Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської окружної прокуратури про зняття арешту з майна в якому вказувала, що на підставі договору міни нерухомого майна від 22 грудня 1998 року, реєстр. №252 вона є власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] (на час розгляду справи - [ADDRESS] . Постановою старшого слідчого Вознесенської міжрайонної прокуратури Миколаївської області Кологривого С.В. від 27 жовтня 2010 року під час здійснення провадження у кримінальній справі №10740026 на частку будинку [PERSON] було накладено арешт з метою забезпечення майбутнього цивільного позову. Вироком Вознесенського міськрайонного суду від 19 листопада 2010 року [PERSON] було визнано винною та засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа №10740026, номер судового провадження №1-414/2010). Вказаним вироком не вирішувалися питання щодо задоволення цивільного позову або конфіскації майна. Крім цього, вироком Вознесенського міськрайонного суду від 11 березня 2011 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа №10740001, номер судового провадження №1407-1-95/11). Вказаним вироком не вирішувалися питання щодо конфіскації майна, а цивільний позов потерпілого було залишено без розгляду. Також під час ухвалення вказаних вироків судом не було вирішено долю арештованого майна. Оскільки вироки виконані в повному обсязі, що унеможливлює вирішення долі арештованого майна в межах кримінального провадження, а тому [PERSON] просила зняти арешт з належного їй майна в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року первісного відповідача - Вознесенську окружну прокуратуру замінено на належного - Миколаївську обласну прокуратуру. 05 травня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому представник позовні вимоги [PERSON] визнав повністю. В підготовчому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача Андріїшин І.В. в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог - виконавчого комітету Вознесенської міської ради в підготовче засідання не з`явився. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника третьої особи без самостійних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника [PERSON] , представника відповідача Андріїшина І.В. , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, оглянувши матеріали кримінальних справ №1-414/2010 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, №1407-1-95/11 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що на підставі договору міни нерухомого майна від 22 грудня 1998 року, реєстр. №252 [PERSON] є власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] (на час розгляду справи - [ADDRESS] . Постановою старшого слідчого Вознесенської міжрайонної прокуратури Миколаївської області Кологривого С.В. від 27 жовтня 2010 року під час здійснення провадження у кримінальній справі №10740026 на частку будинку [PERSON] було накладено арешт з метою забезпечення майбутнього цивільного позову. Вироком Вознесенського міськрайонного суду від 19 листопада 2010 року [PERSON] було визнано винною та засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа №10740026, номер судового провадження №1-414/2010). Вказаним вироком не вирішувалися питання щодо задоволення цивільного позову або конфіскації майна. Крім цього, вироком Вознесенського міськрайонного суду від 11 березня 2011 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (кримінальна справа №10740001, номер судового провадження №1407-1-95/11). Вказаним вироком не вирішувалися питання щодо конфіскації майна, а цивільний позов потерпілого було залишено без розгляду. Також під час ухвалення вказаних вироків судом не було вирішено долю арештованого майна. З матеріалів кримінальних справ №1-414/2010, №1407-1-95/11 вбачається, що вироки виконані в повному обсязі, що унеможливлює вирішення долі арештованого майна в межах кримінальних проваджень. Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ч. 1 ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто, у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року (чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача) зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок. Тобто, арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після вирішення кримінальної справи, за умови, що суд до закінчення виконання обвинувального вироку в порядку, передбаченому ст.ст. 409, 401 КПК України 1960 року не вирішив долю арештованого для забезпечення цивільного позову або можливої конфіскації майна, відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття до закінчення виконання обвинувального вироку процесуального рішення щодо арештованого для забезпечення цивільного позову або можливої конфіскації майна, у правовідносинах, що виникли, кримінальний процесуальний закон не передбачає. Шляхів виправлення вказаної помилки після виконання вироку КПК України 1960 року не встановлював. Разом з тим, вимоги про зняття арешту з майна, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами цивільного судочинства є належним способом захисту права власності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 березня 2021 року у подібній справі № 357/6241/20, при вирішенні питання щодо можливості розгляду в порядку цивільного судочинства спору щодо зняття арешту, накладеного в межах здійснення кримінального провадження, підлягають з`ясуванню питання, чи була та яким чином вирішена доля арештованого майна під час ухвалення вироку, а також чи виконаний вирок в повному обсязі на час розгляду спору. За встановлених обставин, враховуючи те, що ухвалені відносно [PERSON] вироки не передбачали конфіскації майна або задоволення цивільного позову, доля арештованого в межах кримінального провадження майна не вирішена, вироки виконані у повному обсязі, що унеможливлює вирішення питання щодо скасування арешту з майна в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, а тому вказаний арешт підлягає зняттю в порядку цивільного судочинства.

Outcome: approved