Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спадкове майно. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач зазначила, що вона проживала з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 04 жовтня 1993 року, перебуваючи при цьому в зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Позивач розірвала свій шлюб у 1995 року, [PERSON] - у 1997 році. Разом із [PERSON] вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. 12 травня 2000 року [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS], в якій вони проживали разом з Позивачем, робили там за сумісні кошти ремонт, платили всі необхідні платежі по її утриманню. Також, за час спільного проживання, 12 червня 2005 року [PERSON] разом із Позивачем придбали автомобіль «Daewoo Lanos» вартістю 60 348 грн. 29 грудня 2006 року на ім'я [PERSON] було оформлено державний акт на землю площею 0,2143 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано 09 червня 2010 року. [PERSON] зазначила, що оскільки вона має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] як спадкоємиця четвертої черги, однак враховуючи той факт, що [PERSON] хворів тривалий час на тяжку хворобу, потребував сторонньої допомоги та догляду, яку вона надавала, то вона вважає, що має право на спадкування разом з Відповідачем, яка є рідною сестрою померлого. Позивач просила суд встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1997 року; визнати спільно нажитим майном автомобіль «Daewoo Lanos» вартістю 60 348 грн., державний номер [NUMBER] право власності на який зареєстровано на померлого [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати спільно нажитим майном [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,2143 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS], державний акт на землю виданий УЗР у Києво-Святошинському районі Київської області від 29.12.2006 року серія [NUMBER], право власності на який було зареєстровано за [PERSON] 09.06.2010 року; визнати за [PERSON] право на четверту чергу спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON] у зв'язку з тим, що вона проживала з ним однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини; змінити [PERSON] черговість одержання права на спадкування після померлого [INFO] року [PERSON] разом з [PERSON], яка є рідною сестрою померлого і є спадкоємицею за законом другої черги, у зв'язку з тим, що [PERSON] протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу померлому [INFO] року [PERSON], який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,2143 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS], державний акт на землю виданий УЗР у Києво-Святошинському районі Київської області від 29.12.2006 року, серія [NUMBER], право власності на який було зареєстровано за [PERSON] 09.06.2010 року; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини автомобіля «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. 18 січня 2017 року та 21 лютого 2017 року [PERSON] подала до канцелярії суду письмові заперечення проти позову за вх. № 1338 та вх. № 5222 відповідно. Так, Відповідач зазначила, що у разі встановлення факту проживання однією сім'єю визнання права на четверту чергу спадкування є не доцільним та не можливим в судовому засіданні адже така черговість спадкування визначається ст. 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не може визначатися судом. Крім того, Позивач звернулася із вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення, що повинно розглядатися в порядку окремого провадження. Також Відповідачем звернено увагу, що оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, нормами якого визнавався лише шлюб, який укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а відносини спадкодавця носили тривалий, періодичний характер, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу можливо лише з 01.01.2004 року. [PERSON] зазначила, що її брат та Позивач останні роки проживали разом, проте таке проживання носило періодичний, а не постійний характер, при чому не остання не здійснювала жодного догляду за спадкодавцем та не допомагала йому. Квартира [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2143 га для ведення особистого селянського господарства в селі Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області (державний акт на землю серія [NUMBER]) не входять до спільного сумісного майна, адже вони належали братові Відповідача на праві особистої приватної власності та отримані ним в порядку приватизації. Крім того, у запереченнях було зазначено, що Позивач не має права на зміну черговості одержання права на спадкування та визнання за нею права на спадкування разом із спадкоємцями другої черги на підставі ч. 2 ст. 1259 ЦК України, так як [PERSON] хоча і хворів та був інвалідом, але не перебував у безпорадному стані та був матеріально забезпеченим, оскільки сам пересувався по подвір'ю, виходив на вулицю для спілкування з сусідами, мав стабільний дохід, так як отримував пенсію, більш того до 31 грудня 2015 року постійно працював водієм-експедитором в ДП «Ізюминка» (фабрика «Рошен»). [PERSON] частково визнала позовні вимоги та просила суд встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON], [INFO], померлого [INFO] року та [PERSON], [INFO] в період 01.01.2004 року по 20.03.2016 року; визнати спільно нажитим майном автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER]; в задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю. 21 березня 2017 року [PERSON] подала до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області зустрічну позовну заяву за вх. № 8594, яка була прийнята до спільного розгляду разом із первісною позовною заявою. Вищезазначену зустрічну позовну заяву обґрунтовувала аналогічно до поданих до суду письмових заперечень проти первісного позову. Крім того зазначила, що [INFO] року помер брат [PERSON] - [PERSON]. Єдиним спадкоємцем другої черги є Позивач за зустрічним позовом. В порядку ст. 1269 ЦК України вона звернулася до нотаріуса до нотаріуса в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області. Нотаріусом в усній формі було відмовлено у зв'язку з тим, що на розгляді у Києво-Святошинському районному суді перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо спадкового майна. Окрім цього нотаріус зауважила, що для проведення відповідних нотаріальних Позивач за зустрічним позовом повинна пред'явити ряд оригіналів правовстановлюючих документів на майно, яке входить до складу спадщини, які остання не має можливості надати. Позивач за зустрічним позовом зазначила, що враховуючи спільне проживання [PERSON] разом із спадкодавцем з 01.01.2004 року по 20.03.2016 року спільним сумісним майном останніх слід визнати: автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON]; земельну ділянку під [ADDRESS] яка зареєстрована за [PERSON]; не введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] Вищезазначений будинок був збудований в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на придбаній в серпні 2005 року у [PERSON] земельній ділянці. Будівництво даного будинку було завершено в 2008 року, ще за життя спадкодавця. Крім того, [PERSON] ще за життя набув шляхом приватизації і інше майно, що є його особистою приватною власністю та входить до складу спадкового майна, а саме: [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,2143 га виділеної для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (державний акт на землю серія [NUMBER]). [PERSON] зазначила, що через відсутність у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно, вона фактично позбавлена можливості в позасудовому порядку належним чином зареєструвати своє право на спадкове майно. Позивач за зустрічним позовом просила суд визнати спільно нажитим майном [PERSON] та [PERSON] наступне майно: автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON]; земельну ділянку під [ADDRESS] яка зареєстрована за [PERSON]; не введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на спадщину, що складається з:квартири [ADDRESS] земельної ділянки площею 0,2143 га виділеної для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (державний акт на землю серія [NUMBER]); 1/2 автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER], зареєстрованого на ім'я [PERSON]; 1/2 земельної ділянки під [ADDRESS] яка зареєстрована за [PERSON]; 1/2 не введеного в експлуатацію житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] стягнути з Відповідача за зустрічним позовом понесені судові витрати. В судовому засіданні Позивач за первісним позовом та її представник частково визнали зустрічну позовну заяву, просили задовольнити первісний позов у повному обсязі. [PERSON] та її представник частково визнали первісний позов в частині проживання [PERSON] з [PERSON] з 01.01.2004 року по 20.03.2016 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] спільною сумісною власністю та його поділ, щодо інших позовних вимог просили відмовити у їх задоволенні та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволення первісного та зустрічного позовів з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] Звертаючись із первісною позовною заявою [PERSON] стверджувала, що з 1997 року вона проживала однією сім'єю із [PERSON] як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до часу його смерті та просила суд встановити даний факт. Набуте за цей час майно, зокрема: автомобіль «Daewoo Lanos» вартістю 60 348 грн., державний номер [NUMBER]; земельну ділянку площею 0,2143 га цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS], державний акт на землю виданий УЗР у Києво-Святошинському районі Київської області від 29.12.2006 року серія [NUMBER]; квартиру [ADDRESS] Позивач за первісним позовом просила суд визнати спільно нажитим майном та поділити дане майно. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений СК України який набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без укладення шлюби за період з 1997 року по 01.01.2004 року. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В віснику Верховного Суду України № 8 (144) за 2012 рік викладені правові позиції Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де зазначено, що відповідно до п. 5 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. [PERSON] взагалі не надано суду належних та допустимих доказів того, що вона з [PERSON] у період з 1997 року по час його смерті проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, що їх відносини носили усталений характер, який притаманний подружжю, у зв'язку з чим заявлена вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю між вищезазначеними особами без реєстрації шлюбу не підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги як належний доказ підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу копію акта обстеження житлових умов [PERSON] від 26 травня 2016 року, складеного депутатом Шпитьківської сільської ради [PERSON], відповідно до якого зазначено, що [PERSON] ([INFO]) з жовтня 1993 року проживала у громадянському шлюбі з [PERSON] ([INFO]) до останнього дня життя чоловіка, останні вели разом сімейне господарство, [PERSON] доглядала до смерті хворого [PERSON] та поховала його, оскільки даний акт був вже складений після смерті [PERSON], та з нього не вбачається на підставі чого депутат сільської ради прийшов до висновку про проживання зазначених осіб у вказаний в акті період. Крім того, вказаний акт не може свідчити про наявність безперервних фактичних сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їй на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України, якою регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що Позивачем за первісним позовом не доведено факту проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то відсутні правові підстави для здійснення поділу майна на підставі ст. 74 СК України. Більш того, як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло , видане згідно з розпорядженням від 12.05.2000 року за № 156, квартира 11, яка розташована за адресою: [ADDRESS], приватизована [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є його особистою приватною власністю. Як вбачається із копії державного акта на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] [PERSON] отримав у власність земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,2143 га на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2006 року № 1029. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю. Враховуючи, що судом не встановлено, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, більш того спірна квартира та земельна ділянка є особистою приватною власністю останнього, оскільки були отримані безоплатно від держави та КСП, то відсутні підстави для поділу нерухомого майна, заявленого в первісній позовній заяві. Щодо заявлених вимог [PERSON] стосовно успадкування нерухомого майна після смерті [PERSON], слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п?ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімє?ю до набрання чинності цим Кодексом. Суд не бере до уваги посилання Позивача за первісним позовом про її проживання з померлим [PERSON] спільно протягом більш, як п'ять років однією сім'єю, оскільки будь-яких доказів на підтвердження такого факту [PERSON] в ході розгляду справи надано не було. Також в ході судового засідання Позивачем за первісним позовом не було доведено наявність прав і обов'язків між нею та померлим за життя останнього, що мають риси притаманні особам, які спільно проживають однією сім'єю. Таке твердження є голослівним і недоведеним будь-якими належними засобами доказування. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Враховуючи, що судом не встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, то Позивач за первісним позовом не є спадкоємцем за законом, а тому не має права щодо зміни черговості, передбаченого ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив та виклав у п. 5.2 Листа від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» те, що черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем. Тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами), 2) матеріальне забезпечення спадкодавця, 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири, 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3, 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову, необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Суд враховуючи вищевикладене та встановлені обставини справи, приходить висновку, про недоведеність Позивачем за первісним позовом того, що померлий [PERSON] внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби, каліцтва був у безпорадному стані, в зв'язку з чим [PERSON] ним опікувалась, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу. При чому, сам факт в деякій мірі прояву турботи про спадкодавця не може бути підставою для зміни черговості спадкування Суд не приймає до уваги відповідь головного лікаря комунального закладу «Києво-Святошинського центру первинної медико-санітарної допомоги» від 06.06.2017 року за № 130, враховуючи, що висновок про необхідність [PERSON] постійної сторонньої допомоги ґрунтується на акті огляду медико-соціальною експертною комісією від 06.06.2016 року № 0513060, який вже був складений після смерті спадкодавця. Більш того, вказівка на потребу в сторонній допомозі не обов'язково має на увазі, що така допомога взагалі була надана і надана саме [PERSON]. Також, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді справ щодо спадкового майна слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Роз'ясненнями, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, передбачене аналогічне до п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України положення та зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В порушення вимог п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, [PERSON] не було надано постанову про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії по суті вимог заяви про прийняття спадщини, оскільки як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.12.2016 року за вих. № 788/02-31 останній було відмовлено у прийнятті від неї заяви про прийняття спадщини за законом після [PERSON], померлого [INFO] року у зв'язку зі спливом строку, визначеного ст. 1270 ЦК України для подачі заяви про прийняття спадщини. Вимоги про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] не заявлялись. Щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви слід зазначити наступне. [PERSON] ігноруючи вищезазначені вимоги п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» не довела суду факту порушення на момент ухвалення рішення її прав та охоронюваних законом інтересів, враховуючи, що у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, як це визначено Законом України «Про нотаріат» та Порядком про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5. Відповідь завідувача Першої Київської обласної державної нотаріальної контори на адвокатський запит [PERSON] від 02.06.2017 року за вих. № 288/01-16 не може розцінюватися як відмова у вчиненні нотаріальної дії. Враховуючи, що законодавством чітко передбачено перевірка наявності саме постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії при розгляді категорії справ щодо спадкового майна, то у Позивача за зустрічним позовом відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 1217, 1264 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 74 Сімейного кодексу України, п. п. 6, 21, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, та

Outcome: dismissed