Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 03 квітня 2017 року він уклав з відповідачем ТзОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» договір фінансового лізингу № 170313, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування транспортний засіб трактор марки jinma, модель 264Е, а він, в свою чергу, зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Також зазначає, що ним на виконання умов договору було сплачено авансовий та адміністративний платежі. [PERSON] вважає, що умови договору фінансового лізингу суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують його права як споживача, оскільки виконання зобов'язань за даним договором забезпечено лише ним як лізингоодержувачем, тому вказаний договір слід визнати недійсним. Також позивач посилається на нікчемність даного правочину в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. Крім того, позивач зазначає, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства України і також тягне за собою недійсність правочину відповідно до ст. 227 ЦК України. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 170313, укладений між ним та відповідачем 03 квітня 2017 року, недійсним та стягнути з відповідача на його користь майно, набуте ним на виконання Договору, а саме грошові кошти в сумі 93 000 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. В судове засідання сторони по справі не з'явились. Позивач [PERSON] попередньо подав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача - ТзОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без участі представника відповідача на адресу суду не надходило. З огляду на зазначене вище, за згодою позивача та на підставі ухвали про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку та позицію позивача, викладену у поданій суду письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За правилом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 170313 з Додатками до нього за № 1 та № 2, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати [PERSON] у користування транспортний засіб трактор марки jinma, модель 264Е, в кількості 1 шт., вартістю 5661,76 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 154 000 грн., а він, в свою чергу, зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору, що підтверджується ксерокопією вказаного договору (а.с. 17-22, 24, 25). 03 квітня 2017 року між сторонами Договору було підписано додатковий договір до договору фінансового лізингу від 03 квітня 2017 року № 170313, яким розділ 18 Договору «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін» було викладено в новій редакції, що підтверджується ксерокопією цього додаткового договору (а.с. 23). Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. Згідно з п. 4.1. договору фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 року Лізингодавець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 (сто двадцять) робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: - Адміністративного платежу; - Авансового платежу: - Комісії за передачу предмета лізингу: - у разі наявності. Оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи право Лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки Предмета Лізингу може бути відповідно змінено. Договором фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 рокувизначено, що перший платіж - це платіж, що складається з Адміністративного платежу, Авансового платежу які сплачуються у відповідності до умов цього Договору. 03 квітня 2017 року [PERSON] на рахунок ТзОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було сплачено адміністративний платіж за договором фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 рокув розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн., що підтверджується ксерокопією квитанції № 45 (а.с. 27). 11 квітня 2017 року [PERSON] на рахунок ТзОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було також сплачено авансовий платіж в розмірі 73 000 (сімдесят три тисячі) грн., що підтверджується ксерокопією квитанції № 68 (а.с. 26). Таким чином, позивач як лізингоодерувач свої зобов'язання, необхідні для отримання предмету лізину, виконав. Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Частиною 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»несправедливими є, зокрема, умови договору про: 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 року, укладеного між сторонами по справі дає підстави прийти до висновку, що в Договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором та законом; звужені обов'язки Лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність Лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права Лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»несправедливими є умови фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 року, зокрема пункти: 1.4., 3.2.6., 3.2.7., 4.2., 10.5., 10.14, 12.1., 12.4., 12.5., 12.6., 12.9., 12.10., 12.13. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 808 ЦК України ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Так, згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить Лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону ні у договорі, ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, не зазначено взагалі. Частиною 1 статті 184 ЦК України визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. В оспорюваному договорі фінансового лізингу № 170313 від 03 квітня 2017 року предметом лізингу визначено: марка jinma, модель 264Е, в кількості 1 шт., вартістю 5661,76 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 154 000 грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Крім того, пунктом 8.5. договору фінансового лізингу №170313 від 03 квітня 2017 року передбачено, що всі платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем. П. 16.13. Договору визначає, що додатки до даного договору є невід'ємною частиною даного Договору. Розділом 17 Договору визначено, що додатками до даного договору є:Додаток № 1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток №2 - Специфікація; Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак, Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між ТзОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» та [PERSON] підписано не було. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За правилами ч 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що спірний договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частиною 2 статті 34 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Зі змісту оспорюваного договору лізингу вбачається, його було укладено з позивачем [PERSON] як з фізичною особою. Таким чином, надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також адміністративного платежу, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Однак, представник відповідача в судове засідання не з'явився без поважних причин та не надав суду доказ того, що у нього наявна ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що дає суду підстави вважати про відсутність такого дозволу, що в свою чергу суперечить вимогам законодавства. Частиною 1 статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Проаналізувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що твердження позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доведенні належними та допустимими доказами, тому підлягають до задоволення. Також, враховуючи повне задоволення позовних вимог, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з ТзОВ «АВТОТЕХНІКС Україна» на користь позивача 640 (шістсот сорок) грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за вимогою немайнового характеру та на користь держави 1395 (одна тисяча триста дев'яносто п'ять) грн. судового збору за вимогою майнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: approved