Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову вказує, що 06.04.2015р. між ним та його сином [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого позивач подарував а відповідач прийняв у дар квартиру [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі. Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Після укладення договору дарування виникли обставини, які свідчать про те, що на час його укладення позивач був введений в оману відповідачем щодо наслідків вчинення цього правочину. Так, до укладення спірного договору дарування між сторонами було досягнуто домовленості про те, що після набуття відповідачем права власності на зазначену квартиру він відмовиться від свого права на ? частину однокімнатної квартири [ADDRESS]. В порушення домовленості відповідач 01.09.2015р. через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000,00 доларів США. Вказаний намір відповідача свідчить про те, що він навмисно ввів позивача у оману щодо укладання договору дарування з метою безоплатного отримання трикімнатної квартири та отримання коштів з продажу належної йому частки однокімнатної квартири, яка перебуває у їхній спільній частковій власності. За таких обставин просить договір дарування квартири визнати недійсним, правовим обґрунтуванням позовних вимог зазначає положення ст.ст. 215, 216, ч.3 ст. 203, 230, 717 ЦК України. При цьому позивач у позовній заяві посилається також на положення ст. 229 ЦК України щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, та на відповідну судову практику. У заяві про збільшення позовних вимог від 29.03.2017 позивач, посилаючись на ту обставину, що за спірним договором дарування здійснено реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, просить також скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на імя [PERSON] в реєстрі №15010998 реєстрацію квартири [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач пояснив, що між ним та сином склалися вкрай неприязні стосунки, син постійно погрожував йому та вимагав передати йому право власності на трикімнатну квартиру, в якій проживав. Позивач вирішив подарувати цю квартиру синові, за умови, що той в подальшому не буде заявляти свої права на належну йому на праві власності ? частину однокімнатної квартири вул. Зерновій у м. Запоріжжі. Для позивача не мало істотного значення і не обумовлювалося, у який спосіб і коли відповідач відмовиться від своєї частки квартири чи шляхом укладання договору дарування, чи не буде заявляти будь-яких матеріальних вимог щодо належної йому частки квартири. З огляду на стосунки, що склалися з сином, неможливо було безоплатно передати йому квартиру. Відповідач, заявивши після укладення договору дарування свої вимоги щодо належної йому на праві власності ? частки однокімнатної квартири, не дотримався домовленості, таким чином ввів його в оману щодо наслідків вчинення договору дарування. Якби позивач знав, що відповідач не відмовиться від свого права на ? частину однокімнатної квартири, він би не укладав договору дарування трикімнатної квартири, оскільки це невигідні для нього умови. З огляду на зміст пояснень позивача, і на те, що у позові є посилання на ст. 229 ЦК України щодо наслідків вчинення правочину внаслідок помилки, на питання суду позивач та його представник заявили, що єдиною підставою даного позову є вчинення договору дарування під впливом обману і просили визнати спірний договір дарування недійсним саме з тих підстав, що він був вчинений під впливом обману. Відповідач, його представник проти позову заперечували з тих підстав, що оспорюваний договір дарування був укладений без жодного примусу, погроз зі сторони відповідача, він не носив характер мнимого чи удаваного договору. Сторони договору розуміли значення та умови договору дарування, який передбачає безоплатну передачу майна у власність. За вказаним договором відбувся фактичний перехід права власності на квартиру до відповідача, тобто настали реальні наслідки, передбачені договором дарування. Доводи позову щодо введення позивача в оману вважають необґрунтованими, у задоволенні позову просять відмовити. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, просила розглянути справу за її відсутності. Надала письмові пояснення, вказавши, що при посвідченні спірного договору дарування нею було встановлено особу сторін, їх дієздатність, розуміння значення і умов цього договору та його правові наслідки, сторони підтвердили дійсність намірів при укладанні договору дарування, договір не носив характеру мнимого та удаваного договору, і не був договором зловмисним, дарування здійснювалося без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. На час посвідчення договору дарування наміри [PERSON] подарувати належне йому нерухоме майно [PERSON] були дійсними та справжніми. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 06.04.2015 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договорі дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №883. Згідно із п. 1 Договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі, загальною площею 61,73 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м. Зазначена квартира належала позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2006. Відповідно до змісту договору дарування та згідно нотаріально посвідченої заяви дружини позивача [PERSON], вона надала свою згоду на підписання договору дарування та на дарування її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі [PERSON], оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Дарувальник [PERSON] та його дружина [PERSON] є батьками [PERSON] Оспорюючи дійсність зазначеного договору дарування, позивач зазначає, що вказаний договір був укладений під впливом обману, а обставини, які свідчать про те, що на час укладення договору дарування позивач був введений в оману відповідачем щодо наслідків вчинення цього правочину, виникли після укладення договору. Вказує, що до укладення спірного договору дарування між його сторонами було досягнуто домовленості про те, що після набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі за договором дарування він відмовиться від свого права на ? частину однокімнатної квартири [ADDRESS]. Однак після набуття права власності на квартиру за спірним договором дарування [PERSON], в порушення домовленості, 01.09.2015р. через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000,00 доларів США, що еквівалентно 232700,00 грн. згідно курсу НБУ на час підписання заяви. Судом встановлено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по ? частці [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №14/Д від 30.03.2005, витягом про реєстрацію права власності ОП ЗМБТІ від 01.04.2005. Згідно пояснень сторін, які підтверджуються матеріалами справи, [PERSON] був зареєстрований у [INFO] з 17.10.2001р., з 28.12.2006р. [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та з 28.12.2006р. по теперішній час зареєстрований та проживає у [INFO]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі, що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України [PERSON] [PERSON] зареєстрований за у [INFO], у квартирі [ADDRESS]/ вул. Ладозькій, 16 в м. Запоріжжі зареєстрований не був і не проживав. Вказані обставини підтверджуються довідками ЦОА єдиної абонентської служби Запорізької міської служби №523 від 03.04.2015, №3288 від 03.12.2015. Судом встановлено, що після укладення договору дарування витрати з утримання цього житла здійснював відповідач. На підтвердження своїх доводів сторони надали квитанції про оплату комунальних платежів, які підтверджують зазначені обставини, і з яких вбачається, що оплату комунальних послуг, які надавалися за адресою м. Запоріжжя, вул. Мурманска, 5/ [ADDRESS], до квітня 2015 року включно здійснював власник [PERSON], у червні - серпні 2015 року [PERSON] лише здійснив оплату за газ та електроенергію, всі інші витрати з утримання житла після укладення договору дарування здійснює новий власник [PERSON] Згідно пояснень позивача, у квартирі [ADDRESS] він не проживає, а проживає разом з дружиною за іншою адресою. Квартира [ADDRESS] здається ним у найм. Відповідач в свою чергу пояснив, що з ним як зі співвласником вказаної вище квартири питання про її передачу у найм не погоджувалося. 27.08.2015 він звернувся до правоохоронних органів із заявою, що невідомі особи без його відома вселилися у належну йому квартиру [ADDRESS]. За результатами розгляду його звернення було зясовано, що вказана квартира надана у найм співвласником [PERSON], перевірка правоохоронними органами за заявою була припинена. 01.09.2015 через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] відповідач надіслав на адресу позивача заяву, якою повідомив про намір здійснити продаж належної йому частки однокімнатної квартири за ціну не нижче 10000,00 доларів США. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між ним та сином тривалий час існують неприязні стосунки, і що під впливом його протиправної поведінки щодо позивача та інших членів сімї, постійного вимагання оформити на нього право власності на квартиру, позивач погодився укласти договір дарування за умови, що син відмовиться від свого права власності на належну йому ? частину однокімнатної квартири. З цією ж метою позивач надавав синові грошові кошти. Разом з тим, з наданих позивачем повідомлень про прийняття органом поліції заяв [PERSON] і [PERSON] щодо протиправної поведінки сина [PERSON] та відповідей Хортицького відділення поліції за результатами їх розгляду вбачається, що ці звернення мали місце після укладення договору дарування у травні 2016 року. З наданих позивачем розписок вбачається, що 28.03.2013 [PERSON] і [PERSON] надали у борг [PERSON] 11000,00 грн. У квітні 2014 року [PERSON] отримав від своїх батьків грошові кошти у сумі 15000,00 тисяч умовних одиниць на покупку чергового автомобіля. Згідно відміток на цій розписці, батьками надавалися відповідачеві грошові кошти на інші побутові потреби, що не заперечувалось відповідачем. На підтвердження обставин справи сторони посилалися на показання свідків, допитаних у судовому засіданні. Свідок [PERSON] пояснила, що у нотаріуса при укладенні договору дарування були присутні її чоловік [PERSON], вона, син [PERSON] і його дружина [PERSON] Свідок надавала свою згоду на дарування квартири синові, оскільки квартира була спільним майном подружжя. Син погрожував, вимагаючи оформити на нього квартиру. Питання про те, що після укладення договору дарування син не буде претендувати на свою частину однокімнатної квартири, обговорювалося до того, як вони зайшли до нотаріальної контори. Обман з боку сина полягає у тому, що він не дотримав свого слова і в подальшому після укладення договору дарування став претендувати на свою частину однокімнатної квартири. Чому таку домовленість не оформили належним чином документально, пояснює тим, що намірів укласти відповідний договір не було, вони довіряли синові. Знає, що про ці домовленості чули [PERSON], [PERSON]Також пояснила, що її чоловік не проживав у квартирі, яку подарував, син проживав у цій квартирі з 2011 року, після укладення договору дарування квартири витрати по її утриманню несе син [PERSON] Свідок [PERSON], яка є дочкою позивача та сестрою відповідача у справі, пояснила, що брат говорив батькові, що йому потрібна трикімнатна квартира, а однокімнатна йому не потрібна. Брат погрожував батькам, вимагаючи оформити на нього спірну квартиру. Між ними обговорювалася умова, що в такому разі брат має відмовитися від ? частини квартири, що по вул. Зерновій. У цій квартирі брат проживав до 2010 року, а потім переїхав у спірну трикімнатну квартиру. Батьки у спірній квартирі не проживали. Свідок [PERSON] суду пояснив, що давно знає сімю [PERSON], у 2013-2014 році в сімї почалися спори з приводу оформлення права власності на квартиру, [PERSON] висловлював батькам погрози, у звязку з чим на прохання його батьків один раз приїжджав для врегулювання конфлікту. У 2015 році [PERSON] сказав, що вирішив подарувати синові квартиру, а той не буде претендувати на ? частину однокімнатної квартири. На прохання позивача 06.04.2015 приїхав до нотаріальної контори, чув, як у розмові [PERSON] і [PERSON] говорили про вказану домовленість. Коли всі пішли до приміщення нотаріальної контори, він поїхав, а через деякий час позивач йому зателефонував і сказав що все зроблено, як домовлялися. Свідок [PERSON] пояснила, що працює разом з [PERSON], його син [PERSON] часто приходив на роботу до батька. [PERSON] розповідав їй про умови, за яких вирішив подарувати квартиру синові. До укладення договору дарування стосунки між ними були добрі, а після того став агресивно розмовляти з батьком, вимагав частину однокімнатної квартири. Таким чином, допитані свідки з боку позивача підтвердили факт неприязних стосунків в сімї позивача з сином, і того, що між позивачем і відповідачем обговорювалося питання, що у разі укладення договору дарування трикімнатної квартири син в подальшому не буде претендувати на належну йому частку однокімнатної квартири. В свою чергу свідок [PERSON], яка є дружиною [PERSON], спростовуючи вказані обставини, пояснила, що батьки чоловіка мали намір подарувати цю квартиру синові, при цьому про однокімнатну квартиру мова не йшла. Обговорювалося, що після укладання договору дарування утримання житла син буде здійснювати самостійно. Вона безпосередньо займалася підготовкою документів для оформлення договору, ніхто не примушував до укладання цього договору, в нотаріальній конторі знаходилися тривалий час, спілкування між усіма було добрим, нотаріус розяснив все, що стосується договору дарування квартири. Вирішуючи справу, суд з'ясував, що позивач заявляє єдиною підставою даного позову вчинення договору дарування під впливом обману, про що однозначно було заявлено як позивачем так і його представником. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За положенням ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману. З огляду на визначену позивачем підставу позову і обставини, на які він посилається, позивач не доводить обману щодо природи правочину, щодо прав та обов'язків сторін, визначених цим договором. Укладаючи договір, сторони підтвердили розуміння значення і умов цього договору та його правові наслідки, які були розяснені нотаріусом, дійсність намірів при укладанні договору дарування, те, що договір не носив характеру мнимого та удаваного договору, і не був договором зловмисним, дарування здійснювалося без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Судом встановлено, що відбувся фактичний перехід права власності на квартиру до відповідача, оскільки позивач ні до укладання спірного договору дарування, ні після нього не проживав і не проживає у подарованій ним квартирі, має інше місце проживання, а належне йому на праві спільної часткової власності житлове приміщення здає у найм, відповідач у свою чергу проживає у спірній квартирі після укладення договору дарування, несе обовязки власника житла щодо його утримання, що свідчить про фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування. Вказане свідчить про наявність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов. Оспорюючи договір дарування, позивач зазначає, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов укладеного договору, оскільки укладаючи договір, позивач сподівався, що відповідач після укладення договору дарування дотримається домовленості відмовитися в подальшому на належну йому частину однокімнатної квартири. Однак згодом після укладення договору дарування виникли обставини, які свідчать, що відповідач ввів його в оману щодо таких наслідків укладення договору дарування. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відтак, вчинення будь-яких дій майнового характеру дарувальником на користь обдаровуваного не можуть бути істотними умовами договору дарування. Таким чином, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, перевіряючи обставини вчинення правочину під впливом обману, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що для визнання договору дарування недійсним позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною. Доказів наявності в діях відповідача [PERSON] умислу щодо введення в оману [PERSON] щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, для того, щоб спонукати останнього до вчинення договору дарування квартири, як і самого факту обману позивачем не надано. Оскільки обставини, які відповідно до положень ст. 230 ЦК України можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed