Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 3\~602\~237 гривень 64 копійки, що складається з: суми основного боргу у розмірі 3\~168\~920 гривень 26 копійок; трьох процентів річних у розмірі 77\~616 гривень 93 копійки; процентів від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 355\~700 гривень 45 копійок. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 22 березня 2014 року [PERSON] передав [PERSON] та [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 146\~600 доларів США, про що кожний із відповідачів окремо склали письмові розписки, з терміном повернення позики до 22 травня 2014 року. Однак, у визначений термін та до теперішнього часу, сума позики відповідачами не повернута, останні ухиляються від обовязку повернути грошові кошти, отримані у позику. Строк прострочення виконання грошового зобовязання становить 298 днів, а тому з відповідачів, окрім суми основного боргу, підлягає стягненню в порядку ст. 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 77\~616 гривень 93 копійки, оскільки інший розмір процентів не встановлено договором, а також в порядку ст. 1048 ЦК України проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 355\~700 гривень 45 копійок. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити з вказаних вище підстав. У судове засідання відповідачі повторно не зявились, про день, час та місце судового засідання були повідомлені судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Згідно\~ст. 15 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК України). Частиною 2\~ст. 59 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 22 березня 2014 року [PERSON] передав [PERSON] та [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 146\~600 доларів США, про що свідчать надані 22 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] розписки (а.с. 6-7). Оригінали зазначених вище розписок оглянуто судом у судовому засіданні. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений у термін не пізніше 22 травня 2014 року. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач зазначає, що відповідачі не виконали взяті на себе зобовязання щодо повернення позики, ані в установлений строк, ані в подальшому. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1\~ЦПК України, відповідно до норм ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,\~1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При вирішенні даного спору, суд виходить з того, що позивачем доведено обставини, на які останній посилається в обґрунтування позовних вимог, щодо отримання 22 березня 2014 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у позику у розмірі 146\~600 доларів США, що підтверджується відповідними розписками, що свідчать не лише про укладення договору, а і посвідчують факт передавання грошової суми позичальникам. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Судом встановлено, що отримані у позику грошові кошти, відповідачі [PERSON], [PERSON] ані у обумовлений строк, ані в подальшому позивачу [PERSON] не повернули. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу за весь час прострочення, а також три проценти річних від просоченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Термін прострочення виконання відповідачами грошового зобовязання складає 298 днів (з 23 травня 2014 року по 16 березня 2015 року). Таким чином, порушивши умови щодо належного виконання зобовязань за договором позики, з відповідачів підлягають стягненню, окрім суми основного боргу у розмірі 146\~600 доларів США, три проценти річних у розмірі 3\~590 доларів США 70 центів відповідно до наступного розрахунку: 146\~600 доларів США*3*298:365:100=3\~590 доларів США 70 центів. За змістом ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України. При цьому таке право у позикодавця виникає лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення боргу. Оскільки у даному випадку договором не встановлено інший розмір процентів, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню проценти на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно офіційних даних Національного банку України, облікова ставка Національного банку України становила: з 15.04.2014 року 9,5%; з 17.07.2014 року 12,5%; з 13.11.2014 року 14%; з 06.02.2015 року 19,5% з 04.03.2015 року 30%. Розрахунок заборгованості за процентами, які підлягають стягненню з відповідачів, позивачем складено вірно, а тому суд приймає до уваги наданий розрахунок. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошових еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Станом на 16.05.2015 року за офіційними даними Національного Банку України, курс гривні по відношенню до долара США встановлений 100 доларів США 2161 гривня 61 копійка. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню: сума основного боргу у розмірі 3\~168\~920 гривень 26 копійок (146\~600 доларів США : 100 * 2161,61 грн.); три проценти річних у розмірі 77\~616 гривень 93 копійки (3590 доларів США70 центів : 100 * 2161,61 грн.), а також проценти від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 355\~700 гривень 45 копійок, а всього 3\~602\~237 гривень 64 копійки. Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved