Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі - [PERSON].) звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON](далі - [PERSON].), зазначивши третьою особою Відділ формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]; виселити відповідача з житлового приміщення за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати Відділ формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти відповідача з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], яку [PERSON] успадкувала від своїх рідних. З 1994 року у вказаній квартирі мешкала позивач разом із своєю родиною, а саме чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], [INFO]. Відповідач з 2005 року зареєстрований за адресою вказаної квартири. 29 вересня 2015 року набрало законної сили рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Причиною, що спонукала [PERSON] розірвати шлюб між нею та відповідачем, стала недостойна поведінка відповідача. З часу припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами у 2014 році та розірвання між ними шлюбу у 2015 році відповідач не бажає виселитися з належної позивачу квартири, знятися з реєстраційного обліку. Відповідач не приймає участі у благоустрої житла, до побутових речей ставиться неохайно. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді [PERSON]., але у зв'язку зі закінченням повноважень цієї судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 13 березня 2017 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 14 березня 2017 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження. Від позивача та її представника до суду надійшло клопотання про розгляд даної цивільної справи без їхньої участі. В заяві також зазначено, що сторона позивача позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду 04 вересня 2017 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи через його хворобу, проте доказів зазначеного до заяви не долучив. Відповідно до ч. 3 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності та змагальності сторін, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, зловживання правом не допускається (положення статей 11-14, ст. 5, ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 2 ст.ст. 27, 31 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Таким чином, ураховуючи, що минуле судове засідання, призначене з розгляду даної цивільної справи, було також відкладено за заявою відповідача, який напередодні через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи саме через його хворобу, доказів чого не надав, та приймаючи до уваги, що дана справа перебуває у провадженні суду з вересня 2016 року, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 червня 2005 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить 1/2 частина квартири [ADDRESS], та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненком І.В. [PERSON] набула право власності ще на 1/2 частину вказаної квартири (а.с. 6-9). Згідно із довідкою ЖБК №333 від 07 вересня 2016 року за адресою квартири [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], її син [PERSON], колишній чоловік [PERSON] та зять [PERSON] (а.с. 10). З рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2015 року, ухваленого у справі № 201/7276/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вбачається, що шлюб, зареєстрований 20 серпня 1994 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровської районної ради народних депутатів за актовим записом № 396 між [PERSON] та [PERSON], які мають сина [PERSON], [INFO], який на теперішній час є повнолітнім, розірвано (а.с. 12). Дане рішення набрало законної сили 29 вересня 2015 року та мотивовано тим, що «спільне життя сторін не склалося через психологічну несумісність подружжя, відсутність в родині взаєморозуміння та поваги. Сторони з березня 2014 року проживають окремо, мають окремий бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин». Крім того, вироком Жовтневого районного суду місті Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: за спричинення [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров'я (а.с. 13). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановлені зазначеними судовими рішеннями обставини не потребують доведення у даному судовому процесі. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як було встановлено судом шлюб, укладений між сторонами у 1994 році було розірвано у 2015 році, у зв'язку із чим слід дійти висновку, що відповідач не є членом сім'ї позивача - власника житла, яким користується відповідач. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки . Положення ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Застосовуючи зазначені правові норми до правовідносин, що виникли між сторонами, суд робить висновок про те, що припинення сімейних відносин не впливає на право користування житлом особи, яка його набула, і не припиняє його. Проте, статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Ураховуючи те, що поведінка відповідача по відношенню до позивача послугувала причиною для ініціювання [PERSON] розірвання шлюбу між сторонами, після чого [PERSON] вчинив по відношенню до позивача насильницькі дії, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача з квартири [ADDRESS], власником якої є позивач. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та зобов'язання відділу формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні з огляду на наступне. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. Таким чином, позивач не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача, який порушує право користування власника квартири, на підставі даного судового рішення про виселення, яке набрало законної сили. Крім того, суд вважає за можливе зазначити, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відбувається на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, які передбачають, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шести місяців, провадиться в судовому порядку. Проте при вирішенні даного спору судом не було встановлено, що відповідач не проживає у квартирі понад шість місяців, та навпаки, саме проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні стало підставою для звернення до суду із даним позовом. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, дослідивши надані на підтвердження переданих на вирішення суду позовних вимог докази, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Ураховуючи викладене, судом при розгляді справи встановлено підстави для часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: partial