Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У вересні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: - вселити його в квартиру [ADDRESS]. - встановити порядок користування вищезазначеною квартирою та виділити у користування йому кімнату площею 14,6 кв.м. без виходу на балкон, відповідачці кімнату площею 14,6 кв.м. з виходом на балкон, приміщення: кухні площею 7,7 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., ванної кімнати площею 1,8 кв.м., коридору площею 4,6 кв.м. залишити в загальному користуванні сторін. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником ? частини зазначеної вище двокімнатної квартири, решта ? частини належить на праві власності належить відповідачці, яка постійно проживає в спірній квартирі і до квартири його не пускає. Потрапити до квартири і проживати в ній він не може, оскільки ключами володіє лише відповідачка. Через такі неправомірні дії відповідачки він позбавлений змоги користуватись своєю власністю, а отже змушений захищати свої права в судовому порядку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові та просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання оповіщалася у встановленому законом порядку, за місцем проживання, про причини своєї неявки суду не повідомила, заперечень та клопотання про відкладення розгляду справи не надіслала, представника до суду не направила. З урахуванням думки позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що тривалий час є знайомою позивача, була присутня разом з позивачем, коли він намагався потрапити до спірної квартири, разом з працівниками, як міліції, так і поліції, проте потрапити до квартири та проживати в ній позивач немає можливості, оскільки відповідачка його до квартири не пускає. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності виданого 08 серпня 2014 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі №18-673 є власником ? частки квартири [ADDRESS] (а.с.5). Право власності позивача на свою частину квартири зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджено Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6). Власником іншої частини ( ? частини) квартири [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тому вищевказана квартира є спільної частковою власністю сторін по справі, а сторони у справі є співвласниками вказаної квартири. Відповідно до положень ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З довідки форми №3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № 2079 від 16 вересня 2015 р. вбачається, що в спірній квартирі проживає і зареєстрована відповідачка [PERSON] Позивач зазначений у довідці як співвласник спірної квартири без реєстрації в ній (а.с. 9). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою склались напружені стосунки щодо користування спільною частковою власністю, а саме відповідачка не допускає позивача в квартиру. З висновку відділку поліції № 3 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 21 грудня 2015 р. вбачається, що позивач звертався в поліцію у зв'язку з недопущенням його в спірну квартиру відповідачкою [PERSON] Також факт того, що позивачу чиняться перешкоди з боку відповідачки підтвердила, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка не допускає позивача у спірну квартиру, він позбавлений права на належне користування своєї часткою у квартирі, а отже підлягає вселенню у спірну квартиру. Щодо вимог позивача про визначення порядку користування спірною квартирою слід зазначити таке. Спірна квартира, яка розташована за адресою: м. Київ. [ADDRESS] згідно технічного паспорту складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,20 кв.м., у тому числі 1-а кімната (без виходу на балкон) площею 14,6 кв.м., 2-а кімната (з виходом на балкон) площею 14,6 кв.м., кухні площею 7,7 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., ванної кімнати площею 1,8 кв.м., коридору площею 4,6 кв.м., балкону площею 2,4 кв.м (а.с.7-8). Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що позивач та відповідачка не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Поділити квартиру в натурі між сторонами не можливо, оскільки жилі приміщення в ній не ізольовані між собою. Отже, виходячи із часток власності кожного із співвласників, враховуючи житлову площу спірної квартири, розмір кожної житлової кімнати квартири, розмір частки житлової площі, інтереси сторін у справі, суд приходить до висновку, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою не буде порушувати право власності відповідачки. Між сторонами слід встановити наступний порядок користування спірною квартирою: у користування позивача виділити кімнату №1 площею 14,60 кв.м. без виходу на балкон, що відповідає його частці у праві власності на квартиру, а у користування відповідачки залишити кімнату №2 площею 14,60 кв.м. з виходом на балкон, що відповідає її частці у праві власності на квартиру. В загальному користуванні сторін залишити: кухню площею 7,7 кв. м, вбиральню площею 0,90 кв. м, ванну кімнату площею 1,8 кв.м , коридор площею 4,6 кв. м . Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача, підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved