Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

У 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності нежитловим приміщенням загальною площею 632 м2, розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом звільнення відповідачкою вказаного займаного нежитлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5140556 від 20.06.2013 за ним зареєстровано право власності на вказане нежитлове приміщення. 04 вересня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]) в простій письмовій формі був укладений договір про безоплатне користування зазначеним вище нежитловим приміщенням зі строком дії до 31.12.2018. Зауважив, що вказаний договір відповідно до ст. 793 ЦК України підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки він був укладений на п'ять років. Проте, нотаріального посвідчення при укладені вказаного договору не відбулось тому він є не укладеним та не створює юридичних наслідків. Зазначає, що 11.02.2015 та 11.08.2016 намагався зайти до свого нежитлового приміщення але його не було допущено за участю невідомих йому осіб. Оскільки відповідачка чинить перешкоди у користуванні належним йому майном, що і змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач та представник відповідача позов не визнали та пояснили, що [PERSON] раніше звертався до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору, який укладено між ним та відповідачкою 04.09.2014, правовою підставою позову зазначав невиконання сторонами вимог ст.793 ЦК України щодо нотаріального посвідчення а також підроблення даного договору. Проте судом першої інстанції у задоволені позовних вимог було відмовлено. Крім того судом було проведено судово-почеркознавчу експертизу якою було встановлено, що підпис на зазначеному договорі належав саме [PERSON] Вказане рішення він оскаржив в апеляційному порядку, однак ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області, апеляційну скаргу було відхилено, а рішення першої інстанції залишено без змін. Також відповідач пояснила що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2003 по 07.10.2014. Спірне нежитлове приміщення було набуто під час шлюбу і є предметом поділу спільного майна подружжя в судовому порядку, рішення по суті спору ще не прийнято. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5140556 від 20.06.2013 за [PERSON] зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 632 м2,що знаходиться по [ADDRESS](а.с.7,8). Відповідачка [PERSON] зворотне не довела, Тобто, на час ухвалення рішення у даній справі [PERSON] є єдиним законним власником спірного об'єкту нерухомого майна. В матеріалах справи міститься договір найму нежитлового приміщення від 04.09.2014, укладений у простій письмовій формі і підписаний ФОП [PERSON] та [PERSON] Згідно п.1.1 Договору ФОП [PERSON] передав у безоплатне користування [PERSON] вищезгадане нежитлове приміщення. Термін дії договору вказаний до 31.12.2018 року(а.с.6). З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним з підстав передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, проте, у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12.10.2016 року зазначене рішення залишене без змін. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі цього договору регулюються нормами ст.ст. 793-795 ЦК та нормами ст. 827 та ст. 828 ЦК України частина 3 якої відсилає до ст.793 ЦК. Згідно ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди строком на 3 роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. З даного приводу апеляційний суд зазначив, що з вимогами про встановлення нікчемності правочину або з вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину позивач до суду не звертався. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, враховуючи те, що строк дії спірного договору найму нежитлового приміщення перевищує три роки, нотаріально посвідчений не був, тому в силу ст. 220, 793 ЦК України він є нікчемний. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України, визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Пленум Верховного суду України у п.5 постанови № 9 від 06.11.2009 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Тобто у суду є підстави вважати, що у [PERSON] немає законних підстав для користування спірним нежилим приміщенням. Позивач посилався на те, що відповідачка використовує орендоване приміщення займаючись підприємницькою діяльністю та отримує прибутки. 11 лютого 2015 року позивача не було допущено до вказаного нежитлового приміщення відповідачем з участю невідомих осіб, про що був наданий диск з відеозаписом, який був переглянутий під час судового засідання (а.с.11). Факт вказаної події і перешкод визнала і сама [PERSON] Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. З огляду на викладене вище, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: approved