Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Головне управління юстиції м. Києві у якому просила: визнати недійсним доручення від 27.10.2001 року видане від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчене державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. в реєстрі за №6у-2426; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.02.2002 року, укладений між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н.В. в реєстрі за №2106 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.06.2004 року; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що [INFO] помер її рідний дядько [PERSON] , [INFO] . До складу спадщини після померлого [PERSON] мала увійти приватизована у 2001 році квартира [ADDRESS] у якій до дня смерті був зареєстрований і проживав останній. При цьому, після одноособового прийняття спадщини [PERSON] виявила, що зазначене житлове приміщення у 2002 році таємно у незаконний спосіб вибуло з власності спадкодавця. За твердженням позивача [PERSON] , як власник спірного житлового приміщення, жодних доручень будь-кому не видавав і нічого не підписував, у тому числі доручення від 27.10.2001 року у реєстрі за №6у-2426 на підставі якого, від імені останнього 27.02.2002 року укладено договір-купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Позивач зазначила, що [PERSON] за життя вказував їй та правоохоронним органам у своїх поясненнях, що підпис у дорученні є підробленим, крім того він ніколи не знав та не бачив свою довірену особу за вказаним дорученням так само як державного нотаріуса яка посвічувала довіреність. Надалі 25.06.2004 року спірна квартира за договором купівлі-продажу була перепродана [PERSON] в особі її представника [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] не знав і не міг знати про перехід права власності на спірну квартиру, оскільки нові власники себе ніяким чином не проявляли та будь-яким чином не повідомляли [PERSON] про свої права на помешкання. Лише в грудні 2007 року [PERSON] стало відомо про порушення його права на майно, що потягло за собою порушення слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві кримінальної справи №05-13537 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Про те, [PERSON] у зв`язку зі смертю не встиг скористатися своїм законним правом та захистити майнове право у суді. Натомість, спадкоємець [PERSON] у відповідності з положеннями ст.ст. 1216, 1218 ЦК України набула, у зв`язку з прийняттям спадщини, право звернення до суду за захистом порушених майнових прав, яке реалізує шляхом даного позову. Таким чином, за твердженням позивача, оскільки [PERSON] письмових повноважень на відчуження своєї квартири [PERSON] не надавав та не проявляв власного волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.02.2002 року, не ставив свого підпису на дорученні від 27.10.2001 року та у подальшому не схвалював цей договір, то в силу ст.ст. 48, 63 ЦК УРСР (чинних на час оформлення) зазначені угоди слід визнати недійсними. З огляду на зазначене, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2002 року з моменту його укладення свідчитиме про наявність спірної квартири у складі спадкового майна померлого [PERSON] та її спадкування позивачем, а отже дає право витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним. Разом з тим, оскільки право власності [PERSON] на спірну квартиру як спадкове майно померлого [PERSON] не визнається відповідачами у справі, на думку позивача таке право підлягає захисту відповідно до норм спадкового права та норми ст. 392 ЦК України шляхом визнання права власності на це майно. За таких обставин, позивач просила про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні [PERSON] та її представники позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили про задоволення позовних вимог, при цьому не змогли пояснити суду можливість віднесенняквартири [ADDRESS] до спадкового майна померлого [PERSON] у разі визнання недійсним доручення від 27.10.2001 року на розпорядження майном останнього, яким також уповноважено[PERSON] на приватизацію вищевказаної кватири. [PERSON] першопочатково з`являючись до суду надавав непослідовні пояснення по суті спору та його участі у вказаних правовідносинах, що викликали сумнів у його психічному стані здоров`я, при цьому згодом перестав з`являтися до суду, будь-яких доказів поважності причин неявки або ж психічних розладів суду не повідомлено. [PERSON] та її представник проти позову заперечували, зазначали, що вона є добросовісним набувачем та продавцем квартири [ADDRESS] , при цьому не змогли пояснити суду наявність у неї оригіналу оскаржуваної довіреності від імені [PERSON] датованої 27.10.2001 року на розпорядження [PERSON] майном останнього та причину повідомлення про її існування і надання суду в оригіналі лише 25.04.2017 року після безлічі марних спроб провести експертне дослідження по електрофотографічній копії документа. [PERSON] проти позову заперечив, крім іншого подав клопотання про застосування строків позовної давності вказуючи про те, що позивач посилаючись на початок перебігу строку позовної давності з 27.07.2010 року не навела правового обґрунтування підстав поновлення строку використання переданих спадкоємцю прав, оскільки на його думку заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку та перебігу позовної давності для спадкоємця. Зазначені правовідносини передбачають правонаступництво та перехід права вимоги у межах одного строку позовної давності. В судовому засіданні надано свідоцтво про смерть [PERSON] , з огляду на зазначене та з`ясування наявності єдиного спадкоємця, яким є [PERSON] , останню виключено зі складу співвідповідачів у справі. Представник Головного управління юстиції м. Києва в судове засідання не з`явився, подали до суду пояснення у яких обґрунтували позицію щодо недійсності правочинів, прохання розгляду справи за відсутності їх представника та залишили вирішення даного питання на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази у справі, суд встановив наступне. 27.10.2001 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №6у-2426 довіреність, видану від імені [PERSON] на [PERSON] , якою останній був уповноважений управляти та розпоряджатися всім майном довірителя, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, крім іншого, представляти інтереси довірителя в усіх установах, організаціях м. Києва з питань приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , в Київському міському бюро технічної інвентаризації з питання отримання довідки-характеристики. Судом встановлено та підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, що квартира [ADDRESS] була приватизована на ім`я [PERSON] після оформлення оскаржуваної довіреності, саме 27.12.2001 року (Т.1 а.с. 16). Згідно ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Ст. 244 ЦК України визначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. З огляду на зміст ст.ст. 237, 244 ЦК України, необхідною умовою для виникнення правовідносин представництва є волевиявлення довірителя, яке виражається, зокрема, у видачі письмової довіреності. При цьому, з особистих письмових пояснень [PERSON] від 18.09.2007 року, адресованих прокурору Оболонського району м. Києва вбачається, що останній заперечував факт підпису спірної довіреності від свого імені, приватизацію квартири [ADDRESS] та укладання будь-яких договорів по відчуженню вказаного нерухомого майна (Т.1 а.с. 52-54). Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (Т.1, а.с. 12). У відповідності до довідки Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від 26.01.2013 року за №252/02-14 за матеріалами спадкової справи майна померлого [INFO] [PERSON] єдиною спадкоємицею спадкового майна померлого є племінниця спадкодавця - [PERSON] , яка прийняла спадщину та отримала особисто свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлому спадкове майно (Т.1, а.с. 14,15). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 251ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252ЦК України). Ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Лише після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину та відповідно набула прав і обов`язківщо належали спадкодавцеві. Таким чином, саме з моменту прийняття спадщини для [PERSON] почав перебіг строк позовної давності щодо захисту порушеного права на спадкове майно. З штампу вхідної кореспонденції Оболонського районного суду м. Києва вбачається, що позовна заява [PERSON] про визнання угод недійсними, визнання права власності на майно та витребування майна подано до суду 15.03.2013 року, тобто в межах строку, встановленого ст.257 ЦК України. Оскільки доручення та договір купівлі-продажу квартири вчинені у період дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), до спірних правовідносин, пов`язаних з укладенням згаданих угод, слід застосовувати норми цього кодексу. Згідно з приписами ст. 41, ч.1 ст. 62, ст. 64 ЦК УРСР довіреністю визнається одностороння угода, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами та спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків тієї особи, яку представляють. Відповідно до ст. 48ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. У відповідності до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року зі змінами «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» за правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну, чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановленні особливі правила визнання угод недійсними. При цьому, ст. 63 ЦК УРСР передбачає наслідки укладення угоди особою, не уповноваженою на це або з перевищенням повноважень. За правилами вказаної статті ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи, особою не уповноваженої на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за життя заперечував факт підпису спірної довіреності від свого імені, та укладання будь-яких договорів по відчуженню вказаного нерухомого майна (Т.1 а.с. 52-54). Більше того, згідно Постанови слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.12.2007 року порушено кримінальну справу по факту вчинення невідомими особами злочину передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, а саме щодо вчинення шахрайських дій та заволодіння належної [PERSON] квартири [ADDRESS] (Т.1, а.с. 24). Крім того, згідно висновку №0603 почеркознавчого та технічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи від 08.08.2013 року проведеної на замовлення представника позивача підписи від імені [PERSON] , зображення яких містяться в електрофотогафічній копії доручення від 27.10.2001 року посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. в реєстрі за №6у-2426 щодо надання [PERSON] повноважень на управління та розпорядження майном, аркуша 65 Реєстру для реєстрації нотаріальних дій постійного зберігання щодо посвідчення доручення на розпорядження майном у графі «Розписка про одержання оформленого документу» виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON] (Т. 1, а.с. 68-75). Виконання підпису в графі «Розписка про одержання оформленого документу» на оригіналі аркушу №65 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій №6у-2426 за 2001 рік Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від імені [PERSON] не [PERSON] , а іншою особою підтверджується висновком експерта від 06.11.2015 року за №448/тдд здійсненого в межах даної справи за ухвалою Оболонського районного суду Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУМВС України в м. Києві (Т 2, а.с. 114-121). Ст. 106 ЦПК України дала право учаснику справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. При цьому,експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно висновку експертів Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз від 26.04.2018 року №2158/2159/18-21 за результатами проведення судово-технічного та почеркознавчого дослідження в межах даної цивільної справи на замовлення представника позивача підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься в дорученні від 27.10.2001 року посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. в реєстрі за №6у-2426 щодо надання [PERSON] повноважень на управління та розпорядження майном [PERSON] - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів не самим [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису ймовірно із заяви [PERSON] про видачу паспорта (форма №1) від 30.12.1981 року (Т.3 а.с. 70-78). З огляду на матеріали справи, оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що довіреність від імені [PERSON] посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. 27.10.2001 року в реєстрі за №6у-2426 щодо надання [PERSON] повноважень на управління та розпорядження майном [PERSON] не підписувалася останнім, вчинена без відома [PERSON] та за відсутності його волевиявлення. Таким чином, довіреність від 27.10.2001 року посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С.О. в реєстрі за №6у-2426, видану від імені [PERSON] на [PERSON] , якою останній був уповноважений управляти та розпоряджатися всім майном довірителя, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, крім іншого, представляти інтереси довірителя в усіх установах, організаціях м. Києва з питань приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] слід визнати недійсною. З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2002 року [PERSON] , від імені якого, на підставі доручення посвідченого Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №6у-2426 діяв [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (Т.1 а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною вважається недійсною з моменту її укладення. Оскільки спірна квартира вибула із володіння [PERSON] поза його волею шляхом протиправних дій невстановлених осіб, пов`язаних із підробленням його підпису на дорученні від 27.10.2001 року, яке визнано недійсним, договір купівлі продажу квартири від 27.02.2002 року укладений від імені [PERSON] з [PERSON] на підставі недійсного доручення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н.В. в реєстрі за №2106 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.06.2004 року також слід визнати недійсним. В свою чергу [PERSON] 25.06.2004 року за договором купівлі-продажу відчужила вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с. 20). Вказаний договір було укладено у період дії ЦК України 2003 року, тому на правовідносини сторін пов`язані з укладенням зазначеного правочину, витребування майна та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом поширюються норми чинного ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В судовому засіданні з`ясовано та підтверджено відомостями Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, що станом на час оформлення [PERSON] спадщини [INFO] квартира [ADDRESS] не увійшла до складу спадщини померлого [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно з п.п. 4.12 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого у Міністерстві юсти ції України 22.02.2012 року №285/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі документів, що підтверджують право власності. Згідно з п.п. 4.18 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд вважає, що спадкове право [PERSON] за відсутності звернення до нотаріальної контори про оформлення права власності на нерухоме спадкове майно та відмови у його оформленні, на даний час, не порушено, а отже визнання за останньою права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] позовному провадженні є передчасним. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їх волі іншим шляхом. Згідно роз`яснень пленуму Верховного Суду України у п. 10. Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, з огляду на зазначене та зміст ст.ст.387, 388 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка не є стороною недійсного правочину. Оскільки [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS] і на даний час таке право за нею не оформлено, вимога останньої про витребування у [PERSON] вказаного помешкання саме на її користь є передчасною та не підлягає задоволенню. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає доцільним здійснити розподіл понесених і документально підтверджених судових витрат понесених [PERSON] шляхом стягнення на її користь з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 2000 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial