Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Автозаводського районного відділу КМВС УМВС України в Полтавській області, Головного Управління Держаної казначейської служби України у Кіровоградській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Зазначив, що 25 вересня 2011 року він подав до Автозаводського районного відділу КМВС УМВС України в Полтавській області заяву про зникнення мобільного телефону, вартістю 1503 грн. в маршрутному таксі у його неповнолітньої дочки. Відповідач не провівши розслідування злочину постановою від 28 вересня 2011 року відмовив у порушенні кримінальної справи. За його скаргою прокуратурою м. Кременчука скасована вказана постанова та порушено кримінальну справу та порушено кримінальну справу за фактом крадіжки. Проте, відповідач не розслідував належним чином вказану справу, мобільний телефон не знайшов. Бездіяльністю працівників міліції та тривалим розглядом його заяви та справи, невжиттям заходів до пошуку викраденого телефону йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в душевному хвилюванні, приниженні самооцінки, нервовому навантаженні, погіршенні стану здоров'я, необхідністю постійно скаржитися на що витрачено час кошти та енергію. Посилаючись на ч.6 ст.1176 та ч.2 ст.1177 ЦК України просив стягнути з державного бюджету на його користь майнову шкоду в розмірі вартості викраденого мобільного телефону в сумі 1503,9 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. За клопотанням представника Головного Управління Держаної казначейської служби України у Кіровоградській області до участі в справі залучено Державну казначейську службу України. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю з наведених підстав. Представник Головного Управління Держаної казначейської служби України у Кіровоградській області та Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазнчив, що вони є безпідставі та не ґрунтуються на законі. Відповідач - Автозаводський районний відділ Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області про час і місце судового засідання повідомлялося у встановленому порядку, свого представника до суду повторно не направив, причин неявки не повідомив, тому суд, ухвалив про розгляд справи за його відсутності. Прокурор, який вступив у справу за власною ініціативою, у своєму висновку просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода, завдана особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу досудового розслідування, прокуратури, відшкодовується на загальних підставах. Згідно ч.2 ст.1177 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода, завдана потерпілому внаслідок правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте, на даний час вказане питання та порядок на законодавчому рівні не врегульовано. Відповідно до ст.ст.1166,1167,1173 ЦК України, шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. На підставі наданих позивачем копій скарг, відповіді на скаргу та постанови прокуратури в судовому засіданні встановлено, що за фактом крадіжки 25 вересня 2011 року невідомою особою мобільного телефону, вартістю 1503,90 грн. в громадському транспорті із сумки неповнолітньої [PERSON], [INFO], дочки позивача 15 лютого 2012 року прокуратурою м. Кременчука з одночасним скасуванням постанови про відмовку в порушенні кримінальної справи, порушено кримінальну справу за ознаками ч.1 ст.185 КК України. Кримінальна справа знаходиться у провадженні слідчого СВ Автозаводського РВ КМУ УМВС в Полтавській області, триває розслідування, винного у крадіжці не викрито, викрадений мобільний телефон не знайдено. Фактично позивач оскаржує бездіяльність органів досудового слідства щодо відсутності позитивного результату пошуку викраденого майна. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що сума матеріальної шкоди, яку позивач просить стягнути з держави України, є вартістю придбаного ним телефону, який викрала у його дочки невідома та невстановлена слідчими органами особа, а не шкода, яку було заподіяно органом досудового слідства чи прокуратури, під час розслідування вказаної кримінальної справи, порушеної за його заявою. Крім цього, статтями 55, 56 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так, виходячи зі змісту ч. 2, ст. 23 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В порушення вимог ст.60 ЦПК України, позивач не надав суду будь-яких доказів щодо існування моральної шкоди, її характеру та відповідного розрахунку її матеріального еквіваленту, позивачем суду надано не було. Встановлені у судовому засіданні фактичні обставини не свідчать про наявність заподіяння позивачу органами державної влади моральної шкоди, а тому суд не вбачає підстав для задоволення його позовних вимог. Крім того, матеріалами справи не підтверджено винесення відносно позивача будь-яких рішень, вчинення дій чи бездіяльності відповідачами. Таким чином позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Відповідно до ст.88 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його позову відмовлено повністю, тому судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed