Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

У вересні 2017 року Керівник Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), треті особи - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] в особі опікуна [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив відновити позивачу строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 14.08.1996 між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа»; витребувати від відповідача 2 на користь позивача квартиру [ADDRESS] площею 29, 4 кв.м та стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 12016100100004696 від 12.04.2016 позивачем встановлено, що спірна квартира, яка належить територіальній громаді м. Києва, вибула з її володіння без волі власника. Спірна квартира 24.01.1983 була надана на час роботи [PERSON] У доньки останньої [PERSON] народилося 4 дитини, які були зареєстровані в [ADDRESS]. В 2006 році сім'я [PERSON] зареєстрована як неблагополучна родина та взята на облік. Впродовж 2008-2010 років [PERSON] було позбавлено батьківських прав, виселено із займаної неприватизованої службової квартири, а дітей відібрано. В 2014 році [PERSON] померла, з родичів в спірній квартирі ніхто не проживав. Станом на 02.11.2016 встановлено, що реєстрації права власності на спірну квартиру не проводилась, однак 27.03.2015 була проведена первинна реєстрація права власності за відповідачем 1 на підставі Договору купівлі-продажу від 14.08.1996, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Спірна квартира Київською міською радою не відчужувалась, право власності територіальної громади на зазначене нерухоме майно не припинялось, а [PERSON] не набувала право власності на квартиру та не була його власником, а лише володіла вказаною квартирою на праві користування. З врахуванням тієї обставини, що спірна квартира була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, укладений між сторонами Договір купівлі-продажу від 14.08.1996 суперечить вимогам чинного на момент укладення спірного договору законодавства, а саме ст. 225 ЦК УРСР, а тому є недійсним. В подальшому, спірне майно неодноразово відчужувалось ат на даний момент належить відповідачу 2 на праві власності. Таким чином, у відповідності до ст. 330, 388, 658 ЦК України, позивач просить витребувати спірну квартиру від відповідача 2. Крім того, з вказаним позовом звертається саме прокуратура, оскільки було встановлено, що порушені інтереси держави, а Київською міською радою, як розпорядником спірного майна, не було вжито заходів щодо його повернення в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач 1 - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причин неявки не повідомив. Представник відповідача 2 - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Зазначив, що відповідач 2 набула спірне майно на підставі Договору купівлі-продажу від 12.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кусковою м.С., зареєстровано в реєстрі за № 1226. При цьому, квартира належала на праві приватної власності продавцю [PERSON], яка була проведена 27.03.2015 приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г. Вказаний договір не суперечить нормам чинного законодавства, жодних обмежень чи обтяжень на момент придбання відповідачем 2 спірного нерухомого майна не існувало. Реєстрація права власності відповідача 2 на спірну квартиру була здійснена у порядок та у строки, передбачені нормами чинного законодавства. Відповідач 2 є добросовісним набувачем. Представник третьої особи 1 - Служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Третя особа 2 - [PERSON], яка є законним представником [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Рішення № 20 виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 24.01.1983, [PERSON] на час її роботи двірником ЖЕК-410 надано службове житлове приміщення, окрему двокімнатну квартиру [ADDRESS] та посвідчення на 4 особи: на неї, її чоловіка [PERSON], дочку [PERSON] та сина [PERSON]. Відповідно до Рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», будинок [ADDRESS] належав на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва. Згідно Рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», з 31.10.2010 припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду та зобов'язано виконавчий орган КМР (КМДА) протягом місяця з дня набрання чинності вказаним рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади м. Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районної ради та її органів. В подальшому, Рішенням КМР від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Житловий будинок [ADDRESS] включено до Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі, а саме до Додатку № 10 за номером 1466. Згідно листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.12.2016 № 109/02/45-10039, спірна квартира є службовою (не приватизованою) та належить до комунальної власності (а.с.56-57). Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на момент укладення спірного Договору купівлі-продажу, мала статус службової, у встановленому законом порядку не була приватизована, право власності на неї не оформлялось. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2010 по справі № 2-77007/10 за позовом КП ЖЕК «Шулявка» Шевченківської районної у м. Києві ради до [PERSON], останню виселено із службової квартири [ADDRESS] 1/3 без надання іншого жилого приміщення (а.с. 39-40). В подальшому, що [PERSON], яка мала відповідне Посвідчення № [NUMBER] (а.с. 37) на зайняття спірної квартири, [INFO] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 06.01.2014 Серія [NUMBER] актовий запис № 407 (а.с. 38). Відповідно до Довідки (виписка з домової книги про склад сім'ї та прописки), наданої Центром комунального сервісу № 53 за вих. № 2/10/00-2160 від 28.10.2016, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані сім осіб, а саме: [PERSON], чоловік померлої [PERSON], [PERSON], дочка померлої, [PERSON], син померлої, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - онуки померлої [PERSON], на яку було видане Посвідчення для зайняття службової квартири. Разом з тим, 14.08.1996 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а відповідач 1 придбав спірну квартиру [ADDRESS] Як вбачається з п. 3 спірного Договору, відчужувана квартира належить продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі посвідчення Виконавчого комітету Радянської районної ради депутатів трудящих УРСР № [NUMBER] від 24.01.1983, Радянським виконкомом райради в м. Києві № 20 від 02.02.1983 і за реєстрового 09.02.1983 в Київському БТІ в реєстрову книгу під № 63. Договір укладений (а.с. 124). Між тим, згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.06.2016 за № 7509 (И-2016), згідно з даними КМ БТІ, квартира [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась (а.с. 54). Крім того, з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.2016 за № 14003 (И-2016) вбачається, що реєстрація договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 14.08.1996 на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим номером 253 від 21.08.1996 не проводилась. Відповідний запис до реєстрової книги № д. 301 не вносився (а.с. 55). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, протягом 2015 року група невстановлених осіб разом із [PERSON] та [PERSON] шахрайським шляхом заволоділи квартирою [ADDRESS] 1/3, яка перебуває у користуванні малолітніх дітей сім'ї [PERSON]. За вказаним фактом 11.04.2016 до ЄРДР внесені відомості за ч. 4 ст. 190 КК України, кримінальне провадження № 12016100100004696 перебуває в провадженні Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, що підтверджується відповідним Витягом (а.с. 36). За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому, оскільки оспорюваних Договір купівлі-продажу укладений 14.08.1996, тобто до моменту набрання чинності новим ЦК України, суд приходить до висновку, що до підстав визнання вказаного Договору недійсним підлягають застосуванню саме норми ЦК УРСР, а до наслідків його визнання - положення ЦК України, 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Положеннями ст. 59 Кодексу передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що [PERSON] жодним чином не набувала право власності на спірну квартиру, відповідно у останньої не виникало право і розпоряджатись зазначеним майном, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу від 14.08.1996 не відповідає вимогам закону, оскільки вчинений особою, яка не є власником спірного майна, а тому позовні вимоги щодо визнання вказаного Договору недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про витребування спірної квартири у віджпвоіадча 2 на підставі ст. 288 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вже було встановлено судом, спірна квартира була відчужена особою, яка не мала на це права. Відповідно, вказане право на розпорядження зазначеним нерухомим майном не могло виникнути і у нового власника, відповідача 1. Разом з тим, відповідач 1 - [PERSON] в подальшому передав у власність [PERSON] спірну квартиру відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 523. При цьому, як вбачається із змісту Договору (п. 3), вказана квартира належить відповідачу 1 на підставі Договору купівлі-продажу від 14.08.1996, право власності на квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 21.08.1996 у реєстрову книгу №д.301 за реєстровим номером 253. Крім того, відповідно до п. 4 Договору, право власності відповідача 1 на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.03.2015 Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О.Г., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35564607 від 27.03.2015, номер запису про право власності 9202965, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 607687980000 (а.с. 123) Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстровано в реєстрі за № 1226, відповідач 2 набула у власність спірне нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Згідно положень ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Пунктом 27 зазначеної Постанови визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира мала статус службової та належала на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва. Судом також встановлено, що вказане нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади м. Києва поза її волею, оскільки було відчужене без відома розпорядника зазначеного майна особою, яка не мала на це відповідного права. З врахуванням вище викладеного, а також тієї обставини, що у нового власника, відповідача 1 не виникало право розпоряджатись зазначеним майно, суд приходить до висновку, що позовна вимога про витребування спірної квартири від відповідача 2 як добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача 1 та відповідача на користь Київської місцевої прокуратури № 10 суму сплаченого судового збору в розмірі 10 815 грн. - по 5 407, 50 грн. з кожного. Враховуючи наведене,

Outcome: approved