Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , просив стягнути з відповідача на свою користь\~ відсотки за договорами позики від 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року за період з 15 серпня 2015 року по 01 лютого 2018 року, виходячи з обрахунку 10% в місяць (0,333% в день) у сумі 69 007,59 грн. та понесені ним судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 листопада 2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда було стягнуто з відповідача дві позики з відсотками у сумі 33 220 грн. 10 коп. за період з 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року (дати позики) по 14 серпня 2015 року (дата звернення до суду), за договорами позики від 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року, з яких 23 000 грн. позики, 9890 грн. 10 коп. відсотки та сплачених 330 грн. судового збору. Всього 33 220 грн. 10 коп. Так, 10 лютого 2016 року державним виконавцем згідно заяви від 04 лютого 2016 року про примусове виконання, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику [PERSON] термін для самостійного виконання рішення до 15 лютого 2016 року. Проте, [PERSON] проігнорував цю постанову і не виконав рішення в наданий термін. 13 лютого 2017 року державним виконавцем було винесено постанову ВП № 50087683 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника на підставі того, що боржником рішення суду в самостійному порядку не виконується. І тільки після цього з Управління пенсійного Фонду України почали надходити відрахування з пенсії боржника. Згідно довідки з Фортечного ВДВС у м. Кропивницький станом на 01 лютого 2018 року боржником виплачено борг у сумі 1498 грн. 19 коп. Вважає, що відповідач має виплатити йому ще 45 004 грн. 95 коп. відсотків за договором позики від 01 квітня 2015 року, за період з 15 серпня 2015 року (дата звернення до суду про стягнення боргу) по 01 лютого 2018 року (дата звернення до суду про стягнення відсотків за користування позикою) 901 день. 901 день (кількість днів) х 0,333% (відсоток в день за користування грошовими коштами) х 15000 грн. (сума позики) = 45004 грн. 95 коп.\~ та 24 002 грн. 64 коп. відсотків за договором позики від 15 квітня 2015 року, зав період з 15 серпня 2015 року (дата звернення до суду про стягнення боргу) по 01 лютого 2018 року (дата звернення до суду про стягнення відсотків за користування позикою). 901 (кількість днів) х 0,333% (відсоток в день за користування грошовими коштами) х 8000 грн. = 24002 грн. 64 коп. Виходячи з 10% в місяць (0,333% в день) як вказано в договорах позики, оскільки він весь цей час (з 15 серпня 2015 року по 01 лютого 2018 року (901 день), поки виконав попереднє рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року №404/5915/15-ц, продовжував користуватися позикою. Зазначено, що загальна заборгованість відповідача перед ним станом на 01 лютого 2018 року складає 45 004 грн. 95 коп. + 24002 грн. 64 коп. = 69007 грн. 59 коп. В зв`язку з\~ вказаним, позивач змушений звернутись до суду за захистом свого майнового права. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 28 березня 2018 року відкрито провадження по справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін /а.с.13-14/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2018 року розгляд цивільної справи визначено здійснювати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання /а.с.27-28/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 квітня 2019 року відкладено судове засідання для виклику позивача [PERSON] , який зобов`язаний з`явитись до суду в судове засідання /а.с.86/. 07 травня 2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов письмовий відзив, відповідно якого вказано, що як зазначено у позовній заяві 27 листопада 2015 року рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда було стягнуто з нього на користь позивача дві позики з відсотками у сумі 33 220 грн. 10 коп. за період з 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року (дата позики) по 14 серпня 2015 року (дата звернення до суду), за договорами позики від 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року, з яких 23 000 грн. позики, 9890 грн. 10 коп. відсотки та сплачених 330 грн. судового збору. Всього 33220 грн. 10 коп. Державним виконавцем згідно заяви від 04 лютого 2016 року про примусове виконання, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику [PERSON] термін для самостійного виконання рішення до 15 лютого 2016 року. Проте, [PERSON] проігнорував цю постанову і не виконав рішення в наданий термін. Проте, викладене доводить лише про вже вирішення спору з підстав неналежного виконання вказаних договорів. Як зазначено в позовній заяві, 13 лютого 2017 року державним виконавцем було винесено постанову ВП №50087683 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника на підставі того, що боржником рішення суду в самостійному порядку не виконується. І тільки після цього управління Пенсійного фонду України почали надходити відрахування з пенсії боржника, але викладене доводить відсутність інших джерел доходу та відсутність можливості у боржника одноразово виконати вказане рішення суду. Вказано, що наведені позивачем розрахунки не обґрунтовані наявністю договору позики, серед додатків до позовної заяви, жоден договір позики відсутній, що унеможливлює перевірити розрахунки та відповідно надає лише припущення щодо відповідності наведених розрахунків умовам зазначених договорів. Додана до позовної заяви копія рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року по справі №404/5915/15-ц, провадження №2/404/3346/15, приймалась заочно та із тексту не вбачається дослідження судом вказаних договорів на відповідність вимогам чинного законодавства, що не надає прав позивачу без відповідного договору, повторно вимагати виконання договорів, рішення по яких судом вже прийнято. Вважає, що позивач послався на норми матеріального права, де визначено черговість погашення грошового зобов`язання за договором, а не за рішенням суду. Звертає увагу суду на ту обставину, що при прийнятті заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року по справі №404/5915/15-ц, провадження №2/404/3346/15 законність договорів позики не перевірялась та наявність вказаного рішення не доводить про відповідність вказаних договорів позики вимогам чинного законодавства. На думку відповідача порушені права позивача відновлено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року, а повторне звернення з тих самих підстав є підставою відмови /а.с. 20-24/. 20 березня 2019 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшло клопотання про прийняття судом рішення, в даному випадку окремої ухвали, відповідно якої просить надіслати матеріали до правоохоронних органів, для внесення відповідної відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, здійснення перевірки на предмет наявності в діях осіб винних у скоєнні ознак злочину та прийняти відповідне рішення. В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що позивач [PERSON] не маючи прав отримувати прибутки з надання позики, не сплачуючи податків з отриманих прибутків, не маючи відповідних документів на право зайняття діяльністю в галузі фінансових послуг та кредитування, ввів в оману відповідача [PERSON] та із використанням органів судової влади ввівши в оману суд, заочним рішенням отримав прибуток, чим завдав матеріальних збитків відповідачу. Вважає, що таким чином, позивачем вжито дієвих заходів щодо прав відповідача, який підписав договори, але жодних доказів щодо передачі коштів не надав, при цьому усвідомлюючи злочинність своїх намірів намагається повторно здійснити шахрайські дії з корисних мотивів, не сплачуючи податків заволодіти черговою сумою, на яку не має жодних прав. За формальними ознаками, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 КК України, дії вказаної особи підпадають під поняття злочину /а.с.74/. В судовому засіданні 20 серпня 2019 року позивач [PERSON] та його представник адвокат Нофенко Ю.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Додатково адвокат пояснила, що дійсно позивач звертався до суду з позовом та отримав рішення, щодо стягнення заборгованості та відсотків за користування грошовими коштами за договорами позики з відповідача. Наразі відповідач не виконав своїх зобов`язань, продовжує користуватись грошовими коштами, у зв`язку з цим, він має сплатити відсотки за користування грошовими коштами. Щодо клопотання представника відповідача щодо постановлення окремої ухвали суду з приводу злочинних дій позивача, вказала, що воно задоволенню не підлягає, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав, а відповідач таким чином намагається уникнути відповідальності. Відповідач в судові засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 15000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобов`язався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою. 15 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 8000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобов`язався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг за договорами позики від 01 квітня 2015 року, 15 квітня 2015 року в сумі 23000 грн. та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 9890,10 грн. та 330 грн. судового збору /а.с. 7-9/. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 р. по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». Відповідно до п. 1 договору позики від 01 квітня 2015 року кладеного між [PERSON] та [PERSON] , позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 15 000 грн., під 10 % в місяць (0,333% в день), а позивальник зобов`язується повернути вищезазначену суму грошей позикодавцеві на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1 договору позики від 15 квітня 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 8 000 грн., під 10 % в місяць (0,333% в день), а позивальник зобов`язується повернути вищезазначену суму грошей позикодавцеві на умовах, визначених цим договором. Згідно звіту Фортечного ВДВС у м. Кропивницький, станом на 01 лютого 2018 року залишок боргу [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим документом № 404/5915 від 01 лютого 2016 року складає 31 721 грн. 91 коп. /а.с. 5/. Позивач звертаючись до суду з даним позовом вважає, що оскільки відповідач продовжує користуватись коштами, то він повинен сплати відсотки за їх користування. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не виконав рішення суду від 27 листопада 2015 року та має заборгованість перед позивачем. Станом на 01 лютого 2018 року відповідачем було виплачено борг у розмірі 1 498,19 грн. Згідно диспозиції ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За вказаного, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача відсотки за договором позики від 01 квітня 2015 року на суму 15 000 грн. за період з 15 серпня 2015 року по 01 лютого 2018 року (901 день) у розмірі 45 004,95 грн. (15000х0,333%х901) та за договором позики від 15 квітня 2015 року на суму 8000 грн. за період з 15 серпня 2015 року по 01лютого 2018 року (901 день) у розмірі 24 002,64 грн. (8000х0,333%х901), а всього: 69 007,59 грн. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, та необхідності задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом\~ . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~ Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~ . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~ Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~ Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~ Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~ Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~ При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~ Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. При цьому суд вважає, що заявлене стороною відповідача клопотання про постановлення судом окремої ухвали суду /а.с.74/, є безпідставним, оскільки судом не встановлено дій з боку позивача, які давали б правові підстави для його задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 691 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved