Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася з позовом до ПАТ «Універсал Банк», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Великодимерська селищна рада Броварського району Київської області про визнання іпотечного договору недійсним та виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасування державної реєстрації, застосування правових наслідків. В обґрунтування позову зазначала, що 15 червня 2007 року між нею і ВАТ «Банк Універсальний» в особі Київської філії ВАТ «Банк Універсальний» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №2387, згідно умов якого, в іпотеку передано майновий комплекс, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2007 р. умови іпотечного договору в редакції від 15.06.2007 р., було викладено у новій редакції в повному обсязі на підставі укладеної додаткової угоди №1 та посвідченої приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №12490. Додатковою угодою №1 від 30.11.2007 р. в іпотечному договорі було скасовано такі істотні умови, як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, чим порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку». На думку позивача іпотечний договір у новій редакції не містить посилання на основне зобов'язання. Позивач декілька разів доповнював, уточнював та збільшував позовні вимоги. Посилався на те, що від ВАТ «Універсал Банк» іпотечний договір підписано неналежною особою, а саме заступником директора Київської філії ВАТ «Банк Універсальний» [PERSON], яка діяла на підставі передоручення-довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 23.03.2006 р. Позивач вважає, що директор Київської філії ВАТ «Банк Універсальний» [PERSON] не мав права передоручати свої права щодо підпису іпотечного договору від 15.06.2007 р. Також, на думку позивача в нотаріальній справі мало б бути рішення керівного органу центрального апарату ВАТ «Банк Універсальний», однак, його за його словами не було та немає. Отже, враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що іпотечний договір та незаконна додаткова угода №1 від 30.11.2007 р. є недійсним, а тому і виконавчий напис від 20.09.2013 р., який виданий на їх підставі є недійсним. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 травня 2018 року (а.с.146-149 том ІІІ), позивач просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 15.06.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2387 в редакції додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р., посвідченої приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №12490, скасувати державну реєстрацію іпотечного договору від 15.06.2007 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2387, скасувати реєстрацію, внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження майнового комплексу за адресою: [ADDRESS], зареєстровану приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за №2388 при посвідченні іпотечного договору від 15.06.2007 р. між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON], визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] №6723 від 20.09.2013 р. на підставі іпотечного договору від 15.06.2007 р. та додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р., застосувати правові наслідки недійсності іпотечного договору від 15.06.2007 р. та додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В останні судові засідання позивач [PERSON] та її представники не з'являлися, представник позивача [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав. В судовому засіданні представники відповідача ПАТ «Універсал Банк» Глевацька О.В. та Петровська-Караченцева Л.Г. позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. В судове засідання треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та представники третіх осіб: відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частина 2 вказаної статті передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вирішуючи по суті переданий на розгляд суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки, недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону. Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Також суд вважає за необхідне вказати, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Так, у силу ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що 15 червня 2007 року між позивачем [PERSON] і ВАТ «Банк Універсальний» в особі Київської філії ВАТ «Банк Універсальний» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №2387, згідно умов якого, в іпотеку передано майновий комплекс, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.75-78 том І). При нотаріальному посвідчені договору іпотеки, приватний нотаріус встановив дієздатність сторін, а також правоздатність та дієздатність ВАТ «Банк Універсальний» та перевірив повноваження його представника [PERSON], про що зроблено відповідний запис в договорі. 28 липня 2005 року ВАТ «Банк Універсальний» в особі Голови Правління [PERSON] уповноважило директора Київської філії [PERSON] представляти інтереси банку перед державними органами, підприємствами, установами, укладати та підписувати від імені банку договори, підписувати всі інші необхідні документи для виконання довіреності від 28.07.2005 р., посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.85 том ІV). Відповідно до ст. 240 ЦК України, в редакції станом на 23.03.2006 р., представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. 23 березня 2006 року директор Київської філії ВАТ «Банк Універсальний» [PERSON] уповноважив свого заступника [PERSON] укладати та підписувати від імені банку договори, в т.ч. договори застави (іпотеки), поруки, довіреність посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №1694 (а.с.86 том ІV). Отже, при посвідченні довіреності від 23.03.2006 р., приватний нотаріус [PERSON] перевірила правоздатність та дієздатність банку, а також його представника [PERSON] 30 листопада 2007 року приватний нотаріус Броварського міськрайонного нотаріального округу [PERSON] посвідчив додаткову угоду №1 (зареєстровану в реєстрі за №12490) до іпотечного договору від 15.06.2007 р. за реєстровим №2387, укладену між позивачем [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» в особі начальника кредитної адміністрації приватного бізнесу Київської філії ВАТ «Універсал Банк» [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 10.07.2007 р. за номером 473, про зміну умов іпотечного договору від 15.06.2007 р. шляхом викладення його в новій редакції. Таким чином, між сторонами виникли відносини з забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України (глава 49), Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна іпотеки. Так, частиною 1 ст. 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору), предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: -нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; -нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; -нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном. Пунктом 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Відповідно до п. 1.2.2 іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань, іпотекодавець передає в іпотеку майновий комплекс, що знаходиться на земельній ділянці площею 4,9602 га., за адресою: [ADDRESS] та перебуває в користуванні іпотекодавця строком на 10 років на підставі договору оренди земельної ділянки від 17.01.2006 р., укладеному з Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області. Додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року до іпотечного договору № 2387 від 15 червня 2007 року передбачено, що предметом договору є: А) майновий комплекс, що складається з будівель, загальною площею 7 775,2 кв.м., розташований по [ADDRESS]; Б) земельна ділянка, з кадастровим номером: [NUMBER], площею 4,9602 га, що розташована по [ADDRESS] та, на якій розташований майновий комплекс. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 009566, виданого Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2007 р. по справі № 2-3473. Судом встановлено, що оспорюваний договір іпотеки та додаткова угода №1 підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, підписуючи дані договори та погоджуючись з їх умовами, сторони повинні були усвідомлювати весь спектр відповідальності та можливе настання негативних наслідків. Отже, виходячи із викладеного вище, з врахуванням встановлених судом обставин та наведених правових норм, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання додаткової угоди до договору іпотеки недійсним не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та положення ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Щодо того, що ВАТ «Універсал Банк» не повідомляв позивача про те, що він є правонаступником ВАТ «Банк Універсальний», слід зазначити, що необхідність такого повідомлення не передбачена чинним законодавством, оскільки особа кредитора не змінилася. До того ж, відповідно до положення ч. 1 ст. 516 ЦК України, яка регулює порядок заміни кредитора у зобов'язанні, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 07 грудня 2009 року Броварський міськрайонний суд Київської області у справі №2-2767/09 встановив дійсність договору іпотеки та задовольнив позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк», дане рішення набрало законної сили. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-1414цс17 від 13.09.2017 р., при наявності судового рішення, яке відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним. Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. За ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, зобов'язання, яке виникло за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2014 р. у справі № 361/8858/13-ц про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію не може змінювати та/або припиняти зобов'язання, яке виникло на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 р. у справі № 2-2767/2009, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] та стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитними договорами в сумі 19 936 142,68 грн, оскільки таке зобов'язання виникло не на підставі договору поруки, а на підставі вказаного рішення. За таких обставин, оскільки банк реалізував своє право шляхом подання позову та отримання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 р. у справі № 2-2767/2009 про стягнення заборгованості, до ухвалення рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2014 р. у справі № 361/8858/13-ц про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, та до визнання договору іпотеки недійсним відсутні підстави для припиненні зобов'язання та визнання правочину недійсним. Згідно правової позиції Верховного суду України у справі № 6-158цс15 від 20.05.2015 р., зазначено, що відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пунктом 286 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік), для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1.ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Позовні вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ґрунтувалися лише на доводах про недійсність договору, але такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи. Інших підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позивачем не було зазначено. Відповідно до ч.7.ст. 81 ЦПК, суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім випадків встановлених цим кодексом. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Судом встановлено, а учасниками справи не заперечується, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості. Таким чином, враховуючи вищевикладене підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні. Представниками відповідача та приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Однак, суд дійшов висновку про існування самостійних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] при укладенні та виконанні зазначеного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів порушення банком норм чинного законодавства України, що могло б бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, тому позов задоволенню не підлягає. Інші доводи позивача, на які посилався його представник у судовому засіданні висновків суду не спростовують. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки решта позовних вимог є похідними від вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 15.06.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2387 в редакції додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р., посвідченої приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №12490. Разом з тим, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року було задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову (а.с.109 том І). Відповідно до п.п. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на викладене, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed