Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

у березні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд відібрати дитину [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] та визнати місце проживання дитини разом з матір'ю [PERSON] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16.11.2015 розірвано під шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , наразі позивач тимчасового не працює, але має заощадження у розмірі 900000 грн 00 коп., а відповідач за період перебування у шлюбі ніколи офіційно не працював. Наразі позивач разом із сином проживають у Турецькій Республіці у м. Стамбул вона забезпечує свою дитину всім необхідним, а також позивач перебуває у шлюбних відносинах із громадянином Туреччини, який на себе обов'язок забезпечити її та дитину житлом, харчуванням, медичним обслуговуванням, покривати всі транспортні витрати тощо, тому дитина проживає у повній родині. Натомість позивач жодного разу не перешкоджала спілкуватися відповідачу з дитиною та самостійно несла витрати пов'язані із приїздом дитини до батька, однак після події, що трапилася 03.02.2017 коли відповідач застосував у присутності дитини до позивача насильство, від яких вона отримала тілесні ушкодження за результати чого було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України відповідач заявив, що дитина залишиться проживати та порушив таким чином досягнуту домовленість, позивач разом із сином не виїхали до Турецької Республіки, як це було заплановано та починаючи з 06.02.2017 дитина не відвідує школу в якій навчається, крім того після проведення декількох зустрічей із психологом було виявлено, що батько дитини впливає на свідомість [PERSON] та маніпулює ним, відповідач знаходиться в нестійкому емоційному стані, має депресивні прояви у поведінці, та одночасно є авторитетом для сина. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, зазначивши, що дитині краще проживати з ним, оскільки позивач не зможе забезпечити дитину всім необхідним для його нормального розвитку. Третя особа у судове засіданні не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 11.04.2019 представником на адресу суду надіслано висновок Святошинської РДА від 21.03.2019 №107-40/2356 та інші докази, просила слухати справу у відсутності представника служби у зв'язку із виробничим навантаженням (а.с. 136). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2015 розірвано (а.с. 7, 8). У вказаному шлюбі у сторін є син [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно заяви засвідченої ПН КМНО Науменко М.Г. зареєстровано в реєстрі №1756 [PERSON] надав згоду на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] , [INFO] на виїзд за кордон до Турецької Республіки у період з 08.06.2016 по 08.06.2017 у супроводі матері [PERSON] , яка зобов'язалася нести відповідальність за життя та здоров'я сина по закінченню строку (а.с. 16). Внаслідок події, яка трапилася 03.02.2017 о 14 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] відповідач на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків спричинив тілесні ушкодження позивачу на підставі чого було відкрито кримінальне провадження №12017100080000992 від 04.02.201 на підставі ч. ст. 1 ст. 125 КК України (а.с. 17). Також згідно висновку психологічного обстеження від 23.02.2017 №299, встановлено що після того як позивач віддала сина у відповідача з'ясовано, що дитина переживає розлучення батьків та звинувачує у цьому матір, також батько дитини впливає на свідомість [PERSON] , який дуже болісно переживає розлучення з дружиною, знаходиться у нестійкому емоційному стані, має депресивні прояви в поведінці. Дитина ідентифікує себе з батьком та переносить його переживання на себе, звинувачуючи матір у тому, що вона «зруйнувала сімейне щастя», дитина не хоче повертатися у Туреччину та бажає залишитися в Україні з батьком, внаслідок чого було рекомендовано батькам налагодити конструктивну взаємодію щодо подальшого виховання дитини та не залучати дитину у конфлікті відносини між собою (а.с. 21). Згідно довідки про місце проживання та адреси іншої нерухомості позивач проживає за адресою: у [ADDRESS] (а.с. 24, 25). Згідно довідки Дирекції початкової школи імені [PERSON] встановлено, що [PERSON] від 20.02.2017 дійсно навчається у даній школі та є учнем 1-А класу (а.с. 41). Згідно довідки Акціонерного товариства T. Garanti Bankasi у [PERSON] станом на 13.02.2017 має на рахунку грошові кошти у розмірі 25063 доларів США 09 центів та 9002 євро 09 центів (а.с. 51-53). Як вбачається із заяви засвідченої ПН КМНО Чібісовим Г .О . встановлено, що [PERSON] надав свою згоду на тимчасову поїздку за кордон до Турецької Республіки у період з 01.06.2017 по 20.06.2018 свого сина [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] (а.с. 113). А також відповідачем було надано дозвіл на тимчасове проживання сина [PERSON] , [INFO] у період з 02.08.2018 по [INFO] у супроводі його матері [PERSON] (а.с. 117). На підставі судового наказу №759/5795/18 виданого Святошинським районним судом м. Києва з [PERSON] було стягнено аліменти на користь [PERSON] на утримання сина у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 19.04.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 118). Згідно висновку Святошинської РДА у м. Києві від 21.03.2019 №107-40/235 встановлено, що на підставі наданих документів та пояснень батьків, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 19.03.2019 члени комісії рекомендували визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 137-139). Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що кімната для [PERSON] 18 кв2 в якій є 2 ліжка, спортивний куток, багато іграшок, [PERSON] батько у вказаній квартирі проживає але не зареєстрований, а дитина на момент складання акту не відвідує навчальний заклад, зі слів якого він проживає разом з батьком два місяці (а.с. 140). Згідно ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, віна ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Однак підстав для відібрання дитини згідно ст. 164 СК України немає, оскільки дитина фактично проживає разом із матір'ю в Туреччині, що було підтверджено безпосередньо представником позивача у судовому засіданні, внаслідок чого відсутній предмет спору в контексті вказаних позовних вимог. З приводу вимог щодо визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне. Частиною 2 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене. Частиною 1 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 ст. 159 СК України визначено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), місце та час їхнього спілкування. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що в період навчання необхідно визначити місце проживання дитини з матір'ю за адресою: [ADDRESS] , а під час щорічних шкільних канікул за місцем навчання дитина повинна проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] без присутності матері. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку проживання буде повністю відповідати інтересам дитини, а також не буде порушувати права батьків щодо виховання та спілкування з дитиною. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 640 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial