Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

у вересні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:124:0010 [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] належала Ѕ земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:75:124:0010, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, [INFO] [PERSON] померла, та відповідачу [PERSON] , видано свідоцтво про смерть, після отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом її 1.09.2017), а саме вищевказану земельну ділянку, відповідні відомості про нового власника внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, також окрім позивача згідно Державного акту, власником земельної ділянки також є, [PERSON] , однак відомості про співвласника земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, крім цього між позивачем та відповідачем не було досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі частини земельної ділянки, що призвело до неможливості вчинити між сторонами договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2017 відкрито провадження по справі (а.с. 13). Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017. У зв`язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2019 по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинено (а.с. 28). 12.04.2019 до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку у зв`язку з незадовленням клопотання експерта від 22.02.2019 на підставі ст. 72 ЦПК України п.1.13, п. 4.11 Інструкції про призначення та проведення судвоих експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/2 (зі змінами) експерт повідомив про неможливість надання виснвоку судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 39-41). Ухвалою суду від 15.04.2019 провадження по справі відновлено (а.с. 41). Ухвалою суду від 11.02.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 49). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовні заяві, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 43). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] 11.09.2017 ДН Дванадцятої КДНК Фещук Н.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом по спадкові справі №1523/13, яка складається із Ѕ частки земельної ділянки від загальної площі 1,1000 га яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 8000000000:75:124:0010, яка належала померлій на праві Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №120221, виданого Головним управлінням земельних ресурсів КМДА від 19.10.2004 на підставі рішень Київської міської ради від 07.07.1998 №65 від 10.07.2003 №659/819 та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на парво власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-00946 (а.с. 6-8). Окрім [PERSON] згідно Державного акту серія КВ №120221, власником земельної ділянки також є, [PERSON] , однак відомості про співвласника земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились (а.с. 10, 11). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки виходячи з предмету позову по справі не було проведено експертизи виходячи із ч. 1 ст. 103 ЦПК України, а також позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду вищезазначеного позову на підставі наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed