Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернулась в суд із позовом , яким просить стягнути із відповідача на її користь аліменти в розмірі 1 / 4 частини від всіх видів заробітку , доходу, щомісячно. Вказує на те, що відповідач є її донькою, а тому зобов»язана утримувати її, як свою непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги, однак дій на виконання такого обов»язку не вчиняє. Вона ж , позивач, перебуває в скрутному матеріальному становищі, постійно хворіє, а пенсійного забезпечення для гідного існування їй не вистачає. В судове засідання позивач не з»явилась, повідомлялась, направила поштою заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутності та про підтримання заявлених вимог ( а.с. 22-24). Відповідач також до суду не з»явилась, повідомлялась належно. Згідно поданої заяви позов визнала, справу просила розглядати у її відсутності ( а.с. 14, 16-17). Суд на місці ухвалив: проводити розгляд справи на підставі поданих заяв сторін та письмових доказів у ній. Судом встановлено, що відповідач є донькою позивача ( а.с. 4-5). З матеріалів справи також вбачається, що позивач отримує пенсію за віком ( а.с. 3), проживає у [ADDRESS] ( а.с. 4). В своїй заяві позивач посилається на те, що вона постійно хворіє , при цьому вимоги про стягнення в порядку ст. 203 СК України конкретних додаткових витрат, понесених у зв'язку з тяжкою хворобою або немічністю, які можуть стягуватися разово чи періодично, наперед чи після їх фактичного понесення за умови доведення, нею не заявлялись, отже, в силу ст. 11 ЦПК України, в якості предмета заявленого нею позову не розглядались. Як зазначалось вище , з матеріалів справи також з»ясовано, зокрема наданої копії пенсійного посвідчення, що [PERSON] отримує пенсію за віком , розмір її відсутній , докази того, також до суду не подано. Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України, повнолітні донька, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх доньки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише, коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Статтею 201 СК України визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Слід зазначити, що моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. При цьому, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою. Докази розміру такого державного утримання для порівняння його із прожитковим мінімумом, також не надано. За вимогами ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, Таким чином, доведення потреби в матеріальній допомозі являлося процесуальним обов'язком саме позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримала судову повістку про необхідність з»явитися в судове засідання , але не з»явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності , тому суд був позбавлений можливості роз»яснити їй ст. 10 ЦПК України , необхідності надання доказів для підтвердження своїх вимог. Крім того, сама по собі заява відповідача про визнання позову не може бути прийнята, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). За положеннями ч.1 ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Ст.ст. 27, 31 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав, і лише одним обов'язком: добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати покладені на них процесуальні обов'язки. Будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог : перебування у скрутному матеріальному становищі, постійних хвороб, недостатності пенсійного забезпечення , на які позивач посилається в позові, матеріали справи не містять та позивачем не надано, а ні в суд до матеріалів справи, а ні в судові засідання. Зважаючи на вказані обставини, суд вважає, що за таких умов заявлені [PERSON], як непрацездатною особою, вимоги про стягнення з її повнолітньої доньки щомісячних аліментів на утримання з підстав потреби її у матеріальній допомозі, не є доведеними, а тому достатніх правових підстав для стягнення аліментів суд не має, а відтак у задоволенні позову відмовляє за їх недоведеністю. Разом з тим, позивач не позбавлений в подальшому звернутися з позовом до суду про стягнення аліментів і надати необхідні докази в підтвердження свого права на аліменти, але за новий період (з дня подачі нового позову). В порядку ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed