Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначав, що відповідно до кредитного договору №444ЗН/07 від 27.12.2007 року позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 45 000 дол. США зі сплатою 17% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачами було укладено договір іпотеки за яким останні передали в іпотеку належну їм на праві власності трикімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В наслідок порушення [PERSON] зобовязань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі еквівалентному 2 459 037 грн. 82 коп. та яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісією та штрафами. З метою погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені будь-якій особі покупцю з наданням банку всіх прав продавця та з можливістю здійснення всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 09 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками в загальному розмірі 2 402 445 грн. 92 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити. А саме, просив виключити з резолютивній частині рішення висновок, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії мораторію. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду змінити. Відповідачі у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що рішення суду підлягає зміні з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК України Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, цивільного законодавства та у строки зазначені в договорі. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді справи встановлено, що 27.12.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №444ЗН/07 згідно з яким відповідачеві був наданий кредит в сумі 45000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних, з подальшою зміною процентної ставки до 17% річних, та з кінцевим терміном повернення 08.12.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладений Іпотечний договір від 27.12.2007 року за яким передано в іпотеку банку нерухоме майно, що належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Представництвом фонду державного майна України в м.Донецьку 17.03.2000р. за № 2896 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Донецькою державною нотаріальною конторою 25.09.2002р. за реєстровим №3-1392. А саме: трикімнатну квартиру за адресою: м.Донецьк, вул.Річна, буд.№46в, кв.№31, загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 38,20 кв.м. Відповідно до п. 2.3.3 укладеного сторонами Іпотечного договору визначено, що узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки становить 342 211 грн 00 коп. Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав. Видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору боржником зобовязання погашення кредиту не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25.09.2015 року з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» стягнута заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 2 093 979 грн. 50 коп. проте на час розгляду справи рішення суду боржником не виконано. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума загальна сума заборгованості становить 2 459 037 грн. 82 коп. У тому числі заборгованість за основним зобовязанням складає 40875 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом 53 402 дол. США 33 центи, комісія за РО 14 475 грн. 17 коп., штраф за несвоєчасне погашення кредиту 56591 грн. 90 коп. Відповідачем по справі не надано доказів на спростування розміру заборгованості із тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, визначеного позивачем. Згідно п.4.1.5, та договору іпотеки, укладеного між банком та відповідачами, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобовязання воно не буде виконане. Відповідно п.7.3 іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення в межах передбачених п.7.2. цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у тому числі на підставі рішення суду (п.7.2). За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобовязання по поверненню грошових коштів і позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, та з урахуванням вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів, звернув стягнення в межах заборгованості яка складається з основного зобовязання, відсотків та комісії. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо виключення з резолютивної частини рішення суду висновку про порядок виконання рішення суду в частині звернення стягнення, оскільки відповідно до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто зазначена норма є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, згідно статті 217 ЦПК України зупиняє стягнення на час дії відповідного закону. Аналогічне розяснення викладено у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016р. по справі №6-82цс16 та від 06.07.2016 року по справі №6-969цс16 які згідно ст.. 360 7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тому, враховуючі, що майно, на яке звертається стягнення надано в забезпечення кредиту в іноземній валюті, площа квартири не перевищує 140 кв. метрів та використовується як місце постійного проживання відповідачів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення в частині звернення стягнення не підлягає виконанню на час дії мораторію, встановленого цим законом. Крім того, майно, на яке звертається стягнення, розташовано на території проведення антитерористичної операції, та відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам та перебуває в іпотеці, зупиняється, у тому числі дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) Закону України «Про іпотеку». Проте визначаючі у резолютивній частині рішення суду, що початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, суд першої інстанції помилково виходив не врахував вимоги частини першої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються в тому числі початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації. В розясненнях які викладено у постанові Верховного Суду України від 02.11.2016р. по справі №6-1907 цс16 зазначено, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки в розумінні норми ст. 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою ст. 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Враховуючи викладену позицію, апеляційний суд вважає необхідним встановити початкову ціну іпотечного майна в розмірі 342 211 грн., яка узгоджена сторонами в п. 2.3.3. іпотечного договору. За таких обставин рішення суду в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки підлягає зміні із підстав, передбачених ст..309 ЦПК України, у решті - залишенню без змін.

Outcome: partial