Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю в якому вказувала, що вона є власником житлового будинку №13 по вул. Сапєгіна в м. Вознесенську Миколаївської області, 1/2 частка якого була набута нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] та 1/2 частка на підставі договору дарування, укладеного з її сином [PERSON] (який в свою чергу набув майно в порядку спадкування після смерті батька [PERSON]І.). Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 січня 1997 року за №7 попередньому власнику будинку ([PERSON]І.) було передано у власність земельну ділянку, площею 1206 кв.м., розташовану по вул. Сапєгіна, 13 в м. Вознесенську, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства. На підставі рішення 04 лютого 1997 року власнику було видано державний акт, реєстр. №5715. Проте земельна ділянка передана у власність [PERSON] з численними порушеннями, а саме в рішенні зазначено про передачу у власність ділянки одним масивом без розмежування, яка ділянка передається для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка для ведення особистого підсобного господарства. В той же час в державному акті визначено, що земельна ділянка передається у власність [PERSON] лише з одним цільовим призначенням (для обслуговування житлового будинку) та з перевищенням встановленої законом площі. В зв'язку з цим порушуються права позивачки, яка не має можливості використати своє право на безоплатне отримання ділянки для обслуговування належного їй будинку або ж отримати її в порядку спадкування після смерті чоловіка (відмова компетентних органів). Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просила про часткове скасування оскаржуваного рішення №7 від 21 січня 1997 року, а також про визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа державного акту на право приватної власності на землю від 04 лютого 1997 року №5715. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надіслала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишила на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі в судове засідання не з'вився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі вказаних осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку №13 по вул. Сапєгіна в м. Вознесенську Миколаївської області, 1/2 частка якого була набута нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] та 1/2 частка на підставі договору дарування, укладеного з її сином [PERSON] (який в свою чергу набув майно в порядку спадкування після смерті батька [PERSON]І.). Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 січня 1997 року за №7 попередньому власнику будинку ([PERSON]І.) було передано у власність земельну ділянку, площею 1206 кв.м., розташовану по вул. Сапєгіна (зазначено «Сапегіна»), 13 в м. Вознесенську, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства. На підставі рішення 04 лютого 1997 року власнику було видано державний акт, реєстр. №5715. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. [PERSON] передбачав право на отримання ділянок у власність окремо по кожному виду користування (з окремим визначенням площі кожної з них). Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надавалися безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара (ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року). Проте судом встановлено, що земельна ділянка передана [PERSON] з численними порушеннями, а саме в оскаржуваному рішенні зазначено про передачу у власність ділянки одним масивом без розмежування, яка ділянка передається для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка для ведення особистого підсобного господарства. В той же час в оспорюваному державному акті в суперечність з рішенням визначено, що земельна ділянка передається у власність панасть З.І. лише з одним цільовим призначенням (для обслуговування житлового будинку) та з перевищенням встановленої законом площі. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державного акту (які порушують права позивачки) відповідачем. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON] земельної ділянки. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю.

Outcome: approved