Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, посилаючись на те, що між відповідачами у справі 19 жовтня 2012 року був укладений договір дарування домоволодіння посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], що зареєстрований у реєстрі за № 2989. Вказаний договір позивач вважає недійсним, оскільки при його укладенні відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним. 15 лютого 20111 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей, проте всупереч умов договору [PERSON] кошти за договором позики в обумовлені строки не повернув. На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2013 року з відповідача були стягнуті кошти за договором позики. На думку позивача, оспорюваний ним договір між відповідачами був укладений з метою уникнення повернення коштів та накладення арешту на спірне домоволодіння. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення закону, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування домоволодіння від 19.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований за № 2989. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на його необгрунтованість та недоведеність. Інші відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. За правилами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом установлено, що між відповідачами у справі 19 жовтня 2012 року був укладений договір дарування домоволодіння посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], що зареєстрований у реєстрі за № 2989. Вказаний договір відповідає вимогам закону, позивач всупереч положень ст. 60 ЦПК України не надав безспірних доказів, щодо наявності підстав для визнання недійсним зазначеного правочину. Договір позики, на який посилається позивач, ніяким чином не стосується договору дарування, більш того на час укладення останнього, заборони чи арешт майна були відсутні. За таких обставин. суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed