Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що він є власником фарбувального цеху літ. Б.Б-1, площею 96,2 кв.м. та естакади з навісом ІІ, що складає 71/100 частин нежилих будівель, які знаходяться в м. Чернівці, по вул. Кавказька, 5. Дане майно розташовано на території земельної ділянки площею 1,3524 га, яка надана в користування товариству по експлуатації індивідуальних гаражів №1 по вул. Кавазька, 5 в м. Чернівці згідно державного акту на право постійного користування землею від 09.02.1999 року та є співвласником іншої відокремленої частини майна. Також зазначав, що згідно п. 1.2 Статуту товариства, метою його діяльності є зберігання транспортних засобів за рахунок будівництва та встановлення гаражів, тобто, зберігання автомобілів передбачається в приміщенні гаражів, а не шляхом використання території земельної ділянки. Разом з цим, член товариства [PERSON], будучи власником декількох автомобілів, кількість яких не відповідає кількості гаражів, за домовленістю з адміністрацією товариства постійно розташовує останні для паркування на земельній ділянці товариства, в тому числі навпроти воріт належної йому будівлі,блокуючи вільний заїзд до його приміщення та утворюючи в такий спосіб перешкоди в користуванні майном. При цьому, зазначав, що він неодноразово звертався до голови товариства з метою усунення вищевказаних перешкод, однак останній, як і відповідач [PERSON] жодної відповіді на його письмове звернення так і не надали. Посилаючись на вказане, уточнивши в ході судового розгляду справи заявлені позовні вимоги, просив зобовязати товариство індивідуальних власників гаражів №1 та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням літ. Б., Б-1, що по вул. Кавказька, 5 в м. Чернівці, шляхом звільнення заїзду до останнього від транспортних засобів, стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 2436,00 грн. та судовий збір. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили про його задоволення з підстав, вказаних у позові. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі за його безпідставністю, вказуючи на те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а також зазначив, що позивач не є співкористувачем земельної ділянки й відповідно між ним та товариством не існує жодних домовленостей щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташована належне позивачу частка нежитлових приміщень. Крім того, належна позивачу на праві власності частка в майні не виділена в натурі, а тому вимоги його є безпідставними. Суд, заслухавши покази сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями\~ст. 11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності Судом встановлено, що [PERSON] є власником фарбувального цеху літ. Б.Б-1, площею 96,2 кв.м. та естакади з навісом ІІ, що складає 71/100 частин нежилих будівель які знаходяться в м. Чернівці, по вул. Кавказька, 5, що підтверджується копією свідоцтва від 24.12.2004 року, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5214 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6103607 від 30.12.2014 року (а.с. 5-6). Відповідно до інвентаризаційної справи, належні позивачу приміщення 71/100 частин нежилих будівель з естакадою, які знаходяться в м. Чернівці, по вул. Кавказька, 5 є відокремленими приміщеннями та розташовані на території земельної ділянки площею 1,3524 га, яка надана в користування товариству по експлуатації індивідуальних гаражів №1 по вул. Кавазька, 5 в м. Чернівці згідно державного акту на право постійного користування землею від 09.02.1999 року та є співвласником іншої відокремленої частини майна (а.с. 3, 56-60). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідач [PERSON], будучи членом товариства та власником декількох автомобілів, кількість яких не відповідає кількості гаражів, за домовленістю з адміністрацією товариства постійно розташовує останні для паркування на земельній ділянці товариства, в тому числі навпроти воріт належної йому будівлі, блокуючи вільний заїзд та утворюючи перешкоди в користуванні майном, а тому просив усунути йому перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом звільнення заїзду до приміщення від транспортних засобів. Так, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, відповідно до положень статті 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Зокрема, згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Також слід зазначити, що відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Крім того, відповідно до п. 35 вказаної Постанови, задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Як вже було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] є власником фарбувального цеху літ. Б.Б-1, площею 96,2 кв.м. та естакади з навісом ІІ, що складає 71/100 частин нежилих будівель, які знаходяться в м. Чернівці, по вул. Кавказька, 5 та розташовані на земельній ділянці гаражного кооперативу, а відповідач [PERSON] здійснює перешкоди позивачу у користуванні власністю шляхом розміщення транспортних засобів перед майном відповідача, блокуючи доступу до вказаного майна, що також підтверджено наданими позивачем фотознімками, на яких убачається факт паркування транспортних засобів напроти заїзду до приміщень позивача, у тому числі й транспортного засобу відповідача номерний знак [NUMBER], що також підтверджено представником відповідача в ході розгляду справи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягають захисту, оскільки відповідач [PERSON] та гаражний кооператив, своїми діями, які полягають у розташуванні транспортних засобів не у приміщеннях гаражу, а на земельній ділянці, чинить позивачу як власнику майна перешкоди у користуванні власністю, блокуючи йому вільний заїзд до його приміщення, а тому права позивача як власника зазначеного вище майна підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням літ. Б, Б-1 по вул. Кавказька, 5 в м. Чернівці шляхом звільнення заїзду до самих приміщень від транспортних засобів. Щодо вимог [PERSON] в частині стягнення витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Так, згідно\~ст. 12 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Частиною ч. 2\~ст. 56 цього Кодексу визначено, що особа, яка надає правову допомогу має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послух та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до п. п. 47, 48 Постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду\~\~цивільних і кримінальних справ № 10\~\~від 17 жовтня 2014\~\~року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір\~\~якої визначено відповідним законом стягується\~\~не лише за участь\~\~у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення\~\~інших дій\~\~поза судовим засіданням, безпосередньо\~\~пов`язаних\~\~із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені\~\~витрати\~\~мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність\~\~документального\~\~підтвердження\~\~витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою\~\~для відмови\~\~у задоволенні\~\~вимог\~\~про відшкодування\~\~таких витрат. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено угоду про надання правової допомоги ( а.с. 13). При цьому, відповідно до квитанції (а.с. 55), позивач поніс витрати на оплату правову допомогу в сумі 2436 грн. Крім того, понесені [PERSON] витрати на оплату правової допомоги також підтверджуються звітом про виконані роботи, зокрема розрахунком вартості за надання юридичних послуг, згідно якого вартість правової допомоги становить 2436,00 грн. (а.с.54). Так, згідно\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, судом задовольняються за наданням правової допомоги при розгляді судом справи. Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про наявність підстав також для задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2436,00 грн. з відповідачів в рівних частках, оскільки такий розмір відповідає наданому позивачем розрахунку, який проведено з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». При цьому, ураховуючи те, що згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України\~\~стороні, на користь, якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому на користь позивача з відповідачів також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. в рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved