Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У вересні 2015 року представник позивачки [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], яким просив визнати довіреність видану [PERSON] 30.10.2009 року та посвідчену нотаріусом, якою уповноважено [PERSON], [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися з правом продажу, здачі в оренду автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, 2002 року випуску - удаваним правочином. Визнати дійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля між [PERSON] та [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль з підстав, передбачених ст.ст.207,235,328,638,655 ЦК України. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та допитана у якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України на його обґрунтування стверджувала, що 30.10.2009 року [PERSON] видав на її ім'я [PERSON] та ім'я її чоловіка [PERSON] довіреність на розпорядження автомобілем марки HYUNDAI ACCENT, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Оскільки між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору купівлі-продажу, за автомобіль відповідно до розписки вона передала відповідачу того ж дня оговорену раніше грошову суму. Через зайнятість вона у визначений законом порядок не зареєструвала авто на своє ім'я. Факт перебування автомобіля у її користуванні підтверджується страховими полісами, які укладались її чоловіком. У 2015 році вона дізналась, що на зазначене авто відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві накладено арешт відповідно до виконавчого листа виданого у 2014 році. Уклавши довіреність, вважає, що набула права власності на спірний автомобіль на законних підставах. Аналогічну позицію підтримав у судовому засіданні представник позивачки [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань, заперечень щодо вимог позову до суду не подавав (а.с. 32-33, 39-40). За таких обставин, суд ухвалив розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ч.4 ст. 169, ст. 224-226 ЦПК України, проти чого не заперечували позивачка та її представник у судовому засіданні. Представник третьої особи ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Данилюк О.Б.у судовому засіданні, підтвердивши, що арешт на спірне авто було накладено в рамках виконавчого провадження, тобто законно, а також просила суд позовні вимоги вирішити відповідно до вимог законодавства України (а.с. 42). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін,третіх осіб, дослідивши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30.10.2009 року відповідач [PERSON] уповноважив позивачку [PERSON] та третю особу [PERSON] право на розпорядження (в тому числі продаж, обмін, здача в оренду, постановка на облік в органах ДАІ та зняття з обліку в органах ДАІ) належним відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого ВРЕВ-11 УДАІ в м. Києва 01.02.2009 року, автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, легковий комбі, 2002 року випуску , номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 12). Зазначена довіреність видана з правом передоручення з правом виїзду за межі України при умові оформлення необхідних для цього документів строком на п'ять років і діє до 30.10.2014 року (а.с. 12). Зі змісту позовної заяви та пояснень позивачки вбачається, що при зверненні до суду, між нею та відповідачем було досягнуто усіх істотних умов договору купівлі-продажу та сторони вирішили оформити угоду шляхом оформлення нотаріально посвідченої довіреності. Розпискою підтверджується, що [PERSON] продав [PERSON] належний йому спірний автомобіль на підставі довіреності, що зареєстрована в реєстрі за № 3567 від 30.10.2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. (а.с. 13). Позивачка [PERSON] стверджувала, що довіреність, видана [PERSON] на її ім'я фактично є удаваним правочином, оскільки сторони мали на увазі укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який в цей же день і виконали в повному обсязі.Страхові поліси обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за час користування позивачкою автомобілем, укладав її чоловік [PERSON] (а.с.14-17). Також судом встановлено, що 27 травня 2015 року під керуванням водія [PERSON] було зупинено спірний автомобіль працівники ДАІ, які повідомили, що на автомобіль накладено арешт ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві в рамках виконавчого провадження про стягнення грошової суми з боржника яким є [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до положень ст. 235 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року - за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу положень норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Слід зазначити, що надані позивачем докази, а саме довіреність на керування та розпоряджання належним [PERSON] автомобілем а також копія розписки про передачу автомобіля, не підтверджують факту укладання 30.10.2009 року саме договору купівлі-продажу автомобіля. Вказані докази лише свідчать про те, що позивач був наділений правом на керування та розпоряджання автомобілем, що й вказано в самій довіреності від 30.10.2009 року та посвідчено нотаріально. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 30.10.2009 року, зареєстровану в реєстрі №3567 удаваним правочином, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що вказана довіреність, яка є одностороннім правочином була вчинена відповідачем [PERSON] для приховання іншого правочину, у зв'язку з чим в задоволенні даної вимоги необхідно відмовити. Щодо вимоги позивача про визнання дійсним договіру купівлі-продажу на автомобіль та визнання за нею права власності на спірний автомобіль, слід зазначити наступне. Згідно частини 1 ст.328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до частин 1, 4 ст.334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту статей 203, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно частини 2 ст.220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, умовою визнання не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу дійсним, є ті обставини, коли сторони договору домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. В спірному випадку між сторонами існують інші правовідносини, які ґрунтуються на представництві згідно нотаріально посвідченої довіреності користування і розпорядження транспортним засобом, яка видана і нотаріально посвідчена 30.10.2009 року, тобто, в той же день, коли, як вказує позивач і його представник, був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля. З наведеного вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 30.10.2015 року з'явились до нотаріуса і уклади нотаріально посвідчену довіреність, якою відповідач, як власник автомобіля реалізував та підтвердив своє волевиявлення на надання дозволу щодо користування і розпорядження належним йому автомобілем на користь позивача та її чоловіка (третя особа у справі), залишаючи відповідно за собою право на її скасування відповідно до правил ст.249 ЦК України. В матеріалах справи відсутні докази про зняття відповідачем автомобіля з обліку у відповідних органах для його продажу. Доказів про виконання сторонами договору купівлі-продажу автомобіля від 30.10.2015 р. суду не надано, оскільки передача автомобіля позивачу фактично відбулася на виконання нотаріально посвідченої довіреності, виданої відповідачем 30.10.2009 року. Крім цього, позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним по своїй суті протирічить позовній вимозі про визнання за позивачем права власності на цей автомобіль, оскільки при визнанні договору дійсним вважається, що право власності перейшло до покупця за цим договором, тобто, в спірному випадку 30.10.2009 року, а при визнанні права власності за рішенням суду дане право виникає у набувача при набранні таким рішенням законної сили та його державній реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 і 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. ЗУ «Про дорожній рух» та Постанова Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин із відповідачем) пов'язує перехід права власності на рухоме майно - автомобіль шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника, з чого випливає, що до спірних правовідносин правила частини 2 ст.220 ЦК України не підлягають застосуванню. Позивачка не скористалась наявним у неї та її чоловіка правом, визначеним довіреністю від 30.10.2009 р. здійснити визначеним законодавцем порядком належно укласти та оформити безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. N1388 зі змінами від 18.11.2015 року № 941. В постанові №6-162цс12 від 30.01.2013р. Верховний Суд України висловив правову позицію, яка є джерелом права, по те, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст.210, частиною 3 ст.640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Судом також враховуються ті обставини, що договір купівлі-продажу автомобіля, який позивач просить визнати дійсним, укладений 30.10.2009 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише 01.09.2015 року, тобто майже через п'ять років, коли 30.10.2014 року у позивача та її чоловіка закінчилась строк дії довіреності на право користуванні і розпорядження автомобілем, а також коли в березні 2015 року було здійснено затримання автомобіля та на спірний автомобіль 15.04.2014 року ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві було накладено арешт у зв'язку із борговими зобов'язаннями відповідача. Разом з тим,обговорюючи позицію позивачки та її представника, суд не приймає до уваги їх посилання на обґрунтування зазначеної позиції на покази позивачки у якості свідка, оскільки, позивачка - є особою, зацікавленою у певному рішенні суду. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачкою не наведено суду у судовому засіданні передбачених законом підстав для визнання довіреності удаваним правочином, договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та визнання права власності на автомобіль, а тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з мотивів його недоведеності та безпідставності. Разом з тим,обговорюючи позицію позивачки та її представника, суд не приймає до уваги їх посилання на обґрунтування зазначеної позиції на покази позивачки у якості свідка, оскільки, позивачка - є особою, зацікавленою у певному рішенні суду. а підстави та докази, на які посилалась позивачка та її представник у судовому засіданні, суд визнає такими, що протирічать сукупності наведених вимог закону, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed