Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

У вересні 2017 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яким просила визнати земельну ділянку, загальною площею 0,046 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, в СВТ «Схід» - спільною сумісною власністю подружжя та поділити її між нею та відповідачем,визнавши за нею право власності на ? частину зазначеної земельної ділянки. Свої вимоги мотивувала тим, що: - з 2011 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі; -за час спільного проживання сторонами було придбано земельну ділянку за [NUMBER], площею 0,046 га, що знаходиться у СВТ «Схід» у м. Миколаєві, право власності було зареєстровано за відповідачем; -на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що: -придбана земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки придбана за його особисті кошти; -позивач у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки надала свою згоду на придбання відповідачем цієї ділянки та погодилась з тим, що придбана земельна ділянка є його особистою власністю. 19.07.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 23.01.2018 року відкладено розгляд справи. 02.04.2018 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено Рішення по даній справі, яке Ухвалою від 23.08.2018 року було скасовано, а справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідно до Ухвали від 01.10.2018 року у ПН ММНО Горбурова К.Є. витребувано згоду [PERSON] на укладання [PERSON] договору купівлі-продажу. Також, Ухвалою від 01.10.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Представник відповідача, згідно заяви, проти позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити, розглянути справу без його участі. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає, що є можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів , оскільки матеріали справи містять позов та заперечення на нього, докази, надані сторонами та витребувані судом. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. Відповідно до Свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2011 року. Під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. від 06.11.2013 р. була придбана земельна ділянка [NUMBER], загальною площею 0,046 га, кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, в садово-виноградарському товаристві «Схід». Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 року (у справі №6-612цс15) та від 25.11.2015 року ( у справі 6-2333цс15). Таким чином, при вирішенні спору між сторонами необхідно встановити час набуття спірного майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно п.3.8 Договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. від 06.11.2013 р., вбачається, що [PERSON] засвідчив, що на момент укладання цього договору він перебував у шлюбі з [PERSON], яка окремою заявою надала згоду на укладення цього договору. Вказаною заявою, засвідченою ПН Миколаївського МНО Горбуровим К.Є. 06.11.2013 року за р. №2778, яка міститься в матеріалах справи, позивач при придбанні відповідачем земельної ділянки повідомила про те, що гроші, за які [PERSON] набув у власність нерухоме майно, є його особистою власністю. Таким чином, дослідивши надані сторонами докази, суд вбачає, що спірна земельна ділянка є особистою власністю відповідача, оскільки придбана ним за власні кошти, з чим при укладенні договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки позивач особисто погодилась, про що написала заяву про згоду, засвідчену в подальшому нотаріусом. Доказів на спростування наведеного позивачем не надано. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 76-78, 82, 229 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач за власні кошти придбав земельну ділянку, суд дійшов висновку, що спірне майно є особистим майном відповідача, через що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed