тому, відповідачем були виконанні умови договору банківського вкладу і підстав для задоволення позову немає. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Судом встановлено, що 17 жовтня 2013 року між сторонами [PERSON] та ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» укладено договір банківського вкладу № 236821, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 4 100 грн. з виплатою 22% річних строком до 22 жовтня 2014 року та розмістив їх на депозитний рахунок № [NUMBER] (а.с. 4-5). Внесення суми вкладу у розмірі 4 100 грн. стверджується квитанцією № 6730 (а.с. 6). Відповідно до п. 4.2 договору банківського вкладу остаточний розрахунок банку з вкладником (повернення суми вкладу) у дату повернення здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування на власний поточний (з використанням платіжної картки) рахунок вкладника, відкритий у банку на підставі письмової заяви вкладника. У виконання вказаного положення договору відповідач перерахував кошти з депозитного рахунку на поточний рахунок позивача, що стверджується випискою по особовим рахункам з 17 жовтня 2013 року по 7 травня 2015 року. Проте, суму вкладу та нараховані на нього відсотки по 22 жовтня 2014 року у розмірі 22% річних позивач отримала лише 2 квітня 2015 року (а.с. 22). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з банку інфляційних втрат та 3 % річних за порушення зобовязання з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) (справа № 6-140цс/13) за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобовязання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України Судом встановлено, що кошти за договором банківського вкладу відповідачем були перераховані на поточний рахунок позивача у день закінчення договору 22 жовтня 2014 року. Проте вказаними коштами позивач не змогла скористатись, оскільки банк не забезпечив їй реальну можливість отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд так, як платіжна картка позивачу відповідно до умов договору про відкриття поточного рахунку та обслуговування спеціального платіжного засобу, починаючи з часу укладення цього договору 17 жовтня 2013 року, позивачу не була видана до закінчення строку дії договору банківського вкладу. Разом з тим, відсутність платіжної картки не є підставою для невиплати коштів позивач за договором банківського вкладу готівкою. Позивач у день повернення вкладу також не отримали кошти готівкою. При цьому, суд приймає до уваги те, що позивач у день закінчення договору банківського вкладу - 22 жовтня 2014 року була в уставні банку та намагалась отримати свої кошти, про що свідчать її заяви від 22 жовтня 2014 року (а.с. 9-10), виписки по угоді отримані нею 22 жовтня 2014 року (а.с. 7-8) та відповіді банку від 17 листопада 2014 року та 2 грудня 2014 року про вжиття всіх необхідних заходів щодо невідкладного вирішення ситуації, викладеної у зверненні позивача (а.с. 11-12). Оскільки представником відповідача не надано інших доказів звернень позивача, щодо яких надавались відповіді 17 листопада 2014 року та 2 грудня 2014 року, то суд вважає, що ці відповіді надавались на звернення позивача від 22 жовтня 2014 року. З урахуванням того, що позивач отримала суму вкладу та відсотків лише 2 квітня 2015 року та з урахуванням правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-140цс/13, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами відповідно до умов договору банківського вкладу, починаючи з 22 жовтня 2014 року по 1 квітня 2015 року з розрахунку 22% річних, що становить 400 грн. 34 коп. та розраховано таким чином: 4 100 грн. (сума вкладу) х 22% річних : 365 днів у році х 162 прострочені дні. Також суд дійшов висновку і про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на неповернуту суму вкладу відповідно до положень ст. 625 ЦК України, зокрема, 3% річних у розмірі 65 грн. 92 коп. та 1 307 грн. 64 коп. інфляційних нарахувань, з розрахунком яких, здійснених позивачем (а.с. 20 на звор.), суд погоджується. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» 24 060 грн. 55 коп. пені за кожний день прострочення за період з 23 жовтня 2014 року по 1 квітня 2014 року задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами договору банківського вкладу виникли зобовязальні правовідносини та регулюються положеннями договору банківського вкладу та відповідними положеннями чинного законодавства. Положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклі між сторонами правовідносини не рулюють. Отже, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 773 грн. 90 коп. (400 грн. 34 коп. нараховані відсотки з 22 жовтня 2014 року по 1 квітня 2015 року + 3% річних у розмірі 65 грн. 92 коп. + 1 307 грн. 64 коп. інфляційних нарахувань). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ст. 79 ЦПК України витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду належать до судових витрат. Відповідно до наданих представником позивача ним було потрачено 467 грн. 57 коп. на проїзд до суду. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову на суму 1 773 грн. 90 коп. від загальної суми ціни позову 25 834 грн. 45 коп., що становить 6,87%. Тому, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 32 грн. 12 коп., повязаних з явкою до суду (467 грн. 57 коп. х 6,87%). Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial