Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

У березні 2018 р. [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на підставі договору дарування від 22.09.1998 р. [PERSON], подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] позивачу. Відповідач був зареєстрований у вищевказаній квартирі з 11.05.2004 р. в якості члена сім'ї. На час реєстрації відповідач мав прізвище «[PERSON]», яке в подальшому змінив на «[PERSON]» після реєстрації шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( Серія [NUMBER]), зареєстрованого 31.08.2013 р. Центральним відділом державної реєстрації шлюбів оловного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений відповідний актовий запис № 2164. Вказав, що після одруження відповідач в 2014 р. з місця постійного проживання вибув, оскільки проживає та працює в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS], де отримав «Вид на жительство иностранного гражданина» (82 № 1316701). З того часу відповідач за місцем своєї реєстрації в Україні житлом не користується та намірів користуватись не має, про що свідчить заява останнього від 22.12.2017 р., посвідчена т.в.о. нотаріуса Ксиропулос Л.А. Єйского нотаріального округу. Додав, що між позивачем та відповідачем відсутня домовленість або договір про збереження за [PERSON] права на користування житлом при відсутності останнього понад один рік. Спільне господарство з 2014 р. з відповідачем не ведеться, витрат щодо утримання житла останній не несе. До початку судового засідання через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача через канцелярію суду 18.05.2018 р. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що зі змістом заяви останній ознайомлений, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Треті особи в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, від [PERSON] заяв, клопотань, пояснень щодо позову суду не надано, від [PERSON] через канцелярію суду 02.05.2018 р. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, зі змістом позовних вимог останній ознайомлений, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. 02.05.2018 р. через канцелярію суду від Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника, просили вирішити справу у відповідності до вимог чинного законодавства України. Суд, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи на підставі договору дарування від 22.09.1998 р. [PERSON], подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] позивачу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2314 (а.с. 7-8). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА від 16.03.2018 р. № 900354 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Судом встановлено, що відповідач отримав «вид на жительство иностранного гражданина» (82 № 1316701) виданого до 27 вересня 2021 р., з якого вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-19). Згідно довідки виданої [PERSON] від 25.12.2017 р. № 04-22/20, останній працює мовою оригіналу: «в государственном казенном учреждении социального обслуживания Краснодарского края «Ейский социально-реабилитационный центр развития для несовершеннолетних (ГКУ СО КК «Ейский СРЦРН»)» з 19.04.2016 р. (наказ № 12-Л від 16.04.2016 р.) по теперішній час на посаді юрисконсульт (а.с. 17). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач, який набув права на проживання як члена сім'ї власника, фактично з 2014 року не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з поважних причин. Вищевказане підтверджується заявою [PERSON] від 22.12.2017 р., посвідчена т.в.о. нотаріуса Ксиропулос Л.А. Єйского нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі № 4-2198 про те, що він дійсно з 2014 р. не проживає за адресою: Україна, [ADDRESS] та проживати по вищевказаному адресу наміру не має. Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ч. 1 ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказану квартиру, між позивачем і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем квартирою. Згідно заяви, поданої до суду відповідач зі змістом позовних вимог ознайомлений та проти його задоволення не заперечує (а.с. 38). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved