Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, з урахуванням збільшення позовних вимог просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , стягнути аліменти у твердій грошовій сумі та встановити опіку на неповнолітньою дитиною. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалися на те, він та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі. [PERSON] померла [INFO] , проте її донька проживала і проживає у сім`ї позивача. Крім того, позивач вказує на те, що рідний батько дитини [PERSON] не цікавиться дитиною, його місце знаходження невідоме. Позивач повністю опікується дівчинкою, виховує її, утримує. Оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач просить позбавити його батьківських прав, стягнути з нього аліменти на утримання дитини та призначити його опікуном [PERSON] , [INFO] . Також позивач просив суд після позбавлення батьківських прав поставити дитину на облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування у Службі у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації за місцем фактичного її проживання. Ухвалою суду від 06 травня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач не скористався правом надання відзиву. Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] та внесено подання про доцільність призначення опікуном [PERSON] . В судовому засіданні позивач пред`явлені вимоги підтримав, просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Своїм правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення позовних вимог не заперечував. За згодою представника позивача, суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши пояснення представника позивача, доводи третьої особи, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] та [PERSON] є батьком і матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.08.2012 року (а.р. 17). Мати малолітньої дитини - [PERSON] - померла [INFO] . Малолітня дитини [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження умов проживання від 13.02.2019 року за місцем проживання малолітньої [PERSON] створені всі необхідні умови для її проживання, навчання та розвитку. Висновком органу опіки та піклування Печерської РДА № 105/01/1427/В/140 від 05.07.2019 року встановлено доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] . Даючи оцінку наведеному, суд вважає встановленим, що відповідач не належно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, без поважних причин не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування про неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 цього Закону мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У міжнародному та національному законодавстві (ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, ст.ст.51, 52 Конституції України, ст.ст. 2-4, 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року) закріплено принципи пріоритету захисту прав та забезпечення інтересів дітей в усіх діях щодо них, у тому числі при вирішенні судових спорів. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Аналізуючи наведені вище положення нормативних актів норми міжнародного права, фактичні обставини справи, враховуючи характер винної поведінки відповідача наявність сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки, суд приходить до висновку, що оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, свідомо нехтуючи нею і не діючи в інтересах дитини, для захисту її життя, здоров`я та емоційного стану, суд приходить до висновку, що до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, суд приймає до уваги наступне. У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України). У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 28 березня 2019 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За таких обставинах, суд вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією до досягнення дитиною повноліття.. Вирішуючи питання, щодо призначення опікуна неповнолітньої дитини, суд приймає до уваги наступне. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає приймати участі у вихованні своєї дитини, а позивач [PERSON] виявив бажання стати опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним. [PERSON] позитивно характеризується, працевлаштований, пройшов навчання кандидатів в опікуни, рекомендований для включення до єдиного банку потенційних опікунів, за станом здоров`я може бути опікуном. Згідно внесеного подання Печерської районного в м. Києві державної адміністрації № 105/01-1496/В-140 від 15.07.2019 року, визначено доцільним призначити опікуном [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 3 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. За сказаних обставин суд вважає, що [PERSON] слід призначити опікуном по відношенню до малолітньої до [PERSON] , [INFO] . З врахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved