Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 2013 року зареєстрована його колишня дружина - відповідачка [PERSON], яка фактично там не проживала і на даний час не проживає. Реєстрація місця проживання відповідачки в належній йому квартирі є перешкодою для оформлення субсидії. В позасудовому порядку відповідачка не бажає вирішити дане питання, а тому він звернувся до суду. Представник позивача до суду подав заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, а також просив розглянути справу без його участі. Відповідачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується рішенням Старокостянтинівського районного суду від 27 квітня 2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 72966007 від 15 листопада 2016 року. Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 05 серпня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. За змістом акта обстеження житлово-побутових умов депутата Старокостянтинівської міської ради [PERSON], складеного 07 жовтня 2016 року з участю сусідів [PERSON], [PERSON], відповідачка хоч зареєстрована у квартирі [ADDRESS], але з часу реєстрації не проживає в ній. Аналогічна інформація міститься також в довідці про фактичне місце проживання, виданій відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівськоїміської ради № 5083 від 29 листопада 2016 року. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання у цьому будинку. Оскільки, між позивачем та відповідачкою відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, остання не проживає та не користується заявленою квартирою чотири роки, суд вважає, що відповідачка [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved