Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

У березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права користування житловим приміщенням, але відповідно до заяви від 09 вересня 2014 року, до початку розгляду справи по суті, позивач змінив предмет позову та посилаючись на ст.ст. 156, 162 ЦПК України просив суд зобов'язати відповідача [PERSON] у порядку, встановленому діючим законодавством України, укласти з позивачем договір найму частини житлового приміщення у житловому будинку [ADDRESS] на невизначений строк. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, а представник відповідача проти його задоволення заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідач є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст.383 ЦК України також передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст.3 ЦК України встановлює свободу договору як одну із засад цивільного законодавства України. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України). Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Обравши способом захисту права подання позову про зобов'язання укласти договір найму житла сторона позивача в силу ст.10 ЦПК України зобов'язана була довести в тому числі й правову підставу своїх вимог. Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Але виходячи з вищенаведених положень діючого законодавства України суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом зобов'язання відповідача укласти договір найму житла не відповідає загальній засаді цивільного законодавства - свободі договору, а також іншим вищезазначеним та закріпленим в чинному законодавстві правовим положенням, тому суд не має правових підстав для задоволення цього позову. Згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Outcome: dismissed