Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

у березні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами просить суд [PERSON] ( [INFO] , уродженця м. Києва) з квартири за адресою: [ADDRESS] разом з іншими особами, які проживають; визнати [PERSON] ( [INFO] , уродженця м. Києва) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] судовий збір по справі у розмірі 1536 (тисячу п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 29.08.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 707/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець/Первісний кредитор відступив шляхом продажу Покупцю/Новому кредитору право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №49.28/29/С-П-05 від 21.10.2005 іпотечним, договором №33/29/П/3-05 від 21.10.2005 посвідченим ПН КМНО Чернокур О.М. зареєстрованим в реєстрі за №3931, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк» [PERSON] . право вимоги за якими перейшло до AT «Дельта Банк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 26.06.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та AT «Дельта Банк», посвідченого ПН КМНО Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1441, однак через невиконання відповідачем зобов`язань по кредитному договору, [PERSON] , як новим кредитором 29.12.2018 було реалізовано предмет іпотеки на підставі статті 38 ЗУ «Про іпотеку», таким чином, починаючи з 29.12.2018 позивач являється власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.B., за реєстровим номером 3018, тому позивач письмово звернувся до відповідача з проханням добровільно виселитись та знятись з реєстрації в місячний термін з моменту отримання такого повідомлення, який останнім було отримано 17.01.2019, тобто, включно до 17.02.2019 відповідач повинен був добровільно виселитись з квартири разом з своєю сім`єю та вчинити відповідні дії щодо зміни місця своєї реєстрації, однак станом на момент звернення до суду відповідач не вчинив вищезазначених дій та продовжує проживати у спірній квартирі, чим порушує права позивача, а також створює перешкоди в користуванні майном, яке належить позивачу на праві власності. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.2019 по справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 34). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, подав заяву в якій просив відшкодувати витрати на професійну правову допомогу (а.с. 51-56). Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 35, 42, 50). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21.10.2005 між ВАТ «Кредипромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №49.28/29/С-П-05 згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3000 доларів США 00 цен. на споживчі цілі на строк до 19.10.2029, а відповідач зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, які визначені у цьому договорі (а.с. 9-12). Також в якості забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору №49.28/29/С-П-05 від 21.10.2005 між ВАТ «Кредипромбанк» та [PERSON] укладено 21.10.2005 іпотечний договір №33/29/П/3-05 предмет іпотеки за цим договором: квартира [ADDRESS] (а.с. 13-15). На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», зареєстровано в реєстрі №1441 було передано право вимоги останньому за кредитним договором №49.28/29/С-П-05 від 21.10.2005 боржник [PERSON] (а.с. 18-21). 29.08.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір №707/К купівлі-продажу за яким в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому (а.с. 5-7). 29.08.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, зареєстрованого в реєстрі №1877 посвідченого ПН КМНО Кондрою Л.В. на умовах цього договору, договору №707/К купівлі-продажу майнових прав від 29.08.2018 та на підставі протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-06-26-000053-b від 16.08.2018 електронного майданчику, через який надано найвищу цінову пропозицію (а.с. 16, 17). Так, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2019 ІНВ: 152564869 [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер р/№3018, виданий 29.12.2018 ПН КМНО Кондрою Л.В. (а.с. 22). Внаслідок зазначених обставин, [PERSON] надіслав на адресу відповідача [PERSON] х прохання виселитися та знятись з реєстрації місця свого проживання за адресою: [ADDRESS] в місячний термін з моменту отримання даного повідомлення, а також просив не чинити перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 23, 24), зазначене повідомлення відповідачем було отримано 17.01.2020 (а.с. 25). Тобто, включно до 17.02.2019 відповідач повинен був добровільно виселитись зі спірної квартири разом з своєю сім`єю та вчинити відповідні дії щодо зміни місця своєї реєстрації. У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16.11.2016, Справа № 6-709цс16). У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідно до абз. 3 cт. 109 Житлового кодексу Української PCP звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до cт. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід зазначити наступне. Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом статей 71, 72 ЖК УPCP наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тобто згідно норми зазначеної статті особу можна визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням лише з підстав не проживання її за вищезазначеною адресою, однак такого посилання позивача у судовому засіданні чи в позовній заяві на не проживання відповідача більше 6 місяців без поважних причин за місцем реєстрації не надано, а тому позовна вимога в цій частині не підялгає задоволенню. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. З урахуванням вказаних висновків, суд вважає достатнім для захисту прав позивача задоволення вимоги про виселення відповідача. враховуючи те, що виселення відповідача відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру згідно норм цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що між позивачем, [PERSON] та адвокатом Попушой О.В. 11.01.2019 укладено договір про надання правової допомоги. Згідно п. 3.4. Договору замовник зобов`язується в повному обсязі розрахуватися на дані адвокатом послуги після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг, в якому вказується вид наданих послуг, загальна сума гонорару, результа наданих послуг. У відповідності до акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 31.03.2019 загальна вартість наданої правової (правничої) допомоги становить 5000 грн 00 коп. Згідно квитанції прибуткового касового ордера №б/н від 31.03.2019 від [PERSON] прийнято 5000 грн 00 коп. (а.с. 53-56). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial