Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (далі ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля») про зміну дати та формулювання причин звільнення. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював на посаді начальника дільниці підготовчих робіт № 2 ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявігілля» з 12 лютого 2015 року. 16 лютого2017 року відповідачем був виданий наказ № 2-П про звільнення його за прогули без поважних причин. Позивач вважає формулювання причини та дати його звільнення неправильними з огляду на таке. 20 листопада 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Отримавши його заяву, відповідач не розглянув її по суті, безпідставно визнав її недійсною, що підтверджується листом відповідача від 23.11.2015р. Він вважав, що відповідач після отримання його заяви про звільнення виконає вимоги ст.47 КЗпП України та видасть наказ про його звільнення за власним бажанням, здійснить повний розрахунок і видасть належним чином оформлену трудову книжку. Замість цього відповідач видав наказ про його звільнення за прогули, копію якого він отримав 25 лютого 2017 року. Позивач вважає, що в останній день його роботи відповідач зобовязаний був звільнити його з роботи за власним бажанням згідно поданої ним 20 листопада 2015 року заяви, і підстав для його звільнення за прогули 16 лютого 2017 року не було. На підставі наведеного, позивач просив зобовязати ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» змінити дату та формулювання причини його звільнення з роботи з ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» з 16 лютого 2017 року на 5 грудня 2014 року, та з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України відповідно. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути за його відсутності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що надана позивачем заява від 19.11.2015р., яка надійшла поштою на адресу відповідача 20.11.2015р., не містила в собі поважних причин для звільнення, а також дату, з якої він просив його звільнити. Листом позивачу було запропоновано зявитися до відділу кадрів для уточнення дати його звільнення, однак позивач після спливу двох тижнів так і не зявився до відділу кадрів. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що 20 листопада 2015 року ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» було отримано поштою заяву від [PERSON] про звільнення за власним бажанням від 19 листопада 2015 року, яку він відправив, знаходячись у відпустці за сімейними обставинами з 15 листопада 2015 року на 20 календарних днів. До роботи [PERSON] повинен був приступити 5 грудня 2015 року. Листами № 5-2732 від 23.11.2015, № 5-2795 від 01.12.2015 [PERSON] було неодноразово повідомлено про те, що 20 листопада 2015 року ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» було отримано заяву про звільнення за власним бажанням та у звязку з чим йому необхідно було зявитися до підприємства для подання заяви про звільнення за власним бажанням та предявленням трудової книжки для внесення відповідного запису. Трудову книжку [PERSON] згідно Журналу видачі трудових книжок на ВСП «ШУ Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» було видано за його вимогою 16 листопада 2015 року в той період, коли він знаходився у відпустці за сімейними обставинами. [PERSON]Є, на підприємство не зявився та трудову книжку не предявив, на листи та телефонні дзвінки не реагував, дружина позивача за телефоном повідомила, що її чоловік знаходиться на лікуванні. Отже, у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача за власним бажанням відповідно до поданої ним поштовим звязком заяви про звільнення за власним бажанням від 19.11.2015р., оскільки підприємство вважало, що [PERSON] може знаходитись на лікарняному. На підставі наведеного просила відмову позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] працював у Виробничому структурному підрозділі «Шахтоуправління «Добропільське» Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропіллявугілля» в якості начальника дільниці підготовчих робіт № 2 з 12 лютого 2015 року. З 15 листопада 2015 року [PERSON] знаходився у черговій щорічній відпустці по 4 грудня 2015 року, що підтверджується копіями табелів обліку робочого часу за листопад, грудень 2015 року. 20 листопада 2015 року за вх. № 657 заява позивача про звільнення його з роботи за власним бажанням надійшла на адресу відповідача. Листами Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «Добропіллявугілля»від 23.11.2015р. за вих. № 5-2732 та від 01.12.2015р. за вих. № 5-2795 [PERSON] надано відповідь про те, що звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення є грубим порушенням ст.38 КЗпП України, а сама заява є недійсною, запропоновано прибути до відділу адміністрування персоналу для написання нової заяви з дотриманням норм трудового законодавства і отримання трудової книжки. 16 лютого 2017 року Виробничим структурним підрозділом «Шахтоуправління «Добропільське» Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропіллявугілля» виданий наказ від 16.02.2017р. № 2-П про звільнення позивача за прогули без поважних причин з 5 грудня 2015 року за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України 16 лютого 2017 року. Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору. Однією із підстав такого припинення згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39). Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку про те, що відповідач, отримавши 20 листопада 2015 року поштою заяву позивача про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення і відсутності поважних причин, зумовлених неможливістю продовжувати роботу, що містяться у ч.1 ст.38 КЗпП України, а також не відкликання позивачем заяви про своє звільнення, зобовязаний був після спливу двох тижнів розірвати з ним трудовий договір, укладений на невизначений строк. Суд знаходить посилання представника відповідача на неможливість звільнення позивача у період перебування його у відпустці або в період його можливої тимчасової непрацездатності безпідставним, оскільки такі обмеження у звільненні поширюються лише на випадки звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ч.3 ст.40 КЗпП України). За таких обставин суд вважає, що формулювання причини звільнення позивача є неправильним, а тому порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання за необхідне змінити формулювання причини звільнення позивача з Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління «Добропільське» Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля»: позивача необхідно вважати таким, що звільнений 5 грудня 2015 року за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України. Суд вважає, що вимоги позивача про зміну дати його звільнення не гуртуються на чинному законодавстві, оскільки положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України передбачений обовязок суду як органу, який розглядає трудовий спір, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, змінити формулювання причин звільнення і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Разом з тим, захищаючи порушені права позивача шляхом визнання його таким, що звільнений 5 грудня 2015 року за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України, суд фактично змінив формулювання причини звільнення позивача. Крім того, суд вважає, що підстав для зобовязання відповідача змінити дату та формулювання причини звільнення немає, оскільки такий спосіб захисту містить в собі елемент примусу і застосовується судом у випадку відмови відповідача вчинити передбачені законом дії. На підставі наведеного в заколенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. У звязку з тим, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави згідно ч.3 ст.88 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.38, 235 КЗпП України,

Outcome: partial