Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс», у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ), про визнання договору позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON], припиненим, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що у 2004 році між ним та [PERSON]було досягнуто згоди щодо передання останнім йому у позику окремими траншами грошових коштів під проценти. При цьому, письмові угоди між сторонами не оформлювались у звязку з принциповою відмовою від цього відповідача [PERSON], однак, при отриманні кожного окремого траншу позивачем надавалась відповідачу розписка про отримання коштів. Так, зокрема, 27 січня 2005 року ним було отримано грошову суму в розмірі 3 000 000,00 доларів США, про що надано боргову розписку. Позивач стверджував, що протягом тривалого часу досягнуті між ним та [PERSON] домовленості виконувалися ними в повному обсязі і вони не мали один до одного жодних претензій з цього приводу, але він постійно наполягав на тому, що їх домовленості повинні бути оформлені у письмовому вигляді відповідно до вимог чинного законодавства. Вказував, що 08 грудня 2015 року на його вимогу щодо письмового оформлення існуючих між ним та відповідачем домовленостей, останній не погодився на підписання окремих договорів позики по кожному траншу, а наполіг на підписанні між ними одного єдиного документу, а саме Договору від 08 грудня 2015року, який був підписаний позивачем особисто, а з боку відповідача - двома свідками, оскільки [PERSON] відмовився від особистого підписання. Відповідно до умов п.1 вказаного Договору, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в розмірі 6 060 600,00 доларів США на наступних умовах: форма повернення - готівкова; відсоткова ставка - 24% річних від суми позики, що виплачуються щомісячно до дня повернення позики. У випадку часткового повернення позики, відсотки нараховуються на неповернену суму позики. Позивач зазначав, що відповідно до п.4 Договору, в порядку забезпечення ним виконання зобовязань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу обєктів нерухомості, за умовами яких [PERSON] та зазначеним ним особам були передані у власність обєкти нерухомості, зокрема: [PERSON] оформив в порядку вводу до експлуатації на [PERSON] нежитлові приміщення магазину, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею - 1524,3 кв.м., право власності якої підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 лютого 2005 року серії ЯЯЯ№076732. При цьому зі змісту п.4 Договору вбачається, що [PERSON] та афілійовані до нього особи розуміли той факт, що вони є номінальними власниками зазначених обєктів нерухомості, а укладені договори купівлі-продажу - формою забезпечення зобовязань [PERSON] по поверненню позики та оплаті відсотків. [PERSON] гарантував [PERSON], що в період дії цього Договору не буде в будь-який спосіб відчужувати зазначені обєкти нерухомості, окрім випадків, передбачених цим договором, а також не буде перешкоджати господарській діяльності [PERSON] та афілійованих до нього осіб, що здійснюється на зазначених обєктах нерухомості. Будь-яке відвідування обєктів нерухомості з метою їхньої перевірки, здійснюється виключно в присутності [PERSON] Позивач вказав, що в забезпечення виконання зобовязань між [PERSON] та [PERSON], в порядку вводу до експлуатації було здійснено переоформленнянежитлових приміщень магазину, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, на [PERSON] та оформлення 11 лютого 2005 року на її імя свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення магазину, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею - 1524,3 кв.м. При цьому, даний обєкт нерухомості, як і інші обєкти, залишився в володінні та користуванні [PERSON], оскільки в ньому був розташований супермаркет «Віртус», в якому здійснювала господарську діяльність ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ. Позивач стверджував, що в силу ст.599 ЦК України зобовязання за договором позики від 27 січня 2005 року станом на сьогоднішній день є припиненим з огляду на його виконання, проведене належним чином, оскільки борговий документ - розписка від 27 січня 2005 року знаходиться у нього. Однак спірне приміщення у його власність повернуто не було. Посилаючись на порушення своїх прав, оскільки [PERSON] взяті на себе зобовязання за договором позики повністю не виконав, позивач просив суд визнати договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 27 січня 2005 року, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 3 000 000,00 доларів США, припиненим у звязку з виконанням останнім зобовязань за цим договором у повному обсязі; визнати недійсним свідоцтво про право власності серія ЯЯЯ№ 076732, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, яким посвідчено, що обєкт, розташований в м. Одесі по вул. Щорса, 2, який складається з нежилих приміщень, загальною площею 1524,3 кв.м., в цілому належить на праві приватної власності [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на нежилі приміщення магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2. У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, який в подальшому уточнювала, до ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 11 лютого 2005 року, належать нежилі приміщення магазину, які розташовані: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 1524, 3 кв.м. Проте, за цією адресою розміщується супермаркет «Віртус», та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді [PERSON], що таке розміщення супермаркету «Віртус» та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ є таким що порушує її права, як власника зазначених приміщень, оскільки договір оренди або будь-який інший договір, який надавав право займати належне їй на праві власності приміщення, між нею та відповідачем не укладались. Зазначала, що добровільно звільнити приміщення відповідач відмовляється. Крім того, при огляді приміщення позивачкою було виявлено, що в приміщенні також розміщені: ПТ «Лобмард сінді кат-плюс, Гульцов та компанія», ТОВ «Фінансова компанія «Фінансовий світ», СПД [PERSON], Підприємство у вигляді ТОВ «ЮНА-ІНТЕРСЕРВІС», які ведуть свою господарську діяльність. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка остаточно просила суд винести рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: нежилими приміщеннями магазину, що розташовані за адресою: вул. Щорса (нова назва вулиці - [PERSON]), буд. 2, м. Одеса, шляхом виселення ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та будь-яких інших осіб, що чинять перешкоди в користуванні такою власністю та стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату судового збору (т.1, а.с.170-172). За клопотанням [PERSON] ухвалою суду від 20 жовтня 2016 року були обєднані в одне провадження цивільна справа №521/15471/16ц, провадження №2/521/5465/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, про визнання договору позики припиненим, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності з матеріалами цивільної справи\~ №521/14958/16-ц, провадження №2/520/5340/16 за позовом\~ [PERSON] до ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ про усунення перешкод у користуванні\~та розпорядженні власністю, шляхом виселення (т.1 а.с.168). Протокольною ухвалою суду від 08 листопада 2016 року до сумісного розгляду із зазначеними позовними заявами було прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], МПП «Віртус», про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності (т.1, а.с.198-201). В обґрунтування позовних вимог ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ зазначала, що їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №159 від 11 жовтня 2004 року належало нежиле приміщення № 501, загальною площею 456,2 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, у складі: тамбур-1, холл-2, обмін валют-3, відділ туризму-4, авіа каса-5, залізнична каса-6, їдальня-7, коридори-8,11,11а, кабінети-9,12,13,14,15,16, кладова 10, туалети-17,18, бухгалтерія-19, сейф-20, магазин-21. Зазначила, що в забезпечення зобовязань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним з умовою зворотного переоформлення за ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ права власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею 456,2 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі після повернення [PERSON] боргу, 25 листопада 2004року між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] було укладено удаваний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 501, загальною площею 456,2 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, для приховання договору іпотеки, який насправді був вчинений з метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за договором позики. Отже, дійсні наміри ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ при укладенні договору купівлі-продажу від 25.11.2004 року нежилого приміщення № 501, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 456,2 кв.м., не співпадають із зовнішньою формою укладеного договору, оскільки наміру продавати вказане вище нежиле приміщення, ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ насправді не мала. ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ стверджувала, що оскільки зобовязання за договором позики станом на даний час є припиненими з огляду на виконання, проведене [PERSON] належним чином, відповідно іпотека, якою забезпечувались зобовязання [PERSON] за договором позики, та яка мала вигляд удаваного договору купівлі-продажу нежилого приміщення № 501, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 456,2 кв.м. від 25.11.2014 року, також є припиненою в силу приписів ч. 3 ст. 593 ЦК України та ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку». Крім того, ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ зазначала, що в період часу після придбання ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ спірного нежилого приміщення і до його відчуження, за дорученням та за кошти ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, МПП «Віртус» розпочало та провело реконструкцію зазначеного обєкта нерухомості, внаслідок чого площа спірного нежилого приміщення збільшилась до 1524,3 кв.м., однак, оскільки реконструкція була завершена вже після 25 листопада 2004 року, право власності на спірний обєкт було оформлено на [PERSON] Вказувала, що власником спірного обєкту нерухомості, а саме нежилого приміщення № 501, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, є не [PERSON], а ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, яка поручилась за [PERSON] власною нерухомістю, але відправа власності на це майно не відмовлялась. Посилаючись на зазначені обставини, ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ просила суд визнати договір купівлі-продажу нежилих приміщень, укладений 25 листопада 2004 року, відповідно до якого ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність нежиле приміщення № 501, загальною площею 456,2 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Щорса, 2 у м. Одесі, у складі: тамбур-1, холл-2, обмін валют-3, відділ туризму-4, авіа каса-5, залізнична каса-6, їдальня-7, коридори-8,11, 11а, кабінети-9,12,13,14,15,16, кладова-10, туалети-17,18, бухгалтерія-19, сейф-20, магазин-21, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений у звязку з припиненням основного зобовязання; визнати недійсним свідоцтво про право власності серія ЯЯЯ №076732, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого [PERSON] є власником нежилих приміщень магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2; визнати за ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ право власності на нежилі приміщення магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2 (т.1 а.с.198-201). Ухвалою суду від 11 липня 2017 року до сумісного розгляду із зазначеними позовними заявами було прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Компанії «Кондор» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Компанія «Кондор» у формі ТОВ) до [PERSON], [PERSON], ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], МПП «Віртус», про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності (т.2 а.с.126-127). В обґрунтування позовних вимог Компанія «Кондор» у формі ТОВ посилалась на те, що їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №191 від 27 листопада 2003 року належало нежиле приміщення № 501, загальною площею 195,7 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів 1,2,3,10,11,19, коридорів -4,5,8,13,14, КПП -6, складів -7,12, торгового залу - 9, кабінету -15, кладової -16, входу у підвал, а також на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №192 від 27 листопада 2003 року нежиле приміщення №502, загальною площею 417,1 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет-17, щитова -18, кабінети 20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали -23,27, підсобні приміщення 26,32, склади 28,29, коридор 30 (т.2 а.с.115-119). Компанія «Кондор» у формі ТОВ зазначала, що 03 лютого 2004 року з метою забезпечення зобовязань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним з умовою зворотного переоформлення за Компанією «Кондор» у формі ТОВ права власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею 195,7 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів 1,2,3,10,11,19, коридорів -4,5,8,13,14, КПП -6, складів -7,12, торгового залу - 9, кабінету -15, кладової -16, входу у підвал, а також нежиле приміщення №502, загальною площею 417,1 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет-17, щитова -18, кабінети 20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали -23,27, підсобні приміщення 26,32, склади 28,29, коридор 30, після повернення [PERSON] боргу, між Компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON] було укладено удаваний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого приміщення №7 від 03 лютого 2004 року для приховання договору іпотеки, який насправді був вчинений з метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за договором позики. Отже, дійсні наміри Компанії «Кондор» у формі ТОВ при укладенні договору купівлі-продажу №7 від 03 лютого 2004 року нежилих приміщень, що розташовані по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 195,7 кв.м. та 417,1 кв.м. не співпадають з зовнішньою формою укладеного договору, оскільки наміру продавати вказане вище нежиле приміщення, Компанії «Кондор» у формі ТОВ насправді наміру не мала. Компанія «Кондор» у формі ТОВ зазначила, що оскільки зобовязання за договором позики станом на даний час є припиненими з огляду на виконання, проведене [PERSON] належним чином, відповідно іпотека, якою забезпечувались зобовязання [PERSON] за договором позики, та яка мала вигляд удаваного договору купівлі-продажу нежилого приміщення №7 від 03 лютого 2004 року, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 195,7 кв.м., та 417,1 кв.м., також є припиненою в силу приписів ч. 3 ст. 593 ЦК України та ч. 5 ст. З Закон України «Про іпотеку». Крім того, Компанія «Кондор» у формі ТОВ зазначала, що в період часу після придбання Компанією «Кондор» у формі ТОВ спірного нежилого приміщення і до його відчуження спірне приміщення було реконструйовано, внаслідок чого 11 лютого 2005 року на імя [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради було оформлено свідоцтво про право власності серії ЯЯ №076732 від 11 лютого 2005 року, яке повинно бути визнано недійсним, оскільки посвідчує право власності на обєкт особи, а саме [PERSON], яка не є дійсним власником цього майна. Вказувала, що власником спірного обєкту нерухомості, а саме нежилого приміщення №7 від 03 лютого 2004 року, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 195,7 кв.м., та 417,1 кв.м., є не [PERSON] або ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, а є саме Компанія «Кондор» у формі ТОВ, яка поручилась за [PERSON] власною нерухомістю, але відправа власності на це майно не відмовлялась, тому її право власності на нежиле приміщення №7 від 03 лютого 2004 року, що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, загальною площею 195,7 кв.м., та 417,1 кв.м., повинно бути повернуто Компанії «Кондор» у формі ТОВ. Посилаючись на зазначені обставини, Компанія «Кондор» у формі ТОВ просила суд визнати договір купівлі-продажу нежилих приміщень №7, укладений 03 лютого 2004 року, відповідно до якого Компанія «Кондор» у формі ТОВ продала, а [PERSON] купила індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху №501, загальною площею 195,7 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів 1,2,3,10,11,19, коридорів -4,5,8,13,14, КПП - 6, складів - 7,12, торгового залу - 9, кабінету - 15, кладової -16, входу у підвал, та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху №502, загальною площею 417,1 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет-17, щитова -18, кабінети 20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали -23,27, підсобні приміщення 26,32, склади 28,29, коридор 30, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким що припинений у звязку з припиненням основного зобовязання; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 076732, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого [PERSON] є власником нежилих приміщень магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2; визнати за Компанією «Кондор» у формі ТОВ право власності на індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху №501, загальною площею 195,7 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів 1,2,3,10,11,19, коридорів -4,5,8,13,14, КПП - 6, складів - 7,12, торгового залу - 9, кабінету - 15, кладової -16, входу у підвал, та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху №502, загальною площею 417,1 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет-17, щитова -18, кабінети 20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали -23,27, підсобні приміщення 26,32, склади 28,29, коридор 30 (т.2 а.с.115-119). Представник позивача [PERSON], діючий за довіреністю від 09 серпня 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, позовні вимоги [PERSON] та третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс»у формі ТОВ таКомпанії «Кондор» у формі ТОВ не визнав, проти їх задоволення заперечував (т.2 а.с.175). Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреностей від 26 грудня 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс» таКомпанії «Кондор» у формі ТОВ не визнала, проти їх задоволення заперечувала (т.2 а.с.67). Відповідач [PERSON] та її представник, діюча на підставі довіреностей від 22 вересня 2016 року та від 06 жовтня 2016 року у судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Раніше до суду були надані письмові заперечення на позов [PERSON], в обґрунтування яких було зазначено, що ніякої угоди у 2004 році, між [PERSON] та [PERSON] про передання останнім будь-яких грошових коштів [PERSON] під проценти не було, договір позики між ними не укладався, розписку на грошову суму в розмірі 3\~000 000 дол. США від [PERSON], [PERSON] не отримував. Крім того, будь-яких вимог до [PERSON] щодо виконання ним договору позики ніхто не заявляв, а тому з цього приводу взагалі відсутній предмет спору. Вказували, шо згідно договору купівлі-продажу № 7 від 03.02.2004 року Компанія «Кондор» у формі ТОВ, в особі директора [PERSON], продала, а [PERSON] купила індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 501, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 195,7 кв.м. та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 502, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 417,1 кв.м. Також на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 25.11.2004 року ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, в особі директора [PERSON], продала, а [PERSON] купила індивідуально-визначене майно - нежиле приміщення № 501, загальною площею 456.2 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Щорса, 2у м. Одесі. 11 лютого 2005року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на зазначені приміщення, та зареєструвала своє право власності в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджує реальність її намірів щодо володіння зазначеними приміщеннями. [PERSON], що будь-якої домовленості між [PERSON] та [PERSON] з приводу повернення вказаних нежилих приміщень після погашення ним боргу за договором позики з [PERSON], не було. [PERSON] не має та не мав ніякого відношення до нежилих приміщень, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованих по вул. Щорса, 2 в м. Одесі (т.1 а.с.51-52, 190-192). Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, діючий на підставі довіреності від 14 червня 2017року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме в частині визнання договору позики припиненим, в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Позовні вимоги [PERSON] та Компанії «Кондор» у формі ТОВ не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (т.2 а.с.122). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: МПП «Віртус» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Компанії «Кондор» у формі ТОВ у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ; позовні вимоги ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], МПП «Віртус»; позовні вимоги Компанії «Кондор» у формі ТОВ до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], МПП «Віртус», підлягають задоволенню частково, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про іпотеку», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого, [PERSON] була видана боргова розписка, з якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 3\~000 00,00 доларів США з відсотковою ставкою 24% річних, які зобовязався сплачувати щомісячно. Строк повернення боргу сторонами не визначався і його повернення повинно було відбутись у час, що визначався позивачем (т.3 а.с.12). Крім цього, зі змісту розписки вбачається, що в якості забезпечення зобовязання по поверненню боргу та процентів, на [PERSON] протягом місяця повинно бути оформлено свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину по вул.Щорса,2 в м. Одесі. Після повернення коштів у повному обсязі протягом 7 днів оформлюється зворотний договір купівлі-продажу зазначеного обєкта. Згідно ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грощі тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні встановлено, що оригінал розписки від 27 січня 2005 року знаходиться у [PERSON], який надав її в судовому засіданні для огляду. Таким чином, оскільки вказаний доказ відповідачами не спростований, то суд розцінює наявність у [PERSON] розписки від 27 січня 2005 року, як доказ виконання останнім своїх зобовязань за договором позики, а також належним доказом як укладення від 27 січня 2005 року договору позики між [PERSON] та [PERSON], так і умов цього договору. Крім того, суд вважає, що розписка від 27 січня 2005 року засвідчує отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів розмірі 3\~000 000,00 доларів США. Згідно ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За таких обставин, суд вважає, що заперечення представників [PERSON] та [PERSON] щодо відсутності правовідносин за вказаним договором позики, спростовуються матеріалами справи, а тому суд не може прийняти їх до уваги. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України по справі №442/8157/15ц від 12 квітня 2017 року, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Матеріалами справи встановлено, що 08 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, який підписаний позивачем особисто, а з боку [PERSON] - двома свідками, оскільки [PERSON] відмовився від особистого підписання (т.1 а.с.4-5). Відповідно до умов п.1 вказаного Договору, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в розмірі 6\~060 600,00 доларів США на наступних умовах: форма повернення - готівкова; відсоткова ставка - 24% річних від суми позики, що виплачуються щомісячно до дня повернення позики. У випадку часткового повернення позики, відсотки нараховуються на неповернену суму позики. Пунктом 4 Договору встановлено, що в порядку забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу деяких обєктів нерухомості, за умовами яких [PERSON] та зазначеним ним особам були передані у власність обєкти нерухомості, зокрема: [PERSON] оформив в порядку вводу до експлуатації на [PERSON] нежитлові приміщення магазину, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею - 1524,3 кв.м., право власності якої підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 лютого 2005 року серії ЯЯЯ№076732. При цьому зі змісту п.4 Договору вбачається, що [PERSON] та афілійовані до нього особи розуміли той факт, що вони є номінальними власниками зазначених обєктів нерухомості, а укладені договори купівлі-продажу - формою забезпечення зобовязань [PERSON] по поверненню позики та оплаті відсотків. [PERSON] гарантував [PERSON], що в період дії цього Договору не буде в будь-який спосіб відчужувати зазначені обєкти нерухомості, окрім випадків, передбачених цим договором, а також не буде перешкоджати господарській діяльності [PERSON] та афілійованих до нього осіб, що здійснюється на зазначених обєктах нерухомості. Будь-яке відвідування обєктів нерухомості з метою їхньої перевірки, здійснюється виключно в присутності [PERSON] Обставини, які викладені в даному договорі, знайшли своє підтвердження поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні, а саме. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона, як довірена особа [PERSON] здійснювала періодичні розрахунки та звірки з [PERSON] стосовно погашення [PERSON] зобовязань за договорами позики, у тому числі за договором позики від 27 січня 2005 року. Їй відомо, що [PERSON] з 2004 року позичав гроші у [PERSON] під конкретні обєкти. Всі записи перевіряв [PERSON] Вказала, що коли почались чутки, що [PERSON] має намір продати «Віртус», то [PERSON] та [PERSON] домовились про зустріч. При їх зустрічах завжди був присутній [PERSON], а потім і [PERSON] Вказувала, що їй також відомо про їх домовленість, що [PERSON] викупить майно. Зазначила, що у липні їй зателефонував [PERSON] та наказав вивести всі його борги, після чого вона розрахувала суму грошей, які знаходились у чорних мішках, сума заборгованості склала більше 9 000\~000 доларів США. Їй відомо, що повний розрахунок між сторонами відбувся 07 липня 2016 року, проте при розрахунку вона не була присутня. Свідок [PERSON] пояснив суду, що за проханням [PERSON] він був присутній в якості медіатора під час переговорів наприкінці 2015 року щодо порядку погашення позики та викупу обєктів нерухомості, переданих в іпотеку [PERSON] Крім нього, в переговорах в якості медіатора також приймав участь [PERSON] Зазначав, що суму боргу, щодо якої йшли перемови він не памятає, однак мова йшла про повернення значної суми, які [PERSON] позичив у [PERSON] з метою розвитку свого бізнесу із подальшою сплатою за це відсотків, передавши останньому в якості забезпечення виконання зобовязань обєкти нерухомості. В процесі переговорів, свідок підписував разом з [PERSON] та [PERSON] письмові документи. Укладений між сторонами договір він та [PERSON] підписали особисто, як свідки. Підпис [PERSON] на договорі відсутній, у звязку з тим, що [PERSON] від підписання будь-яких документів відмовлявся, але усно погоджувався зі змістом цих документів. Відносини між сторонами носили характер джентльменської угоди, тобто [PERSON] угоду визнав, проте від її підписання відмовився. [PERSON], що всі зустрічі відбувались в офісі[PERSON] по вул. Балківській у м. Одеса, в його та [PERSON] присутності. В присутності свідка гроші не передавались. Свідок [PERSON], яка є дружиною [PERSON], пояснила суду, що її чоловік на протязі багатьох років позичав грошові кошти у [PERSON] Була велика позика, приблизно 10 000\~000 доларів США під різні обєкти. Зазначала, що її чоловік із [PERSON] перебували у дружніх відносинах, проте влітку чоловік повідомив їй, що бажає розрахуватись з [PERSON] У липні чоловік зателефонував їй, та наказав приїхати до офісу. Свідок приїхала до офісу, в якому знаходились гроші у розмірі більше 9\~000\~000 доларів США в сміттєвих пакетах,частину з яких [PERSON] перевірив, після чого передав їй та чоловікові пять розписок, її чоловіка та її розписку, які вони перевірили. Свідок [PERSON] пояснив суду, що між ним та [PERSON] неодноразово досягались домовленості щодо позики грошових коштів та застави нерухомого майна для забезпечення виконання зобовязань, однак за бажанням [PERSON] договори іпотеки оформлювались лише у разі короткострокових позик, але коли кошти позичались на тривалий чи не визначений час, то останній вимагав переоформлення нерухомого майна у його власність або у власність довірених осіб, в даному випадку [PERSON], сестрі дружини. Таким чином, суд вважає, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно існували правовідносини за договорами позики, які були припиненні у звязку з виконанням [PERSON] своїх грошових зобовязань перед[PERSON] За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору позики від 27 січня 2005 року припиненим у звязку з виконанням останнім зобовязань за цим договором, підлягають задоволенню. Зі змісту розписки [PERSON] від 27 січня 2005 року вбачається, що останній повинен був в якості забезпечення зобовязання по поверненню боргу та процентів оформити на [PERSON] протягом місяця свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину по вул.Щорса, 2 в м. Одесі, а після повернення коштів оформлюється зворотний договір купівлі-продажу зазначеного обєкта. Що стосується нежилого приміщення магазину по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, яке повинно бути передано в якості забезпечення зобовязання [PERSON] по поверненню боргу та процентів у власність [PERSON], то судом встановлені наступні обставини. 01 лютого 2004 року між ТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та МПП «Віртус» було укладено договір комісії, відповідно до умов якого останній зобовязувався за дорученням комітента за винагороду від свого імені за рахунок комітента замовити розробку проекту реконструкції, проведення державної експертизи проекту реконструкції, отримати необхідні погодження, а також укласти відповідні договори щодо проведення робіт з реконструкції нежилих приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, а також ввести нежилі приміщення до експлуатації після реконструкції (т.2 а.с.61-63). Встановлено, що листом виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 квітня 2004року було повідомлено директора МПП «Віртус» [PERSON]І про надання дозволу на виконання проекту реконструкції фасаду будівлі з улаштуванням заскленої прибудови по вул. Щорса, 2 (т.1 а.с.66). 05 серпня 2004 року МПП «Віртус» отримало висновок Одеської обласної санітарно-епідеміологічної станції про погодження робочого проекту реконструкції існуючого приміщення по вул. Щорса, 2 в м. Одесі під продовольчий магазин торгівельною площею 690,62кв м МПП «Віртус» та кафе (т.1 а.с.105). 26 серпня 2004 року МПП «Віртус» отримало висновок експертизи [PERSON] України в Одеській області щодо відсутності порушень вимог пожежної безпеки по вул. Щорса, 2 (т.1 а.с.71). 10 вересня 2004 року МПП «Віртус» отримало комплексний експертний висновок (позитивний) ООС «Укрінвестекспертиза» №369 із затверджуваною частиною робочого проекту реконструкцій фасаду будівлі, з улаштуванням заскленої прибудови по вул. Щорса, 2 в м. Одесі (т.1 а.с.67-68). 25 вересня 2004 року наданий МПП «Віртус» проект реконструкції нежилих приміщень по вул. Щорса, 2 в м. Одесі був погоджений відділом Державтоінспекції м. Одеси (т.1 а.с.70). 05 жовтня 2004 року МПП «Віртус» було видано договірдозвіл на встановлення тимчасової огорожі у звязку з реконструкцією фасаду будівлі по вул. Щорса, 2 в м. Одесі(т.1 а.с.69). 07 жовтня 2004року МПП «Віртус» отримало дозвіл ІДАБК м. Одеси №690/4 на виконання будівельних робіт з реконструкції існуючого магазину по вул. Щорса, 2 (т.1 а.с.73). 11 жовтня 2004 року МПП «Віртус» отримало технічні умови ВАТ «Одесаобленернерго» на електропостачання магазину по вул. Щорса, 2 (т.1 а.с.72). 01 лютого 2005 року державною технічною комісією було складено акт про прийняття закінченого будівництва обєкта в експлуатацію, а саме закінченого реконструкцією магазина за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, площею 1524,3 кв.м. (т.1а.с.74). 04 лютого 2005 року розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №115/01-04 за зверненням МПП «Віртус» був затверджений акт державної технічної комісії щодо прийняття до експлуатації закінченого реконструкцією магазину за адресою: вул. Щорса, 2, площею 1524,3 кв.м. (т.1 а.с.75). Таким чином, МПП «Віртус» були виконані всі умови договору комісії від 01 лютого 2004 року, укладеного між МПП «Віртус» таТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ. Судом встановлено, що 11 жовтня 2004 року між Одеською міською радою (далі-ОМР) та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ було укладено договір купівлі-продажу №159, відповідно до умов якого ОМР продала, а ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилого приміщення №501, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, що складається з нежилого приміщення першого поверху №501, загальною площею 456,2 кв.м., відображеного у технічному паспорті, а саме: тамбур-1, холл-2, обмін валют-3, відділ туризму-4, авіа каса-5, залізнична каса-6, їдальня-7, коридори-8,11,11а, кабінети-9,12,13,14,15,16, кладова 10, туалети-17,18, бухгалтерія-19, сейф-20, магазин-21 (т.1 а.с.203-206). 08 листопада 2004 року право власності ТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ на нежиле приміщення №501, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2 було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 листопада 2004 року (т.1 а.с.207). Сторони свої зобовязання за договором купівлі-продажу №159 від 11 жовтня 2004 року виконали, що підтверджується актом приймання передачі від 23 листопада 2004 року (т.1,а.с.206). Судом встановлено, що 01 листопада 2004 року між ТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та МПП «Віртус» було укладено договір оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого ТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ передало по акту прийому-передачі МПП «Віртус» в строкове орендне платне користування приміщення загальною площею 456,2 кв.м. в будівлі, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2 (т.2 а.с.55-59,60). 10 листопада 2004 року між ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого, сторони зобовязались у строк до 25 листопада укласти договір купівлі-продажу нежилого приміщення №501, яке розташований за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 456,2 кв.м. (т.2, а.с.44). В судовому засіданні представник [PERSON] та [PERSON] стверджувала, що грошові кошти за придбання ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ нежилого приміщення № 501, за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 456,2 кв.м., у Одеської міської ради на підставі договору купівлі-продажу № 159 від 11.10.2004 року, нібито, були сплачені не ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, а саме [PERSON], на підтвердження чого надали копію попереднього договору від 10 листопада 2004 року. Суд вважає, що дані твердження не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки відповідно до п. 3.2. договору купівлі-продажу № 159 від 11.10.2004 року право власності на обєкт купівлі-продажу переходить до «Покупця» з моменту реєстрації обєкта купівлі-продажу. Державна реєстрація здійснюється після повної сплати вартості обєкта купівлі-продажу, зазначеного у п. 1.3. цього Договору та отримання «Покупцем» Акту приймання-передачі. Крім того, на останній сторінці договору купівлі-продажу № 159 від 11.10.2004 року є штамп: «зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно», датою державної реєстрації обєкта купівлі-продажу є 01.11.2004 року; пунктом 2.3. попереднього договору від 10.11.2004 року також підтверджується, що право власності на обєкт нерухомості виникло у ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ з 01.11.2004 року. Дані обставини спростовують твердження представника [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що нібито кошти, сплачені [PERSON] за попереднім договором від 10.11.2004 року, були спрямовані на придбання обєкта за договором купівлі-продажу № 159 від 11.10.2004 року, оскільки таке твердження суперечить умовам договору купівлі-продажу, в частині виникнення права власності на обєкт в ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ (01.11.2004 року) лише після здійснення повної оплати за придбаний обєкт. Отже, судом встановлено, що оплата повної вартості придбаного в Одеської міської ради обєкта нерухомості була здійснена ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ не менше ніж за 10 днів до дня укладення попереднього договору. Суд вважає, що надана представником [PERSON] та [PERSON] копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 10.11.2004 року не може бути прийнята в якості доказу (т.1 а.с.223). Так, відповідно до абзацу 2 п. 3.2. чинного станом на листопад 2004 року Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001 № 72, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 березня 2001 р. за № 237/5428, передбачено, що про приймання готівки видається квитанція за підписами головного бухгалтера або особи, уповноваженої керівником підприємства і касира, засвідчена печаткою підприємства. Однак, дана квитанція не містять підпису касира, а також прізвища особи, підпис якої міститься в квитанції, що є порушенням вищевказаного Положення. До того ж, зазначена в квитанції до прибуткового касового ордеру підстава: «фин. помощь» суперечить змісту п. 2.7. попереднього договору від 10.11.2004 року. 25 листопада 2004 року між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилих приміщень, відповідно до умов якого ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ продала, а[PERSON] купила індивідуально визначене майно - нежиле приміщення №501, загальною площею 456,2 кв.м, що розташоване за адресою: вул. Щорса, 2, у м. Одесі (т.1 а.с. 96-97). Судом встановлено, що Компанії «Кондор» у формі ТОВ належало на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу №191 від 27 листопада 2003 року та №192 від 27 листопада 2003 року нежилі приміщення першого поверху №501, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 195,7 кв.м., яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів-1,2,3,10,11,19, коридорів-4,5,8,13,14, КПП-6, складів 7,12, торгового залу - 9, туалету-15, кладової-16, входу в підвал та нежилі приміщення першого поверху №502, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 417,1 кв.м., які складаються з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет-17, щитова -18, кабінети-20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали - 23, 27, підсобні приміщення-26,32, склади -28,29, коридор-30. 03 лютого 2004 року між Компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON]укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу №7, згідно якого Компанія «Кондор» у формі ТОВ продала, а[PERSON] купила нежиле приміщення першого поверху №501, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 195,7 кв.м., та нежиле приміщення першого поверху №502, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 417,1 кв.м. Зазначені нежилі приміщення належали Компанії «Кондор» у формі ТОВ на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №191 від 27.11.2003року, зареєстрованого в «ОМБТІ та РОН» 25.12.2003року та на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №192 від 27.11.2003року, зареєстрованого в «ОМБТІ та РОН» 25.12.2003року (т.1 а.с. 193). 14 грудня 2004року право власності [PERSON]на зазначене майно було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1,а.с.194). Отже, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року, укладеного між нею та ТОВ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, та договору купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року, укладеного між [PERSON] та Компанією «Кондор» у формі ТОВ, належали на праві власності нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, площею 1069,0 кв.м. Судом встановлено, що 10 лютого 2004 року між [PERSON] та МПП «Віртус» було укладено договір оренди для розміщення магазину, згідно умов якого [PERSON] зобовязалась передати, а МПП «Віртус» прийняти у строкове платне володіння та користування приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 612,80 кв.м., що підтверджується договором оренди та акту приймання-передачі від 10.02.2004року (т.1 а.с.107-111). Відповідно до п.4.1, 4.2 умов договору оренди від 10 лютого 2004 року, термін оренди складає 12 років, якщо жодна сторона за місяць до закінчення договору оренди не заявила про намір його розірвати, дія цього договору автоматично пролонгується на термін 2 роки (т.1 а.с.108). Крім цього, відповідно до п. 5.1 договору оренди розмір орендної плати складає оплату за комунальні послуги. За таких обставин, суд не приймає в якості доказів надані представником [PERSON] копії книг обліку доходів і витрат, яку ведуть громадяни субєкти підприємницької діяльності протягом календарного року за 2006-2011 роки, оскільки вони не можуть вважатись належними доказами сплати ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ орендної плати [PERSON] за користування спірним нежилим приміщенням, з наступних підстав. Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть громадяни субєкти підприємницької діяльності не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і таких первинних документів представником [PERSON] та [PERSON] суду надано не було. За даними вказаних книг, ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, нібито, протягом 2006-2011 років щомісячно сплачувала чотирма платежами суму в загальному розмірі 25\~000 грн., при тому, що договір оренди між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON], нібито, було укладено лише 31 грудня 2008 року. При цьому, ще в лютому 2004 року [PERSON] уклала договір оренди спірного нежилого приміщення строком на 12 років (з автоматичною пролонгацією ще на 2 роки) з МПП «Віртус», саме з яким протягом 2004-2016 років ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ перебувала в договірних відносинах згідно договорів суборенди; Представником [PERSON] та [PERSON] була надана до суду копія договору оренди від 31 грудня 2008 року, укладеного між ВКФ «Юна-Сервіс» та ФОП [PERSON], згідно умов якого [PERSON] зобовязалась передати, а ВКФ «Юна-Сервіс» прийняти у строкове платне користування нежилі приміщення магазину за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2 (т.2, а.с.8-10,11). За твердженням представників [PERSON] та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ,договір оренди від 31 грудня 2008 року між ВКФ «Юна-Сервіс» та ФОП [PERSON], не укладався. 01 січня 2016 року згідно п.7.2 Договору оренди від 10 лютого 2004 року, між МПП «Віртус» та ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ було укладено договір суборенди, відповідно до умов якого МПП «Віртус» передало в суборенду у строкове платне користування нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею 1524,3 кв.м., строком з 01.01.2016 року по 01.12.2017 року (т.1 а.с. 112-115). Судом встановлено, що 04 лютого 2005 року за зверненням МПП «Віртус», розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №115/01-04 від 04 лютого 2005 року був затверджений акт державної технічної комісії щодо прийняття до експлуатації закінченого реконструкцією магазину за адресою: вул. Щорса, 2, площею 1524,3 кв.м. (т.1а.с.74,75). Однак, 11 лютого 2005 року на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №115/01-04 від 04 лютого 2005 року саме [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нежилі приміщення, загальною площею 1524,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 15 грудня 2004 року по вул. Щорса, 2 у м. Одесі (т.1,а.с.6, 24). 22 лютого 2005року право власності [PERSON] на нежилі приміщення магазину по вул. Щорса, 2 у м. Одесі було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» (т.1, а.с.134). Отже, в результаті видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нежилі приміщення, загальною площею 1524,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 15 грудня 2004року по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, остання незаконно отримала у власність нежитлові приміщення, площею 455,3 кв.м., які були збудовані ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ і які не були обєктом купівлі продажу за договором від 25 листопада 2004року. Крім того, зі змісту свідоцтва про право власності на нежилі приміщення від 11 лютого 2005 року вбачається, що дане свідоцтво було видане на імя [PERSON] на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №115/01-04 від 04 лютого 2005 року, яким за зверненням МПП «Віртус», було затверджено акт державної технічної комісії щодо прийняття до експлуатації закінченого реконструкцією магазину за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, площею 1524,3 кв.м. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки реконструкція магазину за адресою: м. Одеса, вул. Щорса,2 проводилася МПП «Віртус» на підставі договору комісії з ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, і саме за його зверненням було затверджено акт державної технічної комісії щодо прийняття до експлуатації закінченого реконструкцією магазину за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, площею 1524,3 кв.м., то виконавчий комітет Одеської міської ради не мав повноважень для видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нежилі приміщення, загальною площею 1524,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 15 грудня 2004року по вул. Щорса, 2 у м. Одесі, оскільки на той час вона не мала ніякого відношення до реконструкції вказаного нежилого приміщення у вигляді магазину за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2. Право власності на перероблену (нову) річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу), відповідно до вимог ст.ст.\~331,\~332 ЦК України, набувається особою, що створила (виготовила) цю річ. Відповідно до частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. А якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва, згідно з ч. 3\~ст. 331 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст.\~316\~та ч. 1 ст.\~317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Суд вважає, що ні [PERSON], ні її представником не було надано жодного доказу того, що вона правомірно набула право власності на нежилі приміщення, загальною площею 1524,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 15 грудня 2004року по вул. Щорса,2 у м. Одесі. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №076732, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого [PERSON] є власником нежилих приміщень магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2, підлягають задоволенню, оскільки саме ВКФ «Юна-Сервіс» проводилася реконструкція спірного приміщення, зі збільшенням його площі. Отже, виходячи з вищевказаних обставин, досліджених доказів та пояснень сторін, суд прийшов до висновку, що [PERSON] ніколи на праві власності не належали нежилі приміщення, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, а тому його вимоги щодо визнаннянедійсним свідоцтва про право власності від 11 лютого 2005 року на нежилі приміщення магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2, видане на імя [PERSON], та визнання за ним права власності на нежилі приміщення магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2, є не обґрунтованими та не відповідають вимогам закону, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до умов, викладених в розписці [PERSON] від 27 січня 2005 року, останній повинен був в якості забезпечення зобовязання по поверненню боргу та процентів оформити на [PERSON] протягом місяця свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину по вул.Щорса, 2 в м. Одесі, а після повернення коштів оформлюється зворотний договір купівлі-продажу зазначеного обєкта. Судом встановлено, що на виконання домовленостей, що попередньо були досягнуті між [PERSON] та [PERSON], 03 лютого 2004 року між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON] був укладений удаваний договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 501, №502, загальною площею 612,8 кв.м., що розташоване по вул. Щорса, 2 у м. Одесі. Крім того, на виконання домовленостей, що попередньо були досягнуті [PERSON] та [PERSON], 25 листопада 2004 року між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] був укладений удаваний договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 501, загальною площею 456,2 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Щорса, 2 у м. Одесі. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З огляду на вищевказані положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що укладення договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] та договору купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON], не було спрямоване на настання реальних наслідків, оскільки після їх укладення проданий обєкт нерухомості залишився у володінні та користуванні продавців, у ньому був розташований супермаркет «Віртус», в якому здійснював господарську діяльність ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та компанія «Кондор» у формі ТОВ. Із змісту п.4 Документу від 08 грудня 2015 року (фактичного договору позики) вбачається, що в порядку забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу обєктів нерухомості, за умовами яких [PERSON] та зазначеним ним особам були передані у власність обєкти нерухомості та частки в статутному капіталі, зокрема: [PERSON] оформив в порядку вводу до експлуатації на [PERSON] нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею - 1524,3 кв.м. При цьому, [PERSON] та афілійовані до неї особи розуміють той факт, що вони є номінальними власниками зазначених обєктів нерухомості, а укладені договори купівлі-продажу - формою забезпечення зобовязань [PERSON] по поверненню позики та оплаті відсотків. [PERSON] гарантував [PERSON], що в період дії цього Договору не буде в будь-який спосіб відчужувати зазначені обєкти нерухомості, окрім випадків, передбачених цим договором, а також не буде перешкоджати господарській діяльності [PERSON] та афілійованим до нього осіб, що здійснюється на зазначених обєктах нерухомості. Будь-яке відвідування обєктів нерухомості з метою їхньої перевірки, здійснюється виключно в присутності [PERSON]І.(т. а.с.4-5). Таким чином, аналіз вищевказаних документів та пояснень всіх учасників судового розгляду, свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] існували відносини з приводу позики та з приводу забезпечення зобовязань [PERSON] по поверненню позики [PERSON], що підтверджується їх розрахунками між собою, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні (т.1 а.с.58-65). При цьому, суд не приймає до уваги доводи представників [PERSON] та [PERSON], що документ від 08 грудня 2015 року не є договором позики, оскільки з пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що вказаний документ є формою фіксації домовленостей, досягнутих в ході переговорів між ним та [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Крім того, факт фіксації домовленостей між [PERSON] та [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON], підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] За таких обставин, суд відхиляє доводи представника [PERSON] стосовно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 27 січня 2017 року, копія якої була надана в судовому засіданні, про те, що документ датований 08 грудня 2015 року він ніколи не підписував, про існування будь-яких домовленостей, викладених в цьому документі, йому нічого не відомо, жодних повноважень на його підписання у нього ніколи не було і не існує, оскільки показання свідка повинні бути надані ним безпосередньо в судовому засіданні, проте [PERSON] до суду в якості свідка не прибув та показів під присягою не надав. Факт того, що [PERSON] приймав особисту участь під час переговорів між [PERSON] та [PERSON] наприкінці 2015 року та підписання ним документа від 08 грудня 2015 року та від 22 грудня 2015 року, підтвердив допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] За таких обставин, суд прийшов до висновку, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] наявні правовідносини за договорами позики, в забезпечення виконання яких було здійснено переоформлення низки обєктів нерухомості на [PERSON] та [PERSON], у тому числі й обєкту, розташованого по вул. Щорса, 2 в м.Одесі, який нібито, належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 11.02.2005 року, хоча даний обєкт нерухомості, як і інші обєкти, залишився в володінні та користуванні [PERSON], оскільки в ньому був розташований супермаркет «Віртус», в якому здійснювали господарську діяльність ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та Компанія «Кондор» у формі ТОВ. Аналізуючи докази, які були представлені сторонами, суд прийшов до висновку, що укладення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею 1069 кв.м., та їх реконструкція до 1524,3 кв.м., не було спрямоване на настання реальних наслідків, так як право власності на нежитлові приміщення по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею 1524,3 кв.м. до [PERSON]Х фактично так і не перейшло та залишалося у первісних власників. Приходячи до даного висновку, суд бере до уваги, що ще 10 лютого 2004 року між [PERSON] та МПП «Віртус» було укладено договір оренди для розміщення магазину, згідно умов якого [PERSON] зобовязалась передати, а МПП «Віртус» прийняти у строкове платне володіння та користування приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Щорса,2, загальною площею 612,80 кв.м., що підтверджується договором оренди та актом приймання-передачі від 10.02.2004 року (т.1, а.с.107-111). Відповідно до п.4.1, 4.2 умов вищевказаного договору оренду від 10 лютого 2004 року, термін оренди складає 12 років, якщо жодна сторона за місяць до закінчення договору оренди не заявила про намір його розірвати, дія цього договору автоматично пролонгується на термін 2 роки. Пунктом 5.1 договору оренди розмір орендної плати складає оплату за комунальні послуги (т.1 а.с.108). Із пояснень представника ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ в судовому засіданні було встановлено, що після набуття права власності на частину нежилого приміщення, придбаної в Одеської міської ради на підставі договору купівлі-продажу № 159 від 11 жовтня 2004 року, а саме: 01 листопада 2004 року, між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ (Орендодавець) та МПП «Віртус» (Орендар) було укладено договір оренди нежилого приміщення площею 456,2 кв.м. (п. 1.1. Договору) на строк з 01.11.2004 року до 30.10.2005 року (п. 7.1. Договору) з автоматичною пролонгацією (п. 7.3. Договору) та орендною платою в вигляді оплати за спожиті комунальні послуги (п. 3.1. Договору). Згідно п.7.6. Договору реорганізація Орендодавця, а також заміна власника приміщення не є підставою для зміни умов чи припинення цього Договору. Крім того, після оформлення права власності на зазначене нежиле приміщення на [PERSON], між МПП «Віртус» та ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ також було укладено договір суборенди і щодо цього приміщення, а в подальшому, після того, як МПП «Віртус» здійснило в інтересах та за рахунок ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ добудову площею 455,3 кв.м. до нежилого приміщення, між сторонами почали укладатись договори суборенди вже на загальну площу 1524,3 кв.м. Встановлено, що 01 січня 2016 року між МПП «Віртус» в особі директора [PERSON] та ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ в особі директора [PERSON] було укладено договір суборенди, п.1.1. якого передбачено, що МПП «Віртус» передає, а ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ приймаєв суборенду строкове платне користування нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Щорса, 2 в м. Одесі, загальною площею 1524,3 кв.м., строком з 01.01.2016року по 01.12.2017року (т.1 а.с. 112-115). Отже, вказані обставини, свідчать про постійне та безперервне використання спірного приміщення ВКФ «Юна-сервіс» у вигляді ТОВ, починаючі з 2004 року, що також свідчить про удаваність договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] та договору купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON] Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009р. № 9 звернуто увагу суддів на те, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п. 25 постанови). Таким чином, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає вставленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та зясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин суд вважає, що вчинені сторонами дії не можуть вважатись остаточним відчуженням майна та призводять до правових наслідків, які настають за договором застави. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року, укладений між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] та договір купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року, укладений між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON], приховували договори іпотеки, якими забезпечувалось повернення [PERSON] грошових коштів [PERSON] Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, наслідком удаваності правочину є його недійсність. Відповідно до ч.2 ст. 593 ЦК України у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобовязання застоводержатель у володінні якого перебувало заставлене майно, зобовязаний негайно повернути його заставодавцеві. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та Компанії «Кондор» у формі ТОВ, в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року, укладеного між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] та договору купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року, укладеного між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON], удаваними правочинами, які приховують договору іпотеки, підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог Компанії «Кондор» у формі ТОВ, в частині визнання за нею право власності на індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху №501, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера (колишня вул. Щорса),2 загальною площею 195 кв.м., яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів 1,2,3,10,11,19, коридорів 4,5,8,13,14, КПП 6, складів 7,12, торгового залу 9, туалету 15, кладової 16, входу в підвал, та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 502, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2, загальною площею 417,1 кв.м., яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет 17, щитова 18, кабінети 20,21,22,24,25,31,33,34, торгові зали 23,27, підсобні приміщення 26,32, склади 28,29, коридор 30, всього загальною площею 612,8 кв.м. Що стосується позовних вимог ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ щодо визнання за нею право власності на нежилі приміщення магазину, загальною площею 1524,3 кв.м., розташованого в м. Одесі по вул. Щорса, 2, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню частково, і за ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ необхідно визнати право власності на нерухоме майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера (колишня вул. Щорса),2, загальною площею 911,5 кв.м., оскільки частина нежилого приміщення першого поверху №501, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера (колишня вул. Щорса),2, площею 612,8 кв.м. належить на праві власності Компанії «Кондор» у формі ТОВ. Судом встановлено, що незважаючи на те, що [PERSON] повернув [PERSON] суму позики, нерухоме майно, яке було фактично надане ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та компанією «Кондор» у формі ТОВ в заставу в якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязання за договором позики, повернуто їм не було. З пояснень [PERSON], наданими ним в судовому засіданні, вбачається, що нежилі приміщення, загальною площею 1524,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 2 в результаті противоправних дії були захоплені та передані [PERSON] та [PERSON] Дані факти ні представником [PERSON], ні [PERSON] не спростовані. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.17 ЦК України іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після. Отже, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та компанії «Кондор» у формі ТОВ щодо визнання договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року, укладеного між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON], та договору купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року, укладеного між компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON], удаваними правочинами, що в дійсності приховують, укладені між ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та [PERSON] та компанією «Кондор» у формі ТОВ та [PERSON], договори іпотеки, які є такими, що припиненні в звязку з припиненням основного зобовязання. Таким чином, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, повернення яких було забезпечено передачею в іпотеку обєктів нерухомості. Зобовязання за договором позики було припинено належним виконанням - поверненням грошових коштів, у звязку з чим іпотека також вважається припиненою і підстави знаходження обєкта нерухомості у власності [PERSON] відсутні. Відповідно до ст.15 ЦК України \~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Що стосується заяви представника [PERSON] про застосування до спірних правовідносин позовної давності, то суд вважає, що строк позовної давності [PERSON], ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та компанією «Кондор» у формі ТОВ не пропущений, з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України. Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту розписки від 27 січня 2005 року вбачається, що сторонами не було обумовлено строк повернення грошових коштів, а відтак, до даних правовідносин строк позовної давності не застосовується, у звязку з чим у задоволенні заяви представника [PERSON] та [PERSON] про застосування строку позовної давності слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] до ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ щодо усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: нежилими приміщеннями магазину, що розташовані за адресою: вул. Щорса (нова назва вулиці - [PERSON]), буд. 2, м. Одеса, шляхом виселення ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ та будь-яких інших осіб, що чинять перешкоди в користуванні такою власністю та стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату судового збору, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на час винесення рішення ВКФ «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ у спірному приміщенні не перебуває, а тому підстав для виселення не має. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Outcome: partial