Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «СОУЛ-Україна» про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 травня 2016 року між сторонами укладено договір № 00204 фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль Tоyota Rav 4, 2.2D AT Live (4WD), вартістю 650 000 грн. на виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 65 000 грн. 3 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання вказаного договору та повернення сплаченого авансового платежу. Відповідач 10 червня 2016 року повернув позивачу 13 000 грн. Не повернутими залишилось 52 000 грн., які просив стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення. Зазначив, що відповідачем дотримані положення договору фінансового лізингу щодо його розірвання та повернення коштів. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 травня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «СОУЛ-Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00204, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль Tоyota Rav 4, 2.2D AT Live (4WD), вартістю 650 000 грн. (а.с. 10-16, 18-20). Позивачем у день укладення договору сплачено на ім'я ТОВ «СОУЛ-Україна» 65 000 грн. авансового платежу згідно умов договору фінансового лізингу (а.с. 21). Відповідно до положень п. 4.1. ст. 4 договору фінансового лізингу для купівлі предмета лізингу лізингоодержувач повинен сплатити обов'язкові платежі: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; та інші обов'язкові платежі, за наявності. Згідно з п. 9.1 ст. 9 договору фінансового лізингу № 00204 від 31.05.2016 року платіж за оформлення договору становить 10%, авансовий платіж становить 50% від погодженої вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 9.8. ст. 9 договору сторони дійшли згоди про те, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту купівлі предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються згідно з даним договором у такому порядку: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 договору (за наявності). Згідно з п. 12.1. ст. 12 договору фінансового лізингу лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів, з моменту підписання договору, розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20 (двадцять) відсотків від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушення строку, вказаного у даному пункті, платіж за оформлення договору в такому випадку, поверненню не підлягає. Відповідно до п. 12.8. ст. 12 цього договору максимальний строк повернення грошових коштів згідно п.п. 9.2., 12.1., 12.2., 12.3, 12.4., 12.7. ст. 12 договору становить 30 банківських днів з моменту надання лізингоодержувачу відповіді на його заяву щодо розірвання даного договору та у разі наявності повних власних банківських реквізитів лізингоодержувача, згідно яких повинні бути повернуті грошові кошти. 3 червня 2016 року [PERSON] звернувся до ТОВ «СОУЛ-Україна» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 00204 від 31.05.2016 р. (а.с. 22). Вказана заява була подана з дотриманням зазначених положень договору. 9 червня 2016 року відповідачем було повідомлено позивача про розірвання договору фінансового лізингу та зазначено, що повернення сплачених коштів буде відбуватися відповідно до п. 12.1. ст. 12 договору фінансового лізингу та у строки визначені у п. 12.8 договору (а.с. 28-29). У зв'язку з тим, що [PERSON] написав заяву на розірвання договору та повернення грошових коштів протягом трьох днів з моменту підписання угоди, то відповідач повернув позивачу лише 20% від сплаченого ним платежу за оформлення договору, тобто 13 000 грн. (а.с. 30-31). Враховуючи те, що позивачем на підставі зразку платіжного доручення, котре було видане відповідачем (а.с. 17), кошти у сумі 65 000 грн. були сплачені саме як авансовий платіж (а.с. 21), а не платіж за оформлення договору, то відповідно до положень п. 12.1 підлягає поверненню вся сума авансового платежу. Судом встановлено, що позивачем не оплачувався платіж за оформлення договору (відсутні підтверджуючі цьому документи). Тому положення договору фінансового лізингу - п. 9.8. ст. 9 договору,в відповідно до котрого кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту купівлі предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються згідно з даним договором у такому порядку: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 договору (за наявності) вводять позивача в оману. Крім того, суд дійшов висновку, що вказаний договір містить несправедливі умови. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведеного, договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не дотримана нотаріальна форма договору, а тому відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину. Враховуючи, що позивачем сплачено 65 000 грн., а повернуто 13 000 грн., то неповернутими залишаються 52 000 грн., які слід стягнути з відповідача. На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved