Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~ у вересні 2015 позивач звернулася до суду з позовними вимогами, обґрунтовуючи їх тим, що вона являється співвласником 17\\25 частини у квартирі [ADDRESS], [PERSON]В та [PERSON] належать до 8\\50 частин даної квартири кожному. 20.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму кімнати у квартирі [ADDRESS] на період із 20.08.2015 по 31.08.2016., відповідно до якого остання вселилася у вказану кімнату, чим порушила її права як співвласника щодо порядку володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. Оскільки інші співвласники систематично проживають на території РФ, то не могли надати згоду відповідачу на укладення від їхнього імені правочинів щодо належного їм майна. У звязку з тим, що договір найму від 20.08.2015 року укладено відповідачем [PERSON], яка не є належним чином уповноваженою на здійснення правочинів, позивач просить суд визнати недійсним з 20.08.2015 року договір найму житла від 20.08.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], як такий що суперечить ЦК України; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом виселення із житлового приміщення квартири [ADDRESS] В.В., як таку, що не має права мешкати (проживати) у вказаному приміщенні та порушує права та законні інтереси користування житлом позивача. В судове засідання прибув представник позивача [PERSON], який підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у ньому. В подальшому представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, оскільки договір найму від 20.08.2015 року укладений у відповідності до вимог закону. Так, відповідач [PERSON] при укладанні договору діяла на підставі довіреності від 03.03.2015 року, виданої власником житла [PERSON] та засвідченої начальником КП ЖЕО № 2, згідно якої вона уповноважена на здійснення оплати за житлово комунальні послуги та укладання договорів найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Третя особа [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, так як він як власник має право вільно розпоряджатися належною йому власністю. На даний час він володіє 8\\25 частинами квартири [ADDRESS], оскільки його брат [PERSON] подарував йому свою частку. Суд, заслухавши пояснення відповідачів, третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку: позивач [PERSON] являється співвласницею 17\\25 частин квартири [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло. (а.с.7). [PERSON] належать 8\\25 частин цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.01.2001 року та договору дарування від 15.08.2011 року. [PERSON] являється дружиною [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про одруження серії І-ЖЕ № 289543. 20.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму кімнати у квартирі [ADDRESS] на період із 20.08.2015 по 31.08.2016., відповідно до якого остання орендує вказану кімнату та зобовязана сплачувати кошти за комунальні послуги.(а.с.6). Згідно наданої довіреності від 03.03.2015 року, засвідченої начальником КП ЖЕО № 2, [PERSON] цієї довіреністю уповноважив [PERSON] на вчинення наступних дій, а саме здійснення оплати за житлово комунальні послуги та укладання договорів найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] виявив бажання як власник житла на проживання у ньому відповідача [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину. Згідно частини 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Таким чином, власник [PERSON] має право на власний рахунок розпоряджатися належною йому власністю, відповідно до доручення уповноважив свою дружину [PERSON] на вчинення дій, повязаних із здачею кімнати в оренду та оплаті комунальних послуг. Одночасно суд вважає, що позивач не має права вимагати виселення відповідача [PERSON] із житла, оскільки вона не є власником цього житла. Так, даним правом, з огляду на положення ч.3 ст. 116 ЖК України, наділений виключно власник або наймодавець. При чому, судом встановлено, що [PERSON] самовільно житло не займала, оскільки [PERSON] як власник надав свою згоду на проживання тій у належному йому житлі, про що повідомив суду. Одночасно на розгляд суду не надано будь яких доказів щодо порушення прав позивача зі сторони відповідачів в частині користування та розпорядження її власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судовий збір стягненню із відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed