Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

У березні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 21 червня 2013 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 870. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, що в свою чергу призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що спільне життя з відповідачем та збереження їх сім`ї є неможливе й відповідно суперечать її особистим інтересам, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому посилаючись на вказане просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їх дитини, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі 2000 грн. щомісячно, з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не з`явилася, від неї через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз`ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Так, судом встановлено, що з 21 червня 2013 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 870 (а.с. 6). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] . Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Таким чином, з`ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім`ї, суд приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв`язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Зокрема, судом в ході розгляду справи встановлено, що дитина сторін проживає разом із позивачкою, знаходиться на її утриманні. При цьому, відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано, як і не надано доказів щодо його незадовільного стану здоров`я, перебування на його утриманні непрацездатних батьків чи інших дітей, а також наявності будь-яких кредитних чи інших зобов`язань. Крім того, в матеріалах справи відсутні й відомості щодо досягнення між сторонами домовленості щодо добровільної сплати аліментів на утримання дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача як батька дитини на її користь аліментів на утримання дитини, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Крім того, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання дитини, суд виходить з наступного. Так, ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також слід зазначити, що згідно положень ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд враховуючи те, що відповідач ухиляється від утримання дитини й відповідно належних та допустимих доказів на спростування вказаного ним суду не надано, як й не надано доказів щодо неможливості сплати аліментів через тяжкий матеріальний стан, стан здоров`я чи перебування на його утриманні інших осіб, вважає що на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved