Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] (транспортне) страхове бюро України звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, посилаючись на те, що 14 квітня 2015 року по автодорозі Київ-Одеса сталась дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: автомобіля марки ВАЗ2101, д.н.з. К3736КІ, під керуванням [PERSON], та автомобіля марки Хонда, д.н.з. [NUMBER], власником якого є [PERSON]. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль потерпілої особи отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ДАІ, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до вказаної постанови суду відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди і притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі вимог ст. 124 КУпАП. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, потерпіла особа звернулась до МТСБУ з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі Звіту № 1010 про оцінку матеріального збитку, спричиненого автомобілям потерпілої особи, був складений наказ № 3789 від 28 липня 2015 року про виплату страхового відшкодування потерпілій особі. Відповідно до норм ст. 41 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 32303,16 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 3789 від 03 серпня 2015 року. Також позивачем були понесені витрати за послуги аварійного комісара з метою визначення матеріального збитку, завданого автомобілю потерпілій особі, в розмірі 985 грн., про що свідчить платіжне доручення № 26429 від 27 травня 2015 року. Так як цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована на момент дорожньо-транспортної пригоди, то МТСБУ набуло право вимоги до відповідача після виплати страхового відшкодування. 03 серпня 2015 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист про досудове врегулювання спору. Оскільки відповідач не сплатив страхове відшкодування в добровільному порядку, то МТСБУ змушене звернутись за захистом своїх прав до суду. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] (транспортне) страхове бюро України просив стягнути з [PERSON] на користь МТСБУ страхове відшкодування в розмірі 33 288 грн. 16 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі. 1600 грн.. У судове засідання представник позивача не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява, у якій представник позивача позов підтримав і просив розглянути справу у його відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідач подав до суду заяву, в якій позов визнав і не заперечував проти його задоволення. Суд, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14 квітня 2015 року близько 15 год. 55 хв. водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2101», д/н К3736КІ, по автодорозі Київ-Одеса, при зміні напрямку руху ліворуч не переконався, що це буде безпечно, допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], який рухався ліворуч і у тому ж напрямку. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п. 2.3. «б», п. 10.1 Правил дорожнього руху України, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протокол АП1 № 109984 від 14 квітня 2015 року про адміністративне правопорушення) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. на користь держави. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, потерпіла особа звернулась до МТСБУ з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі Звіту № 1010 про оцінку матеріального збитку, спричиненого автомобілям потерпілої особи, був складений наказ № 3789 від 28 липня 2015 року про виплату страхового відшкодування потерпілій особі. Відповідно до норм ст. 41 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 32303,16 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 3789 від 03 серпня 2015 року. Також позивачем були понесені витрати за послуги аварійного комісара з метою визначення матеріального збитку, завданого автомобілю потерпілій особі, в розмірі 985 грн., про що свідчить платіжне доручення № 26429 від 27 травня 2015 року. Так як цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована на момент дорожньо-транспортної пригоди, то МТСБУ набуло право вимоги до відповідача після виплати страхового відшкодування. 03 серпня 2015 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист про досудове врегулювання спору. Оскільки відповідач не сплатив страхове відшкодування в добровільному порядку, то МТСБУ змушене звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Тому відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 даного Закону після проведення виплати у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до [PERSON]. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обовязок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу. Згідно вимог п. 38.2.1. ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1. ст. 13 цього Закону. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно вимог ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи викладене, заявлені вимоги позивача про відшкодування з відповідача [PERSON] в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 32 303 грн. 16 коп., та у зв»язку з наданням послуг аварійного комісара в розмірі 985 грн., підлягають задоволенню. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. Слід також зазначити, що в поданій до суду заяві, в якій відповідач визнав позов і мав намір добровільно сплачувати вказану суму -33288 грн. 16 коп. та витрати, пов»язані зі сплатою судового збору, відповідач [PERSON] також просив розстрочити виплату всього зобов»язання та судового збору шляхом виплати щомісячно 20% від пенсійного забезпечення [PERSON], посилаючись на те, що загальний розмір його пенсійного забезпечення становить 4100 грн., і в той же час постійні витрати на ліки та лікування не дають можливості одночасно виплатити всю суму регресу в розмірі 33 288 грн. 16 коп.. З огляду на викладене, суд вказує на те, що порушені відповідачем в заяві питання регулюються нормами розділу VІ «Процесуальні питання, пов»язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень органів (посадових осіб) Цивільного процесуального кодексу України, і зокрема, ст. 435 ЦПК України, де за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Тому відповідач [PERSON] після набранням зазначеного рішення суду законної сили вправі звернутись до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду в порядку вирішення процесуального питання, пов»язаного з виконанням судового рішення, відповідно до вимог ст. 435 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved