Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою, 3% річних та облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 липня 2018 року позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти в сумі 55000 грн., які остання зобовязувалась повернути до 01 вересня 2018 року. Вказані правовідносини були оформлені письмовою розпискою, складеною власноруч відповідачем. У зазначений в розписці час сума грошей повернута не була, тому просить стягнути з відповідача борг в сумі 55000 грн. Крім цього у звязку із несвоєчасним виконанням грошового зобовязання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України просить сплатити суму боргу разом із 3% річних в сумі 167 гривень, а також на підставі статті 1048 ЦК України за користування грошовими коштами нараховує проценти від суми позики в розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 728,69 грн., а всього 55895,69 грн. У грудні 2018 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в обґрунтування якого зазначила, що гроші у [PERSON] в борг не брала, вона працювала в магазині, до якого відповідач за її позовом має відношення. Коли вона висловила намір звільнитись з магазину, він штучно створив ситуацію з нестачі товарів в сумі 98000 грн., у звязку з чим, погрожуючи та вчиняючи тиск, морально примусив її скласти розписку про запозичення в нього 55 000 грн. Однак в дійсності грошових коштів вона не отримувала. У звязку із незаконним діями керівника та засновників магазину вона зверталась до правоохоронних органів. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, його інтереси представляє [PERSON] за довіреністю. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав, посилаючись на те, що жодних належних та допустимих доказів [PERSON] на обґрунтування своїх вимог не наведено. Правоохоронними органами не встановлено факту вчинення [PERSON] протиправних дій стосовно [PERSON], наслідком яких стало складання боргової розписки. Просив задовольнити позов [PERSON], в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] основний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов просили задовольнити, посилаючись на моральний примус [PERSON] щодо складання боргової розписки. [PERSON] в різні періоди часу працювала в крамниці «Наталі», але не дивлячись на те, що її трудові угоди укладені з іншими особами, [PERSON] керує діяльністю цих магазинів та утримує під контролем персонал та всі робочі питання. Штучно створена нестача в сумі 98000 грн. стала причиною примусу до написання боргової розписки, [PERSON] не мала можливості покликати на допомогу, потім звернулась до правоохоронних органів, які відмовили у внесенні відомостей до ЄРДР. Вважають такі розписки різновидністю бізнесу [PERSON] та його способом заробляння грошей. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що основний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 30 липня 2018 року [PERSON] в місті Маріуполі була видана письмова розписка, відповідно до якої вона взяла у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 55 000 тисяч гривень та зобовязалась повернути до 01.09.2018 року. Факт видачі розписки відповідачем не заперечувався. Надаючи оцінку вказаній розписці, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобовязання. Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов'язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов'язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобовязання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору. З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обовязковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обовязковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обовязки, зокрема у позичальника виникає обовязок повернути всю суму коштів. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. З дослідженого змісту розписки, виданої та підписаної [PERSON], вбачається, що в момент її видачі вона взяла у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 55 000 гривень та зобовязалась повернути їх до 01 вересня 2018 року. Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її видачі відповідачем грошові кошти були нею отримані, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обовязки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 55 000 гривень, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обовязкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року. З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 55000,00 гривень, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові. Стосовно доводів та вимог відповідача про безгрошовість виданої розписки, надання її під тиском та погрозами з боку працедавця, внаслідок чого просила визнати договір позики недійсним, суд відзначає наступне. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю. Відповідно до вказаної статті ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Всупереч згаданій нормі, відповідач не представила достатніх доказів, які б могли свідчити про безгрошовість виданої нею розписки або заподіяння тиск, погроз. Так згідно зі змістом розписки відповідач власноруч зазначила в ній про написання її без будь-якого тиску. Крім того, згідно з наявними у справі трудовими договорами від 07 березня 2017 року та від 04 січня 2018 року [PERSON] працевлаштовувалась у [PERSON] та [PERSON] на посаду керуючої магазину. Згідно з наданою на запит суду інформацією ФОП [PERSON] повідомила, що [PERSON] працювала у неї до 13 серпня 2018 року, після чого звільнилась за власним бажанням. У ході ревізійної перевірки у липні місяці була виявлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 9820,00 гривень. Дана сума нестачі була списана з прибутку магазину. [PERSON] заробітна плата виплачувалась відповідно до укладеного трудового договору у повному розмірі з утримання ПДФО та військового збору. Ніяких інших утримань і заробітної плати не здійснювалось. Кошти від [PERSON] не отримувались. Відповідно до наявних у справі витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців на [PERSON], ТОВ «Наталі Трейд», [PERSON], [PERSON] вказані субєкти господарювання не є взаємоповязаними з позивачем [PERSON] та він не є жодним засновником або їх кінцевим бенефіціарним власником. Отже вказані докази жодним чином не підтверджують факт перебування сторін спору у трудових відносинах між собою і так само будь-якої залежності один від одного. Крім того, згідно з відповідями з Маріупольської місцевої прокуратури №2 від 10 серпня 2018 року та від 17 серпня 2018 року, а також Кальміуського відділення поліції від 15 серпня 2018 року звернення [PERSON] щодо вчинення відносно неї злочину при видачі розписки були розглянуті та встановлено, що в діях [PERSON] відсутні ознаки вчинення кримінального правопорушення. Також відповідно до відповіді з Головного управління ДФС у Донецькій області від 07 вересня 2018 року в межах компетенції проведені заходи щодо виявлення можливих порушень і за результатами проведеної роботи встановлено, що в крамниці «Наталі» за адресою: м.Маріуполь, пр.Металургів, 174, здійснює підприємницьку діяльність фізична особа-підприємець платник єдиного податку 2 групи. Податкова звітність надається своєчасно, а заборгованість по податкам відсутня. В рамках проведеної роботи фактів порушення вимог податкового законодавства не встановлено. Тобто фактів вчинення правопорушення по відношенню до [PERSON] при видачі нею розписки правоохоронним органами не встановлено. Таких фактів також не було встановлено в ході судового розгляду, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у відзиві та зустрічному позові [PERSON], представлено не було. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про недоведеність вимог зустрічного позову [PERSON] та відсутність підстав для визнання договору позики недійсним. У звязку із чим позовні вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі. В результаті розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе договірні обовязки не виконала, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 55000 грн., яка має бути стягнута в судовому порядку. Щодо заявлених позивачем сум 3% річних та облікової ставки за користування грошовими коштами суд прийшов до наступних висновків. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто відповідальність за частиною 2 статті 625 ЦК України розпочинається з наступного дня після визначеного в договорі строку виконання. Натомість позивачем розраховано 3% річних з 30 липня 2018 року з моменту видачі розписки та передачі коштів у позику, що є помилковим та не відповідає правовій природі прострочення та нормам ч. 2 статті 625 ЦК України. У звязку із цим їх стягнення є безпідставним та позовні вимоги цій частині задоволенню не підлягають. Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору позики сторони погодили її повернення до 01 вересня 2018 року. Відтак, у межах строку позики до 01 вересня 2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві суму отриманих від позивача коштів і сплачувати проценти в розмірі облікової ставки НБУ. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики, тобто до 01 вересня 2018 року. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені законом проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором позики строку займу. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. З урахуванням вказаних правових висновків Верховного суду та положень чинного законодавства позивач за користування позикою має право на нарахування та отримання процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України в строк до 01 вересня 2018 року, а після строку позики позивач має право на захист згідно частини 2 статті 625 ЦК України. З огляду на це розрахована позивачем кількість днів користування позикою має бути зменшена до 34 днів, тобто з 30 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року, та становить 595 грн. У звязку із цим позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, та з [PERSON] необхідно стягнути суму позики в розмірі 55 000 грн. та проценти за користування позикою за обліковою ставкою НБУ в розмірі 595 грн., а всього 55 595 гривень. В іншій частині слід відмовити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial