Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнюючих позовних вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі також зареєстровані, як такі, що проживають, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачі по справі. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідачі в квартирі не проживають та не користується нею, а тому просить визнати відповідачів, такими що втратили право користування жилим приміщенням. Сторони в судове засідання не зявились, представник позивача та відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві, відповідачі позовні вимоги визнали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про час та місце справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі вимог ст. ст. 158, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.09.2015 року, право власності на які зареєстровано, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі, будучи зареєстрованим у вищезазначеній квартирі фактично не проживають в ній без поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009р. № 2 визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 3 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-150/4-13 від 28.01.2013 р. про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Враховуючи вищевикладене, та оскільки визнання позову відповідачами [PERSON] та [PERSON] є безумовним, що підтверджено ними в поданих до суду заявах, не суперечить закону, не порушує права інших осіб, а також відповідає матеріалам справи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved