Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернулася до суду з названим позовом. Свої вимоги обгрунтувала тим, що після смерті матері вона разом з відповідачем, яка є її рідною сестрою, успадкували житловий будинок №8 по вулиці Маяковського в місті Миронівка Київської області. У 1997 році їм було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, згідно якого вони є спадкоємцями будинку в рівних частках. Оформленням спадщини займалася відповідач, оскільки сама вона на той час жила в м. Донецьк, а приїздила тільки тоді, коли потрібно було підписати папери. У 2014 році в м.Донецьк почалися військові дії, а тому вона змушена була переїхати в м.Миронівка в батьківський будинок, оскільки вважала його частку своєю власністю. У вказаному будинку на даний час проживають відповідач з чоловіком. Спочатку вони не заперечували проти її проживання в будинку, а потім відносини між ними погіршилися, почали виникати сварки через побутові моменти. У грудні 2016 року між нею та чоловіком відповідача [PERSON] сталася сварка, в ході якої він вигнав її з будинку, погрожував розправою і сказав, що будинок належить його дружині. Вона попросила відповідача показати їй правовстановлюючі документи на будинок, але та відмовила. На адвокатський запит була надана відповідь, що весь будинок по вулиці Маяковського, 8 в місті Миронівка зареєстровано за відповідачем [PERSON], 1/2 частина на підставі договору дарування №3343 від 06 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районнного нотаріального округу [PERSON] За повідоменням БТІ копія договору дарування в матеріалах справи не збереглася. Таким чином, лише в лютому 2017 року вона дізналася, що не являється власником частини батьківського будинку, до того часу про існування договору дарування взагалі не знала. Відповідач, ввівши її в оману та скориставшись довірливими стосунками, спонукала підписати договір дарування у 2003 році, повідомивши, що потрібно підписати ще якісь документи для дооформлення будинку. Повністю їй довіряючи, вона підписала надані документи в нотаріальній конторі. Копії договору їй надано не було. Підписуючи договір дарування, вона вважала, що підписує документ, який надає [PERSON] право без її присутності вирішувати поточні питання щодо будинку, щоб не їздити постійно з Донецька. Вона ніяк не мала на меті підписувати договір на безоплатне відчуження частини будинку на користь відповідача. Підписуючи договір дарування в нотконторі внаслідок введення її в оману, вона вважала, що підписує довіреність щодо вирішення без неї поточних питань з приводу управління будинком. Договір дарування є вкрай невигідним для неї, оскільки в неї є двоє дітей, троє онуків, їй було кому залишати спадок. Відповідач дітей не має, мала нерухомість в м.Києві, матеріально забезпечена. Таким чином, підписуючи договір дарування, вона помилилася щодо правової природи угоди, оскільки укладений договір дарування не відповідав її внутрішній волі. Зазначена помилка сталася внаслідок обману зі сторони відповідача, і має істотне значення, оскільки привела до позбавлення її власності без її волевиявлення. З підстав, передбачених ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР просить визнати недійсним договір дарування ? частини будинку з надвірними будівлями по вулиці Маяковського (на даний час вулиця [PERSON])№8 в місті Миронівка Київської області [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу [PERSON] 06 листопада 2003 року за № 3343 з моменту його укладення та визнати за нею право власності на ? частину зазначеного будинку. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вмоги підтримали, просять їх задовільнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представнику позивача судом було розяснено право уточнити підстави визнання недійсним договору дарування, передбачені ЦК УРСР (1963року), оскільки в своїй позовній заяві позивач посилається як на підставу визнання договору дарування недійсним на ч.2 ст.56 ЦК УРСР 1963 року (угода, укладена внаслідок помилки) та на ст.57 ЦК УРСР 1963 року (угода, укладена внаслідок обману), але представник позивача відмовився уточнювати позовні вимоги, вважає, що при укладенні оспорюваного договору були наявні обидві підстави. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просять у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.53-57). Так, представник відповідача пояснила, що дійсно 06 листопада 2003 року між відповідачем та позивачем було укладено договір дарування ? частини житлового будинку №8 по вулиці Маяковського в місті Миронівка Київської області. При укладенні договору були дотримані всі істотні умови, вимоги щодо їх змісту та форми сторонами дотримані. Їх спільне волевиявлення щодо дарування було вільним та відповідало їх внутрішній волі, під час укладення угоди нотаріус визначила обсяг їх цивільної дієздатності. Позивач не помилялася в обставинах і чітко усвідомлювала, яка угода укладається, розуміла зміст і можливі наслідки своїх дій, договір був власноручно нею підписаний, підтверджень того, що позивач хворіла чи визнана недієздатною на момент вчинення правочину, не надала. Твердження позивача про те, що вона дізналася, що не є власником частини будинку лише в лютому 2017 року є неправдивими та безпідставними, оскільки до неї позивач разом з дочкою та онуком приїхали у 2014 році, коли в Донецьку розпочалося АТО. Вона дозволила їм жити в будинку в одній із кімнат, допомагала чим могла. Позивач будь-яких оплат за комунальні послуги не здійснювала. Позивач особисто надала довідку від 27 січня 2015 року про взяття її на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. Для оформлення цієї довідки потрібно було вказувати підставу вселення саме у вищезазначений будинок, приїзд до сестри чи у свою власність. Таким чином, предявлені позивачем вимоги є необгрунтованими та надуманими, укладений між ними правочин повністю відповідав їх волі без будь-якого обману. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що посвідчення договору було проведено відповідно до вимог закону. Сторонам було розяснено наслідки вчинення нотаріальної дії - договору дарування, позивач, на момент укладення договору, перебувала при здоровому розумі і ясній памяті, вона розуміла значення, умови правочину та його правові наслідки, особисто читала проект договору, а потім і оригінал договору дарування. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності новим ЦК України, а тому відповідно до п.4 прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2014 року), при розгляді справи суд керується нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент укладення оспорюваного договору дарування. За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (стаття 243 ЦК УРСР 1963року). Згідно з нормами ст.243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди - безоплатність. Отже, договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності у обдарованої особи, завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій. Статтею 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення між сторонами правовідносин) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі -відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Умовами дійсності угод є умови: про форму, про зміст угоди, про відповідність (єдність) внутрішньої волі і волевиявлення сторін. Згідно статті 56 ЦК УРСР (1963року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно статті 57 ЦК УРСР (1963року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Судом установлено, що 06 листопада 2003 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 3343, [PERSON] подарувала [PERSON] ? частинку жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по вулиці Маяковського,8 в місті Миронівка Київської області (а.с.60). Вказана частина спірного будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 1997 року (а.с.13). Суд вважає, що при укладенні договору дарування були дотримані всі істотні умови договору: договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, зареєстрований в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризції 10 листопада 2003 року (а.с.61). Під час укладення договору приватним нотаріусом були встановлені особи сторін, їх дієздатність та належність частини будинку дарителю, що підтверджується копією договору, а отже укладений договір дарування відповідає усім вимогам закону. Оспорюваний договір підписаний особисто позивачем, вказану обставину вона не заперечує. Посилання позивача та її представника на те, що позивач про існування договору дарування взагалі не знала, до підписання його спонукала відповідач, спростовуються показами позивача про те, що вона особисто підписувала договір. Крім того, нотаріус вказала, що роз»яснила позивачеві наслідки укладення цього договору, вона особисто його читала, будь-яких заперечень з боку дарителя не було. Заголовок договору надрукований великими чорними літерами, а тому позивач усвідомлювала зміст договору. Посилання представника позивача на те, що позивач погано навчалася в школі, а тому не розуміла, що саме вона підписує, суд також не бере до уваги, оскільки читати позивач уміє, особисто читала зміст договору. Після укладення у 2003 році договору дарування частини будинку позивач зі своєю сімєю часто приїздили в гості до відповідача, бачили, що остання здійснювала ремонт будинку, провела газ, воду за власні кошти, з 2003 року по даний час ніяких витрат по утриманню будинку позивач не несла, на власність у будинку не претендувала. Як пояснила відповідач, позивач сама добровільно надала згоду на укладення договору дарування, оскільки проживала в Донецьку і утримувати будинок у неї не було можливості. Вказана обставина також пітверджується тим, що позивач жила у спірному будинку з 2014 року у звязку з АТО в м.Донецьку і до 2017 року не цікавилася належністю будинку, не несла витрати по його утриманню, ремонту. Обставиною, яка спонукала її звернутися до суду з даним позовом, стали неприязні відносини між нею та відповідачем і її чоловіком, які виникли в кінці 2016 року, що підтверджується матеріалами перевірки заяви [PERSON] працівниками поліції (а.с.45-50). На підтвердження вимог про визнання договору недійсним особа повинна довести неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У позовній заяві та у поясненнях у суді позивач та її представник не наводять, які саме неправдиві відомості їй повідомляла відповідач або замовчувала обставини, які мали істотне значення для укладення угоди, за наявності яких вона б не була укладена. Позивач та її представник не надали доказів на підтвердження обставин, з якими, як з юридичним фактом, пов'язували б свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які вони посилаються, не є достатніми для висновку про те, що [PERSON], укладаючи договір дарування належної їй частини будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх правах та обов'язках і така помилка є істотною саме для позивача як сторони угоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 28 квітня 1978 р. № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (зі змінами та доповненнями), яка була чинна на момент вчинення угоди та втратила чинність 06 листопада 2009 року, розяснив, що відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди (пункт 11 постанови). При вирішенні спорів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається (пункт 12 постанови). Суд вважає, що позивач та її представник на порушення їх обов»язку, передбаченого ст.10 ЦПК України щодо доведення підстави позову, не надали суду доказів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди з боку відповідача або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки такі на момент вчинення договору, були відсутні. Позивач мала власне житло в м.Донецьку, мала нормальні стосунки з відповідачем до 2016 року. Суд також вважає необгрунтованими посилання представника позивача на те, що позивач не усвідомлювала, що дарує свою частину будинку, оскільки для визначення наявності такого стану, коли особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу, з таким клопотанням представник позивача не зверталася. З пояснень приватного нотаріуса вбачається, що при укладенні договору позивач була при ясному розумі, підстав сумніватися у її дієздатності не було, інакше б договір укладений не був. Розглядаючи заяву відповідача та її представника про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову суд приходить до наступного. Позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Суд не може відмовити у задоволенні позовних вимог одночасно за безпідставністю позовних вимог та з підстав застосування строку позовної давності, оскільки підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності може мати місце тільки у разі відмови у задоволенні позову по суті. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може грунтуватись на припущеннях. При цьому усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст. 57 ЦПК України доказами. Оскільки таких доказів позивачем та її представником не надано, суд не знаходить підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування. У звязку з тим, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, понесені позивачем судові витрати та витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.48,56,57 ЦК УРСР (в ред.1963 року),

Outcome: dismissed