Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2003 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який в подальшому розірвано. Однак, питання щодо поділу спільного майна подружжя - автомобілю марки «Форд Фокус», 2010 року випуску, державний номер [NUMBER] , зареєстрованого на ім`я колишнього чоловіка, залишилось при цьому не вирішеним, а тому вона звертається до суду та просить припинити її право власності на 1/2 частку цього автомобіля, визнати право власності на нього за відповідачем та стягнути з останнього на її користь 120 590,00 грн. компенсації в рахунок належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності, а також судові витрати, яких вона зазнала, сплативши судовий збір, у розмірі 1205,90 грн. 24 квітня 2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження, відповідно до якої розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, її представник - адвокат Горбенко В.О. письмово просила розглядати справу без їх участі, зазначивши одночасно про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, надав письмову заяву про проведення судового засідання в його відсутність. В поданому 15.07.2019 року відзиві на позов вимоги [PERSON] повністю не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, обґрунтовуючи таку свою позицію відсутністю у нього фінансової можливості виплатити позивачці грошову компенсацію за половину придбаного ними у шлюбі автомобіля та невиконанням позивачкою вимог ст.365 ЦК України щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості ? частки зазначеного майна. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з встановлених фактичних обставин та відповідних їм правовідносин. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що [PERSON] та [PERSON] з 05 липня 2003 року по 01 квітня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2019 року було між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, за договором комісії № 07-04-А від 07.04.2011 року сторонами придбано у ТОВ «Форвард-Авто» за ціною 183 800 грн. та оформлено на відповідача автомобіль «Ford Focus», 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Право спільної сумісної власності на цей автомобіль, рівність при цьому часток кожного з подружжя сторонами у позові та відзиві на нього, а також будь яким іншим чином не заперечувались, а, отже, визнаються та не оспорюються. Питання щодо розподілу спільно нажитого майна між сторонами в добровільному порядку вирішено не було. Після розірвання шлюбу автомобіль перебуває у відповідача, ним користується лише він. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Положенням статті 63 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частиною першої статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням частини третьої статті 370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позивачка, оскільки автомобіль «Ford Focus», 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, має право на компенсацію вартості своєї 1/2 частки відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, згода на отримання якої від іншого співвласника не є обов`язковою, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому не можуть бути прийняті доводи відповідача про те, що він не погоджується на виділення йому автомобіля, стягнення грошової компенсації, позивачка не вносила грошових коштів на депозитний рахунок суду, з огляду на таке. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. З врахуванням закріплених у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 164/833/16-ц Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять даних про те, що виплата [PERSON] компенсації за 1/2 частину спільного майна подружжя є неможливою та становитиме надмірний тягар для відповідача, жодного доказу на підтвердження неспроможності її виплатити останнім суду не надано; крім того, автомобіль після задоволення позову стає його особистою власністю, яким він може розпоряджатися на власний розсуд. Також судом встановлено, що інший співвласник - [PERSON] спільним майном - автомобілем «Ford Focus», 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] не користується, відповідачем, який навпаки ним на даний час володіє та користується, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України не сплачується. Слід зазначити і те, що автомобіль є неподільним майном. Що ж стосується доводів відповідача стосовно невиконання позивачкою вимог ч.2 ст.365 ЦК України про попереднє внесення вартості частки на депозитний рахунок суду, вони є в даному випадку необґрунтованими, оскільки така умова передбачена законом у випадку пред`явлення вимоги щодо припинення права на частку у спільному майні, належну іншому співвласнику, а не позивачу. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Відповідно до звіту № 6194 про оцінку транспортного засобу, складеного оцінювачем [PERSON] , середня ринкова ціна автомобіля «Ford Focus», який був у використанні, 2010 року випуску, станом на 15 лютого 2019 року становить 241 180,00 грн. Враховуючи, що встановлена цим звітом вартість аналогічного спірному транспортного засобу відповідачем не спростована, ним не заперечувалась, клопотання про визначення реальної вартості транспортного засобу марки«Ford Focus», 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] не заявлялось, автомобіль перебуває у відповідача і на дослідження останнім не надавався, суд вважає, що сторони погодили його вартість і визначили саме її саме в такому розмірі - 241 180 грн. З огляду на вищезазначене у сукупності позов , на думку суду, слід задовольнити частково, в межах позовних вимог наступним чином : виділити автомобіль відповідачу у приватну власність та визнати за ним право власності на вказаний транспортний засіб, стягнути з нього на користь позивачки компенсацію вартості його частки у права власності на вказаний автомобіль в розмірі 120 590 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial